ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4189/23 Справа № 182/7426/21 Суддя у 1-й інстанції - Кобеляцько-Шаховал І.О. Суддя у 2-й інстанції - Хейло Я. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2023 року м.Кривий Ріг

Справа № 182/7426/21

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Хейло Я.В.,

суддів Мірути О.А., Тимченко О.О.,

сторони:

позивач: Акціонерне товариство «Банк Кредит Дніпро»,

відповідач: ОСОБА_1 ,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін апеляційну скаргу позивача Акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро» на заочне рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21 лютого 2023 року у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, яке постановлено суддею Кобеляцкою - Шаховал І.О. у місті Нікополі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 21 лютого 2023 року, -

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2021 року позивач Акціонерне товариство «Банк Кредит Дніпро» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позовну заяву мотивовано тим, що 28 серпня 2019 року між ОСОБА_1 та Акціонерним товариством «Банк Кредит Дніпро» було укладено кредитний договір № 0466. Згідно п.1.1 кредитного договору, банк надає позичальнику у тимчасове користуванні на платні основі та на споживі цілі кредит, а позичальник зобов`язується повернути кредит, оплатити відсотки за користування кредитом.

Пунктом 1.2 кредитного договору передбачено, що банк надає клієнту грошові кошти в сумі 79 360 грн. 00 коп. на строк 602 місяців з кінцевим строком повернення 28 серпня 2024 року.

Умовами кредитного договору визначено щомісячну комісію за обслуговування кредиту: з 08 серпня 2019 року по 27 грудня 2020 року - 3 % від суми кредиту; з 28 грудня 2020 року по 27 березня 2022 року - 2,5 % від суми кредиту; з 28 березня 2022 року по 27 червня 2023 року 1,5 % від суми кредиту; з 28 червня 2023 року по 28 серпня 2024 року 0,925 % від суми кредиту.

Банк свої зобов`язання за кредитним договором виконав у повному обсязі та надав відповідачу кошти у розмірі, визначеному кредитним договором, однак, відповідачка не дотримується умов кредитного договору, не здійснювала повернення кредиту та відсотків за користування кредитом, у зв`язку з чим станом на 20 жовтня 2021 року має заборгованість перед позивачем у розмірі 71 285 грн. 41 коп., яка складається з: залишку строкового кредиту 62 298 грн. 66 коп.; залишку нарахованих строкових відсотків 0,01 грн.; залишку простроченого кредиту 0 грн. 00 коп.; залишку прострочених відсотків 0 грн. 00 коп.; залишку прострочених комісій 8 986 грн. 74 коп. Тому, у зв`язку з наявними обставинами, оскільки заборгованість в добровільному порядку відповідачкою та сплачується, представник позивача змушений звернутися до суду та стягнути її в примусовому порядку.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21 лютого 2023 року позовні вимоги Акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості -задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь Акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро заборгованість за кредитним договором № 0466 від 28 серпня 2019 року в розмірі 62 298 грн. 67 коп.

Стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь Акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро» судові витрати по справі, що складаються з судового збору в розмірі 2 270 грн. 00 коп.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі позивач Акціонерне товариство «Банк Кредит Дніпро» просить рішення суду в частині відмови у задоволенні позову про стягнення заборгованості по сумі несплачених комісій скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги про стягнення заборгованості по сумі несплачених комісій задовольнити, вирішити питання про розподіл судових витрат, в іншому рішення суду залишити без змін.

Узагальнення доводів особи, яка подала апеляційну скаргу

В апеляційній скарзі позивач Акціонерне товариство «Банк Кредит Дніпро» зазначає, що сторони досягли всіх істотних умов договору, відповідач погодився на нарахування до обов`язкового платежу і фіксованої суми комісії за обслуговування кредитної лінії , підписавши вказаний договір.

Вказує, що Закон України «Про споживче кредитування» не забороняє встановлення у договорі про споживчий кредит комісій та інших обов`язкових платежів за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника для отримання, обслуговування і повернення кредиту.

Посилається на правову позицію Верховного Суду викладену у постанові від 18 січня 2023 року у цивільній справі № 172/410/21, згідно якої набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватись, а створені зобов`язання, в тому числі обов`язок позичальника сплачувати комісію підлягає задоволенню.

Чинним законодавством України передбачено право кредитодавця у договорі споживчого кредиту встановлювати оплату за розрахунково-касове обслуговування у вигляді комісії.

Вважає, що умови кредитного договору про сплату комісії не є нікчемними, а також не може бути визнана судом недійсним, якщо позичальником не доведено її недійсність у встановленому законом порядку.

Узагальнення доводів та заперечень інших учасників справи

Відповідач відзив на апеляційну скаргу не надав.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 28 серпня 2019 року між ОСОБА_1 та Акціонерним товариством «Банк Кредит Дніпро» було укладено кредитний договір № 0466. Згідно п.1.1 кредитного договору, банк надає позичальнику у тимчасове користуванні на платні основі та на споживі цілі кредит, а позичальник зобов`язується повернути кредит, оплатити відсотки за користування кредитом. Пунктом 1.2 кредитного договору передбачено, що банк надає клієнту грошові кошти в сумі 79 360 грн. 00 коп. на строк 602 місяців з кінцевим строком повернення 28 серпня 2024 року.

Умовами кредитного договору визначено щомісячну комісію за обслуговування кредиту: з 08 серпня 2019 року по 27 грудня 2020 року - 3 % від суми кредиту; з 28 грудня 2020 року по 27 березня 2022 року - 2,5 % від суми кредиту; з 28 березня 2022 року по 27 червня 2023 року 1,5 % від суми кредиту; з 28 червня 2023 року по 28 серпня 2024 року 0,925 % від суми кредиту (а.с.9-14). Як вбачається з матеріалів справи, банк свої зобов`язання за кредитним договором виконав у повному обсязі та надав відповідачці кошти, однак, відповідач не дотримується умов кредитного договору, не здійснював повернення кредиту та відсотків за користування кредитом, у зв`язку з чим станом на 20 жовтня 2021 року має заборгованість перед позивачем у розмірі 71 285 грн. 41 коп., яка складається з: залишок строкового кредиту 62 298 грн. 66 коп.; залишок нарахованих строкових відсотків 0,01 грн.; залишок простроченого кредиту 0 грн. 00 коп.; залишок прострочених відсотків 0 грн. 00 коп.; залишок прострочених комісій 8 986 грн. 74 коп. (а.с.39-40).

Позиція апеляційного суду

Апеляційну скаргу позивача Акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро» - задовольнити.

Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21 лютого 2023 року в оскаржуваній частині - скасувати.

Мотиви з яких виходив апеляційний суд та застосовані норми права

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Частиною 4 статті 19 ЦПК України передбачено, що спрощене провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відповідно до ч.3 цієї статті розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Ціна у позову у даній справі складає 71285,41 грн., що є меншим ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Таким чином дану справу слід розглядати без повідомлення учасників справи, оскільки ціна позову становить менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Рішення суду в частині задоволених позовних вимог щодо стягнення заборгованості за кредитним договором в апеляційному порядку не оскаржено, у зв`язку з чим колегією суддів не перевіряється законність та обґрунтованість рішення суду в цій частині, адже, згідно ч. 1 ст. 13, ч. 1 ст. 367 ЦПК України, і зважаючи на роз`яснення, викладені в п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24.10.2008 року, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та заявлених позовних вимог у суді першої інстанції.

Відповідно до частини 1 статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У частині 3 статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою, другою та п`ятою стаття 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічного з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає не в повній мірі.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що за положеннями ч.5 ст.11, ч.1, 2, 5, 7 статті 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Так, суд першої інстанції вважав, що є несправедливими положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними, оскільки обслуговування кредиту є супутньою послугою, за надання якої можливе встановлення комісії, позивач, встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту, не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються відповідачу, що є незаконним.

Колегія суддів апеляційного суду не може погодитись із такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Частиною першою статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цьогоКодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

Як вбачається з матеріалів справи, що 28 серпня 2019 року між АТ «Банк Кредит Дніпро» та ОСОБА_2 було укладено Кредитний договір, за яким позичальник отримала кредит у розмірі 79 360 грн з кінцевим терміном повернення до 28 серпня 2024 року.

Згідно з пунктом 1.2 кредитного договору щомісячна комісія за обслуговування кредиту становить з 08 серпня 2019 року по 27 грудня 2020 року - 3 % від суми кредиту; з 28 грудня 2020 року по 27 березня 2022 року - 2,5 % від суми кредиту; з 28 березня 2022 року по 27 червня 2023 року 1,5 % від суми кредиту; з 28 червня 2023 року по 28 серпня 2024 року 0,925 % від суми кредиту. Відсоткова ставка є фіксованою та нараховується на строкову заборгованість за кредитом в розмірі 0,001 % річних, на прострочену заборгованість за кредитом - 56 % річних. (а.с.9-14).

За доданим банком до позовної заяви розрахунком станом на 20 жовтня 2021 року в ОСОБА_1 утворилася заборгованість за Кредитним договором в розмірі 71 285,41 грн, з яких: 62298,66 грн - залишок строкового кредиту; 8986,74 грн - залишок прострочених комісій.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому (частина друга статті 1050 ЦК України).

За загальним правилом, передбаченим статтею 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Частинами другою, третьою статті 215 ЦК України визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені статтею 203 ЦК України. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Отже, законодавець встановлює, що наявність підстав для визнання правочину недійсним має визначатися судом на момент його вчинення.

Згідно зі статтею 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими законпов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Відповідно до абзацу третього частини четвертої статті 11 Закону № 1023-XII (у редакції станом на 01 січня 2017 року - остання редакція до набуття чинності Законом № 1734-VIII) кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цьогоЗакону, є нікчемною.

Згідно з частиною п`ятою статті 11 Закону № 1023-XII (у редакції станом на 01 січня 2017 року - остання редакція до набуття чинності Законом № 1734-VIII) до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Відповідно до частин першої, другої, п`ятої статті 18 Закону № 1023-XII (у редакції станом на 01 січня 2017 року - остання редакція до набуття чинності Законом № 1734-VIII) продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Згідно з пунктом 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

10 червня 2017 року набув чинності Закон № 1734-VIII, у зв`язку з чим у Законі № 1023-XII текст статті 11 викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».

Положення частин першої, другої, п`ятої статті 18 Закону № 1023-XII з набуттям чинності Закону № 1734-VIII залишилися незмінними, проте, враховуючи ультраактивну форму дії Закону № 1734-VIII, визначені ним наслідки включення до договору споживчого кредиту умови, якою встановлено плату за надання інформації щодо кредиту, підлягають перевірці на відповідність змісту положень Закону № 1734-VIII.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону № 1734-VIII загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.

Згідно з частиною другою статті 8 Закону № 1734-VIII до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.

Таким чином, Законом № 1734-VIII безпосередньо передбачено право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту.

На виконання вимог, у тому числі, пункту 4 частини першої статті 1 та частини другої статті 8 Закону № 1734-VIII Правління Національного банку України постановою від 08 червня 2017 року № 49 затвердило Правила про споживчий кредит. Цією ж постановою визнано такою, що втратила чинність, постанову Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту».

Відповідно до пункту 5 Правил про споживчий кредит банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил.

Банк має право обчислювати загальні витрати за споживчим кредитом, базуючись на припущенні, що платежі за послуги банку залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит, якщо договір про споживчий кредит містить умови, що дозволяють зміну процентної ставки та/або інших платежів за послуги банку, включених до загальних витрат за споживчим кредитом, і така зміна не може бути визначена на момент обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки (пункт 8 Правил про споживчий кредит).

Згідно з додатком 1 до Правил про споживчий кредит загальні витрати за споживчим кредитом, тобто витрати споживача, уключаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги банку (у тому числі за ведення рахунків) та кредитного посередника (за наявності), які сплачуються споживачем і пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту.

Додатком 2 до Правил про споживчий кредит до платежів за додаткові та супутні послуги банку віднесено, у тому числі, розрахунково-касове обслуговування.

Правила про споживчий кредит розроблені й затверджені на виконання вимог Закону № 1734-VIII та підтверджують правомірність дій банку щодо встановлення у договорі споживчого кредиту комісії за обслуговування кредитної заборгованості.

У кредитних відносинах економічною метою кредитодавця є повернення суми кредиту та одержання процентів за користування кредитом. Кредитодавець заінтересований у своєчасному виконанні позичальником обов`язків за кредитним договором, для чого позичальник має бути поінформований про строки i суми належних платежів.

Закон № 1734-VIII розмежовує оплатність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації.

Відповідно до частин першої та другої статті 11 Закону № 1734-VIII після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.

Відповідно до частини п`ятої статті 12 Закону № 1734-VIII умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.

З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом № 1734-VIII (10 червня 2017 року), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону № 1734-VIII.

Колегія суддів зазначає, що відповідач не скористався наданими їй кредитними договором та ст.9,15 ЗУ «Про споживче кредитування» правами на отримання додаткових пояснень щодо умов кредитування, зміну умов договору, а також правом на відмову від договору про споживчий кредит без пояснення причин, у тому числі в разі отримання ним грошових коштів. ОСОБА_1 , ознайомившись з кредитним договором , тримала і використала її на свої потреби, не заперечуючи щодо умов договору.

Згідно кредитного договору № 0466 від 28.08.2019 року, а саме п.1.2. та графіку платежів вбачається, що комісія стосується саме одного платежу розрахункове-касове обслуговування, інших періодичних комісійних платежів за додаткові та супутні послуги банку, ні кредитний договір, ні графік платежів в цілому не містить.

Відмовляючи в задоволенні позову АТ «Банк Кредит Дніпро» в частині стягнення заборгованості за комісією за обслуговування кредиту в розмірі 8986,74 грн, суд першої інстанції виходив з того, що положення договору про споживчий кредит, який містить умову щодо плати за супроводження кредиту, є несправедливими і це є підставою для визнання таких положень недійсними, з посиланням на положення статей 11, 18 Закону № 1023-XII.

Проте, колегія суддів зазначає, що наведені висновки суду ґрунтуються на неправильному застосуванні норм матеріального права та зроблені з порушенням норм процесуального права з огляду на таке.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин), та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача.

Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову.

У справі, яка переглядається, Кредитний договір між сторонами укладений 28 серпня 2019 року. При цьому необхідність внесення плати за додаткові, супутні послуги банку, пов`язанні з розрахунково-касовим обслуговуванням, передбачена в «Графік платежів / розрахунок загальної вартості кредиту для клієнта та реальної процентної ставки» Кредитного договору (колонка 8 графіку).

Положення частини п`ятої статті 11 Закону № 1023-XII, на яке послався суд першої інстанції (до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки), не діяли у зазначеній редакції станом на день укладення Кредитного договору та виникнення спірних правовідносин, оскільки текст статті 11 цього Закону був викладений у новій редакції Законом № 1734-VIII, що набрав чинності 10 червня 2017 року.

Так само Правила надання банками інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затвердженіпостановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, на які послався суд, втратили чинність на підставі постанови Правління Національного банку України від 08 червня 2017 року № 49, якою затверджено Правила про споживчий кредит.

Отже, враховуючи викладене, оскільки Законом № 1734-VIII безпосередньо передбачено право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за розрахунково-касове обслуговування, то умови, передбачені пунктом 1.2 та розділом 4 Кредитного договору, в частині нарахування такої комісії не є нікчемними, а отже, розглядаються з точки зору права як такі, що юридично мали місце і створили правові наслідки для сторін правочину.

Тому за відсутності рішення суду про визнання правочину чи його окремих частин недійсними діє презумпція правомірності правочину (стаття 204 ЦК України), тобто всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені зобов`язання, в тому числі обов`язок позичальника сплачувати комісію - підлягали виконанню.

Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 18 січня 2023 року у справі № 172/410/21 та в постанові Великої Палати Верховного від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19 (провадження № 14-44цс21).

У зв`язку з вищевикладеним, колегія суддів приймає до уваги доводи апеляційного скарги позивача.

Отже, у справі, яка переглядається, суд першої інстанції надав оцінку правомірності окремих частин Кредитного договору та відмовив в задоволенні позовних вимог банку про стягнення заборгованості за комісією в розмірі 8986,74 грн. за відсутності на те правових підстав.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, у зв`язку з чим скасовує рішення суду в оскаржуваній частині на підставі п.п. 1,4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, та приймає нове рішення про задоволення позовних вимог в частині стягнення заборгованості за комісією в розмірі 8986,74 грн.

Розподіл судових витрат

Відповідно до підпунктів «б» та «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування або зміни судового рішення та у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

За частиною 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторонни пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Як вбачається із частини 2 вказаної вище статті, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову на відповідача; у разі відмови в позові на позивача; у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи зазначене, з відповідача необхідно стягнути на користь позивача витрати по сплаті судового збору, понесені у зв`язку з розглядом у суді апеляційної інстанції - 3405,00 грн.

Керуючись ст. ст.. 367, 369, 374, п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу позивача Акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро» - задовольнити.

Заочне рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21 лютого 2023 року в частині відмови у задоволенні позову про стягнення заборгованості по сумі несплачених комісій - скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

Позовні вимоги Акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по сумі несплачених комісій задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро» заборгованість по сумі несплачених комісій за кредитним договором №0466 від 28.08.2019 року у розмірі 8 986,74 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро» судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 3405, 00 грн.

В іншій не оскаржуваній частині заочне рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий:

Судді: