САМАРСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
Справа №206/759/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(ЗАОЧНЕ)

05.06.2023 року Самарський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Румянцева О.П.

при секретарі Мовшовичі Р.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі суду у м. Дніпро матеріали цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння, -

ВСТАНОВИВ:

10 лютого 2023 року представник позивача звернувся до Самарського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння. В обґрунтування позовних вимог представник позивача посилається на те, що рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська по цивільній справі №206/2069/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Лозенко Валентина Володимирівна та ОСОБА_4 про визнання договору дарування недійсним, визнано недійсним договір дарування частки квартири АДРЕСА_1 між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 від 05 листопада 2015 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Лозенко Валентиною Володимирівною. Скасовано реєстрацію права власності на частку квартири АДРЕСА_1 за ОСОБА_5 . Із позовом до суду про визнання недійсним договір дарування частки квартири вона звернулася 10 квітня 2019 року. Перед зверненням до суду нею було отримано Інформаційну довідку про належність спірної частки квартири ОСОБА_5 . Провадження по справі було відкрито 19.04.2019 року про розгляд справи відповідачу ОСОБА_5 було достовірно відомо. Під час розгляду справи в апеляційному суді стало відомо про те, що 11.06.2019 року ОСОБА_5 подарувала спірну частину квартири відповідачу ОСОБА_2 , який оскаржив рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 21 жовтня 2020 року. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 28.04.2021 року рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 21 жовтня 2020 року було змінено, виключено з мотивувальної частини посилання на те, що ОСОБА_1 при укладенні договору дарування не усвідомлювала значення своїх дій. В іншій частині рішення суду залишено без змін. Право власності на частину квартирі АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_2 . Оскільки частина спірної квартири вибула з її володіння без волі позивача, то вона має право витребувати це майно від добросовісного набувача. Крім того, є сумніви у добросовісності відповідача ОСОБА_2 , як набувача частини спірної квартири, тому що при придбанні частини квартири у нього повинні були виникнути сумніви щодо квартири, так як він є знайомим ОСОБА_6 . Просить суд ухвалити рішення, яким витребувати у ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 частину квартири АДРЕСА_2 . Стягнути з відповідача на користь позивача всі судові витрати.

23 березня 2023 року ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська було відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

27 квітня 2023 року ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

18 травня 2023 року ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська забезпечено позов шляхом накладення арешту на майно у вигляді заборони на відчуження нерухомого майна, а саме: квартиру АДРЕСА_1 .

Від представника позивача ОСОБА_7 надійшла заява з проханням провести заочний розгляд справи без його участі у зв`язку із неподанням відповідачем відзиву на позов та його неявкою в судове засідання без повідомлення причин. Позовні вимоги підтримує у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, повідомлявся про дату, час та місце розгляду справи, причини неявки суду невідомі.

Від відповідача відзиву на позовну заяву на адресу суду не надходило, у зв`язку з чим суддя вважає можливим застосувати положення ст.280 ЦПК України та розглянути справу заочно.

Дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з огляду на наступні підстави.

Судом встановлено, що 10 квітня 2019 року ОСОБА_1 звернулася до Самарського районного суду м. Дніпропетровська із позовом ОСОБА_3 , треті особи Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Лозенко Валентина Володимирівна та ОСОБА_4 про визнання договору дарування недійсним. Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська по цивільній справі №206/2069/19, визнано недійсним договір дарування частки квартири АДРЕСА_1 між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 від 05 листопада 2015 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Лозенко Валентиною Володимирівною. Скасовано реєстрацію права власності на частку квартири АДРЕСА_1 за ОСОБА_5 (а.с.4,5).

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 28.04.2021 року рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 21 жовтня 2020 року було змінено, виключено з мотивувальної частини посилання на те, що ОСОБА_1 при укладенні договору дарування не усвідомлювала значення своїх дій. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Право власності на частину квартирі АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_2 на підставі договору дарування, серії та номер: 3-419, виданий 11.06.2019 державним нотаріусом Третьої дніпровської державної нотаріальної контори (а.с.6).

Згідно звіту про оцінку від 27.12.2022 року, ринкова вартість частки двокімнатної квартири, загальною площе. 48,9 кв.м., житловою площею 30,0 кв.м., знаходиться на 2-му поверсі двох поверхневого будинку 425500,00 грн. без ПДВ (а.с.13, 14).

Відповідно до положень ст.41 Конституції України та ст.1 Протоколу №1 до Європейської Конвенції з прав людини 1950 року держава Україна гарантує громадянам непорушність їхньої приватної власності.

Крім того, стаття 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно з ч.1 ст.317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Частинами 1, 2 ст.319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі №466/8649/16-ц (провадження №14-93цс20) вказано, що: «відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права (п.100 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 року у справі №488/5027/14-ц (провадження №14-256цс18).

У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ч.2 ст.328 ЦК України у редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин).

Якщо майно відчужене особою, яка немає на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього (ч.1 ст.330 ЦК України).

Згідно із статтею 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Відповідно до положень ст.388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

За змістом ч.5 ст.12 ЦК України добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі про те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача й є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна (п.28, 29 постанови Великої Палати Верховного суду від 20.11.2018 року у справі №907/50/16 (провадження №12-122гс18).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30.11.2022 року в справі №522/14900/19 (провадження №61-10361св22) вказано, що: «можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 02.11.2021 року у справі №925/1351/19 (провадження №12-35гс21).

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі ч.1 ст.388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26.11.2019 року у справі №914/3224/16 (провадження №12-128гс19).

ОСОБА_2 набув право власності на спірну частку квартири безоплатно на підставі договору дарування №3-419 від 11.06.2019 року від особи, яка не мала права на відчуження цього майна.

Відповідач ОСОБА_2 є недобросовісним набувачем спірної частини квартири та оскільки частина квартири вибувала з володіння ОСОБА_1 без її волі, суд приходить до висновку, що порушене право позивача підлягає захисту у заявлений спосіб, шляхом витребування майна з чужого незаконного володіння, а відтак позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Згідно ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 2122,5 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.41 Конституції України, ст.ст. 15, 16, 316, 317, 319, 330, 387, 388 Цивільного кодексу України, Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Конституції України, ст.ст. 13, 33-34, 76-81, 83, 133, 141, 258-259, 263-265, 268, 272, 273, 280-284 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_2 ) про витребування майна з чужого незаконного володіння задовольнити.

Витребувати у ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 частину квартири АДРЕСА_2 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не було скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя О.П.Румянцев