Справа № 405/3910/23
Провадження №2-о/405/62/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 червня 2023 року Ленінський районний суд м. Кіровограда у складі:

головуючого-судді - Іванової Л.А.

при секретарі - Дризі Є.В.,

за участю учасників справи:

заявника - ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Кропивницькому в порядку окремого провадження цивільну справу № 405/3910/23 за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису, -

В С Т А Н О В И В:

Заявник ОСОБА_1 в порядку окремого провадження звернувся до суду з заявою про видачу обмежувального припису, в якій просив видати обмежувальний припис стосовно кривдника ОСОБА_2 , а саме: покласти на неї обов`язок усунути перешкоди у користуванні ним (заявником) майном шляхом зобов`язання ОСОБА_2 надати йому (заявнику ОСОБА_1 ) вільний доступ на вселення у 8/25 частин житлового будинку з відповідною частиною господарсько-побутових будівель під АДРЕСА_1 та є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

В обґрунтування заяви зазначив, що з 25.10.2001 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , який (шлюб) був розірваний постановою Кропивницького апеляційного суду від 24.06.2019 року, при цьому, за час шлюбу ОСОБА_2 набула право власності на 8/25 частин житлового будинку, розташованого за адресою АДРЕСА_1 з відповідною частиною господарсько-побутових будівель, який був в занедбаному стані, а тому було прийнято спільне рішення про необхідність здійснення покращень нерухомого майна, в зв`язку з чим та внаслідок його (заявника) спільних з заінтересованою особою трудових та грошових витрат, вартість належного ОСОБА_2 нерухомого майна істотно збільшилася у своїй вартості. При цьому, враховуючи, що спору між ними не було, він (заявник) не звертався до суду з позовом про визнання зазначеного нерухомого майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. В подальшому, а саме: 18.03.2019 року о 20.00 год. ОСОБА_2 разом зі своєю донькою ОСОБА_3 в присутності свідків вручила йому (заявнику) рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 04 червня 2018 р. про розірвання між ними шлюбу, а також повідомила, що 31.07.2018 року вона подарувала своїй доньці ОСОБА_3 згадане нерухоме майно. Крім того, 19.03.2019 року ОСОБА_2 в насильницький спосіб виселила його з помешкання, розташованого за адресою АДРЕСА_1 , в якому вони спільно проживали і вартість якого за час шлюбу внаслідок спільних його з дружиною трудових та грошових затрат значно збільшилась, виставивши у двір його речі та змінивши замки, а також без його відома з 17.12.2018 року його (заявника) знято з реєстрації місця проживання за вказаною адресою. Зазначив, що на теперішній час він орендує житло за адресою: АДРЕСА_2 . Враховуючи зазначені дії ОСОБА_2 , він (заявник) був вимушений звернутися з позовом до суду про визнання 8/25 частин житлового будинку з відповідною частиною господарсько - побутових будівель номер АДРЕСА_1 , об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ( ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ) та визнання договору дарування нерухомого майна укладеного між ОСОБА_2 та її донькою ОСОБА_3 недійсним. Рішенням Ленінського районного суду міста Кіровограда від 22.06.2022 р. в задоволенні позову відмовлено. При цьому, постановою Кропивницького апеляційного суду від 04.04.2023 року рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 22.06.2022 року скасовано та ухвалено нове рішення. Визнано об`єктом спільної сумісної власності його ( ОСОБА_1 та ОСОБА_2 8/25 частин житлового будинку з відповідною частиною господарсько-побутових будівель номер АДРЕСА_1 . Визнано недійсним договір дарування від 31 липня 2018 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 щодо 8/25 частин житлового будинку з відповідною частиною господарсько- побутових будівель номер АДРЕСА_1 . Проте, прибувши 31.05.2023 року до зазначеного помешкання зі спробою вселитися у нього, ОСОБА_2 вхідні двері йому не відчинила, при цьому, вказані протиправні дії ОСОБА_2 мають триваючий характер та містять ознаки передбачені п.п. 3,4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», та відповідно до п. 6 ч.1 зазначеного Закону остання є кривдником, оскільки тривалий час вчиняє домашнє насильство, а саме: спочатку протиправно позбавила його (заявника) житла, а тепер перешкоджає йому ним користуватися, а тому він ( ОСОБА_1 ) є постраждалою від домашнього насильства особою та вважає, що в нього є всі підстави, передбачені пунктом 1 частини 1 статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» звернутися до суду з цією заявою про видачу обмежувального припису стосовно кривдника.

Ухвалою суду від 05 червня 2023 року відкрито окреме провадження у даній цивільній справі та призначено справу до судового розгляду з повідомленням (викликом) учасників справи.

Ухвалою суду від 14 червня 2023 року клопотання представника заінтересованої особи ОСОБА_2 - адвоката Ромаданової Галини Григорівни про зупинення провадження у цивільній справі № 405/3910/23 за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису, до закінчення перегляду в касаційному порядку цивільної справи № 405/9138/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання об`єкта нерухомого майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та визнання договору дарування нерухомого майна недійсним, - залишено без задоволення.

Заявник ОСОБА_1 під час судового розгляду справи по суті заявлені вимоги підтримав з підстав, зазначених у заяві, просив заяву задовольнити.

Заінтересована особа ОСОБА_2 та в її інтересах представник - адвокат Ромаданова Г.Г. (діє на підставі ордеру на надання правничої (правової) допомоги серії ВА № 1027012 від 13.06.2023 року) в судове засідання не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, про причини неявки суд не повідомили.

Згідно з ч. 1 ст. 350-5 ЦПК України неявка належним чином повідомлених заінтересованих осіб не перешкоджає розгляду судом справи про видачу обмежувального припису.

Заслухавши заявника ОСОБА_1 , зваживши доводи, викладені в заяві, дослідивши докази по справі в їх сукупності на предмет їх належності, достатності та допустимості, суд вважає, що заява про видачу обмежувального припису задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та статтею 8 Конституції України гарантовано кожному право звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина.

Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Відповідно до статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

З наданих в судовому засіданні заявником ОСОБА_1 пояснень, та із змісту судового рішення суду апеляційної інстанції, судом встановлено, що у період з 25.10.2001 року по 24.06.2019 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у шлюбі.

Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 21.02.2005 року у справі № 2-427/05 встановлено факт прийняття ОСОБА_2 спадщини на 16/50 (8/25) частин жилого будинку з надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , та визнано за нею право власності на вказане нерухоме майно.

Згідно договору дарування від 31.07.2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Кропивницького міського нотаріального округу Тєрєховою С.В., зареєстрованого в реєстрі за № 1236, ОСОБА_2 подарувала ОСОБА_3 8/25 частин житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 22 червня 2022 року (справа № 405/9138/19) у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання об`єкта нерухомого майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та визнання договору дарування нерухомого майна недійсним відмовлено. Скасовано заходи забезпечення даного позову, вжиті ухвалою Ленінського районного суду м. Кіровограда від 10.02.2020 року, шляхом скасування арешту на 8/25 частин житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , які належать ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Постановою Кропивницького апеляційного суду від 04 квітня 2023 року зазначене рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 22 червня 2022 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким визнано об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 8/25 частин житлового будинку з відповідною частиною господарсько-побутових будівель номер АДРЕСА_1 . Визнано недійсним договір дарування від 31 липня 2018 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 щодо 8/25 частин житлового будинку з відповідною частиною господарсько-побутових будівель номер АДРЕСА_1 .

Згідно з ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

З огляду на зазначені факти, заявник ОСОБА_1 в порядку окремого провадження звернувся до суду з заявою про видачу обмежувального припису шляхом зобов`язання ОСОБА_2 усунути йому (заявнику) перешкоди у користуванні майном шляхом надання йому (заявнику) вільного доступу на вселення у 8/25 частин житлового будинку з відповідною частиною господарсько-побутових будівель під АДРЕСА_1 та є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, посилаючись на обґрунтування заяви на те, що з 19.03.2019 року у нього (заявника) відсутній доступ до вказаного нерухомого майна, в якому він спільно проживав разом з заінтересованою особою, та він вимушений орендувати житло, крім того, після винесення судом апеляційної інстанції судового рішення, він (заявник) з 31.05.2023 року спробував вселитися в належне йому та заінтересованій особі на праві сумісної власності житло, однак остання не впустила його до будинку, та не відчинила ворота, які були зачинені на замок ,на підставі чого, вважає себе постраждалою від домашнього насильства особою, та вважає, що заінтересована особа ОСОБА_2 є кривдником відносно якої необхідно видати обмежувальний припис.

Основним нормативно-правовим актом, який регулює спірні правовідносини, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», який визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.

Відповідно до пунктів 3, 4, 14 та 17 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Економічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.

Відповідно до пункту 7 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

Відповідно до ст. 26 вказаного закону, обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

З огляду на викладене, враховуючи положення Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству", обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях.

Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Згідно з частиною третьою статті 26 зазначеного Закону рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

У пункті 9 частини першої статті 1 згаданого Закону оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Законом визначено, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02 листопада 2020 р. у справі № 336/3551/18-ц.

Статтею 8 Конвенції гарантовано, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Тобто, при вирішенні питання щодо домашнього насильства суду потрібно переконатися, чи ґрунтується відповідна заява на достатній доказовій базі (яка, за потреби, може включати показання свідків, висновки компетентних органів, психологічні та інші експертні висновки та медичні довідки).

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (частина 5 ст.81 ЦПК України).

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Частиною першою статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Судом встановлено, що заявник та заінтересована особа є колишнім подружжям, мають у спільній сумісній власності 8/25 частин житлового будинку з відповідною частиною господарсько-побутових будівель номер АДРЕСА_1 , при цьому, заявник ОСОБА_1 набув право спільної сумісної власності на зазначений об`єкт нерухомого майна на підставі рішення суду апеляційної інстанції, а саме: постанови Кропивницького апеляційного суду від 04.04.2023 року, та зареєстрував належне йому речове право у Державному реєстрі речових прав 24.05.2023 року, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав № 333412058 від 24.05.2023 року. Також встановлено, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 виникли особисті неприязні стосунки, в тому числі наявний спір, щодо володіння та користування зазначеним об`єктом нерухомого майна та проживання в ньому заявника.

При цьому, суд зауважує, що заявником на підтвердження зазначених фактів не було надано доказів щодо притягнення ОСОБА_2 до кримінальної чи адміністративної відповідальності у зв`язку з вчиненням економічного насильства по відношенню до заявника, а так само, не надано доказів щодо звернення заявника до правоохоронних органів з питання перешкоджання заінтересованою особою у його (заявника) вселенню до житла, яке належить їм на праві спільної сумісної власності.

Крім того, наданий заявником до заяви в якості доказу диск з відеозаписом, не приймається судом в якості належного доказу вчинення заінтересованою особою домашнього насильства економічного насильства, оскільки за своїм змістом свідчить про наявність спору між сторонами щодо користування спільним житлом, та, крім того, з зазначеного доказу неможливо однозначно ідентифікувати факт телефонної розмови заявника саме з заінтересованою особою ОСОБА_2 .

З огляді на викладене вище, а також приймаючи до уваги, що заявник ОСОБА_1 в порушення вимог ст.81 ЦПК України не надав суду беззаперечних та належних доказів на підтвердження фактів вчинення відносно нього заінтересованою особою ОСОБА_2 постійного та систематичного домашнього насильства у розумінні Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», а також не доведено настання ризиків вчинення домашнього насильства у майбутньому, окрім того, під час судового розгляду справи таких доказів також не здобуто, при цьому, на переконання суду, наявність тривалого конфлікту між заявником та заінтересованою особою, що виник з приводу спору між ними на об`єкт нерухомого майна: 8/25 частин житлового будинку з відповідною частиною господарсько-побутових будівель номер АДРЕСА_1 , не підтверджує, що ОСОБА_2 вчиняє стосовно заявника домашнє насильство економічного характеру, що є необхідною умовою для застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, при цьому, суд вважає, що між сторонами існує спір щодо користування нерухомим майном, яке належить їм на праві приватної спільної сумісної власності, а тому він не може бути вирішений шляхом винесення судом обмежувального припису щодо зобов`язання ОСОБА_2 надати вільний доступ заявнику на вселення у 8/25 частин житлового будинку з відповідною частиною господарсько-побутових будівель під АДРЕСА_1 та є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, на підставі чого суд приходить до висновку про відсутність визначених Законом підстав для видачі обмежувального припису, у зв`язку з чим заява ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису задоволенню не підлягає, з підстав її недоведеності.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 293, 294, 350-1 - 350-6 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа: ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису шляхом зобов`язання ОСОБА_2 усунути перешкоди ОСОБА_1 у користуванні майном шляхом зобов`язання ОСОБА_2 надати вільний доступ на вселення у 8/25 частин житлового будинку з відповідною частиною господарсько-побутових будівель під АДРЕСА_1 та є об`єктом спільної сумісної власності, - залишити без задоволення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Кропивницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі оголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення, або у разі розгляду справи без повідомлення учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження з підстав, передбачених ч.ч.2, 3 ст.354 ЦПК України.

Суддя Ленінського

районного суду

м. Кіровограда Лілія Андріївна Іванова