Постанова

Іменем України

14 червня 2023 року

м. Київ

справа № 372/4408/21

провадження № 61-2067св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,

Шиповича В. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Обухівського районного суду Київської області, в складі судді Висоцької Г. В., від 22 серпня 2022 року, постанову Київського апеляційного суду, в складі колегії суддів: Приходька К. П., Писаної Т. О., Журби С. О., від 29 листопада 2022 року та додаткову постанову Київського апеляційного суду, в складі колегії суддів: Приходька К. П., Писаної Т. О., Журби С. О., від 13 грудня

2022 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2021 року акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позов мотивований тим, що 24 липня 2007 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № KIQ0GA00000063, за умовами якого банк зобов`язався надати позичальнику кредит в розмірі 66 340 дол. США на термін до 24 липня 2017 року, а останній зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитними коштами в строки та порядку, встановлені вказаним договором.

Позивач зобов`язання за вказаним договором виконав та надав відповідачу кредит у розмірі, передбаченому умовами кредитного договору, натомість ОСОБА_1 не здійснив своєчасне погашення заборгованості за кредитом, процентами, комісією, а також іншими виплатами відповідно до умов договору, внаслідок чого станом на 05 жовтня 2021 року виникла заборгованість в розмірі 454 449,91 дол. США, яка складається із:

- 45 816,80 дол. США - заборгованості за кредитом,

- 94 688,86 дол. США - заборгованості по процентам за користування кредитом,

- 11 519,89 дол. США - заборгованості по комісії за користування кредитом,

- 302 424,36 дол. США - пені за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором.

Вказану заборгованість АТ КБ «ПриватБанк» просило суд стягнути з відповідача.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 22 серпня

2022 року в задоволені позову відмовлено.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, виходив з того, що позивач заявив неправомірну вимогу до відповідача в частині стягнення процентів за користування кредитом в розмірі 94 688,86 дол. США, оскільки право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України.

Зі змісту позову та доданих до нього документів неможливо визначити розмір дійсної заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором із врахуванням звернення стягнення АТ КБ «ПриватБанк» на предмет іпотеки 16 серпня 2016 року. Також районний суд вказав на наявність підстав для відмови у задоволенні позову через сплив позовної давності.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Не погоджуючись з рішенням Обухівського районного суду Київської області від 22 серпня 2022 року в частині відмови у задоволенні вимог про стягнення процентів за користування кредитом за період із 09 листопада 2018 року по 05 жовтня 2021 року в розмірі 4 549,87 дол. США, банк подав апеляційну скаргу.

Постановою Київського апеляційного суду від 29 листопада 2022 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково, рішення Обухівського районного суду Київської області від 22 серпня 2022 року змінено в частині мотивів відмови в задоволенні позову.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що після звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінюється порядок, умови і строк дії кредитного договору, оскільки на час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі.

Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про те, що банком не доведено розмір дійсної заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором із врахуванням звернення стягнення на предмет іпотеки, а крім того право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом припинилося після звернення АТ КБ «Приватбанк» до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Дійшовши висновку про недоведеність позовних вимог, суд першої інстанції помилково послався на пропуск строку позовної давності, як підставу для відмови у позові, що апеляційний суд вважав підставою для зміни мотивів рішення районного суду.

Додатковою постановою Київського апеляційного суду від 13 грудня

2022 року заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення задоволено. Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10 000 грн.

Суд апеляційної інстанції, дослідивши надані ОСОБА_1 докази понесення витрат на професійну правничу допомогу, дійшов висновку про їх співмірність зі складністю справи, наданим адвокатом обсягом послуг, а також їх відповідності критерію реальності цих витрат, розумності їхнього розміру та пропорційності до предмета спору.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду в частині відмови у стягненні процентів за користування кредитом за період з 09 листопада 2018 року по 05 жовтня 2021 року в розмірі 4 549,87 дол. США та ухвалити в цій частині нове судове рішення про часткове задоволення позову, а також скасувати додаткову постанову апеляційного суду та відмовити в задоволенні заяви ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення.

В іншій частині рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду не оскаржуються та касаційним судом не переглядаються.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

14 лютого 2023 року АТ КБ «ПриватБанк» подало до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Обухівського районного суду Київської області, від 22 серпня 2022 року, постанову Київського апеляційного суду

від 29 листопада 2022 року та додаткову постанову Київського апеляційного суду від 13 грудня 2022 року.

Ухвалою Верховного Суду від 21 березня 2023 року відкрито касаційне провадження в указаній справі та витребувано її матеріали із районного суду.

У квітні 2023 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 01 червня 2023 року справу призначено до розгляду у складі колегії із п`яти суддів в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Підставою касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду

від 18 вересня 2018 року у справі № 921/107/15-г/16, від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, від 18 січня 2022 року у справі № 910/17048/17, у постанові Верховного Суду від 05 березня 2019 року у справі № 5017/1987/2012 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга мотивована тим, що звернення стягнення на предмет іпотеки є відмінною вимогою від вимоги про стягнення заборгованості, у зв`язку з чим застосування кредитором іншого законного засобу для захисту свого порушеного та непоновленого боржником належним чином права не є подвійним стягненням заборгованості.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України у кредитному договорі може бути передбачено сплату процентів за неправомірне користування боржником грошовими коштами як наслідок прострочення боржником виконання зобов`язання.

Такі проценти може бути стягнуто кредитодавцем і після спливу визначеного кредитним договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позивальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, а нарахування процентів за користування кредитом припиняється у день фактичного повернення кредиту, незалежно від закінчення строку дії кредитного договору.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

Відзив представника ОСОБА_1 - адвоката Красківського В. П. мотивований тим, що припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін, може бути застосовано лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. По кредитному договору

від 24 липня 2007 року № KIQ0GA00000063 право АТ КБ «ПриватБанк» нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом припинилось, оскільки сплив визначений договором строк кредитування за вимогою, пред`явленою банком в порядку частини другої статті 1050 ЦК України.

Фактичні обставини справи встановлені судами

24 липня 2007 року АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 уклали кредитний договір № KIQ0G00000063, за умовами якого банк зобов`язався надати позичальнику кредит у розмірі 66 340 дол. США на термін до 24 липня

2017 року, а відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлені кредитним договором.

Згідно із договором іпотеки, укладеним в забезпечення зобов`язань за вищезазначеним кредитним договором, ОСОБА_1 передав в іпотеку

АТ КБ «Приватбанк» належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_1 .

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 07 квітня

2014 року справі № 372/6286/13-ц, яке набрало законної сили, позов АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення задоволено частково. В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 24 липня 2007 року

№ KIQ0GA00000063 в розмірі 161 860,92 дол. США, що за курсом НБУ

від 04 грудня 2013 року складає 1 293 268,77 грн, звернуто стягнення на квартиру загальною площею 52,50 кв. м, житловою площею 29,20 кв. м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом продажу вказаного предмету іпотеки (на підставі договору іпотеки від 24 липня 2007 року

№ KIQ0GA00000063) АТ КБ «ПриватБанк» з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права

За змістом частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанови суду апеляційної інстанції є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 1054ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

За змістом частини першої статті 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи, а також застава об`єкта незавершеного будівництва, майбутнього об`єкта нерухомості.

Відповідно до частин першої, третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

У постанові від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні. Якщо за рішенням про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 07 квітня

2014 року у справі № 372/6286/13-ц задоволено позов АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення. В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 24 липня 2007 року №KIQ0G00000063в розмірі 161 860,92 дол. США звернуто стягнення на належну ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 .

Звертаючись до суду із розглядуваним позовом, АТ КБ «ПриватБанк», зокрема просило стягнути з ОСОБА_1 заборгованість по процентам за користування кредитом, яка виникла станом на 05 жовтня 2021 року, в сумі 94 688,86 дол. США.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц зроблено висновок, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Вказаний висновок підтриманий Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 05 квітня 2023 року у справі № 910/4518/16, згідно з якою уклавши кредитний договір, сторони мають легітимні очікування щодо належного його виконання. Зокрема, позичальник розраховує, що протягом певного часу він може правомірно «користуватися кредитом», натомість кредитор розраховує, що він отримає плату (проценти за «користування кредитом») за надану позичальнику можливість не повертати всю суму кредиту одразу. Разом з цим зі спливом строку кредитування чи пред`явленням кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту кредит позичальнику не надається, позичальник не може правомірно не повертати кошти, а тому кредитор вправі вимагати повернення кредиту разом із процентами, нарахованими відповідно до встановлених у договорі термінів погашення періодичних платежів на час спливу строку кредитування чи пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту у межах цього строку. Тобто позичальник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення строку кредитування чи після пред`явлення кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту, а тому й не повинен сплачувати за нього нові проценти відповідно до статті 1048 ЦК України. Очікування кредитодавця, що позичальник повинен сплачувати проценти за «користування кредитом» поза межами строку, на який надається такий кредит (тобто поза межами існування для позичальника можливості правомірно не сплачувати кредитору борг), виходять за межі взаємних прав та обов`язків сторін, що виникають на підставі кредитного договору, а отже, такі очікування не можуть вважатись легітимними. Велика Палата Верховного Суду зауважила, що зазначене благо виникає у позичальника саме внаслідок укладення кредитного договору. Невиконання зобов`язання з повернення кредиту не може бути підставою для отримання позичальником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу, а отже - і для виникнення зобов`язання зі сплати процентів відповідно до статті 1048 ЦК України. За таких обставин надання кредитодавцю можливості нарахування процентів відповідно до статті 1048 ЦК України поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту вочевидь порушить баланс інтересів сторін - на позичальника буде покладений обов`язок, який при цьому не кореспондує жодному праву кредитодавця.

Враховуючи викладене, відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, правильно встановив характер спірних правовідносин та застосував норми матеріального права, які їх регулюють, обґрунтовано виходив з того, що АТ КБ «ПриватБанк» заявило неправомірну вимогу до ОСОБА_1 про стягнення процентів за користування кредитом, оскільки право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом припинилося у зв`язку із вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок дострокового погашення заборгованості за кредитним договором.

Щодо касаційної скарги на додаткову постанову Київського апеляційного суду від 13 грудня 2022 року та заяви представника ОСОБА_1 - адвоката Красківського В. П. про стягнення витрат на професійну правничу допомогу в суді касаційної інстанції

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Таким чином, у випадку, якщо суд при ухваленні судового рішення по суті спору з певних причин не вирішив питання про судові витрати, або відкладення вирішення цього питання було ініційовано стороною у справі, таке питання підлягає вирішенню шляхом ухвалення судом додаткового судового рішення в порядку статті 270 ЦПК України.

Згідно з частинами першою, другою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, в тому числі, витрати на професійну правничу допомогу (пункт 3 частини першої статті 133 ЦПК України).

Згідно з статтею 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Згідно з частиною першою статті 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

Зміст договору про надання правової допомоги не може суперечити Конституції України та законам України, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, присязі адвоката України та правилам адвокатської етики (стаття 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі

№ 826/1216/16 вказано, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited" проти України», заява № 19336/04).

Крім того, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Частиною третьою статті 12 та частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У справі, яка переглядається, і в суді апеляційної інстанції, і під час касаційного перегляду справи, інтереси ОСОБА_1 представляв адвокат Красківський В. П. на підставі договору про надання професійної правничої (правової) допомоги № 1 від 06 січня 2022 року, відповідно до умов якого розмір винагороди адвоката (гонорар адвоката) за надання професійної правничої (правової) допомоги, виконання робіт та надання послуг, визначається сторонами за погодженням між собою.

Звертаючись із заявою про ухвалення додаткового рішення, на підтвердження витратОСОБА_1 на професійну правничу допомогу адвоката Красківського В. П. в суді апеляційної інстанції, було надано:

- попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, відповідно до якого відповідач та адвокат Красківський В. П. досягнули домовленості, що гонорар адвоката у фіксованому розмірі за надання правової (правничої) допомоги у цивільній справі № 372/4408/21, пов`язаної із її розглядом у Київському апеляційному суді, включаючи підготовку до її розгляду, підготовку відзиву на апеляційну скаргу (але не обмежуючись перерахованим), буде визначатися у фіксованому розмірі та складає 10 000 грн;

- детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом у Київському апеляційного суді, згідно з яким адвокат Красківський В. П. здійснив підготовку до розгляду цивільної справи № 372/4408/21, складання процесуальних та інших документів правового характеру, а саме: підготовка відзиву на апеляційну скаргу, складання інших процесуальних документів та вчинення інших дій, які будуть необхідні під час розгляду справи, участь у судових засіданнях, витрачений час на дорогу, очікування судового засідання та безпосередня участь у судовому засіданні; отримання копії постанови та інше представництво інтересів ОСОБА_1 в суді апеляційної інстанції під час розгляду цивільної справи № 372/4408/21;

- акт приймання-передачі робіт (наданих послуг) від 01 грудня 2022 року, за яким виконавець підтверджує оплату виконаних робіт (наданих послуг) замовником в сумі 10 000 грн в повному обсязі;

- квитанцію до прибуткового касового ордера від 15 листопада

2022 року № 1-К/2022 про сплату ОСОБА_1 10 000 грн.

У додатковій постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18 лютого 2022 року у справі № 925/1545/20 вказано, що для вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховувати: складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; пов`язаність цих витрат із розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність предмета спору; ціну позову, значення справи для сторін; вплив результату її вирішення на репутацію сторін, публічний інтерес справи; поведінку сторони під час розгляду справи (зловживання стороною чи її представником процесуальними правами тощо); дії сторони щодо досудового врегулювання справи та врегулювання спору мирним шляхом.

У додатковій постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі № 206/6537/19 зазначено, що попри волю сторін договору визначати розмір гонорару адвоката, суд не позбавлений права оцінювати заявлену до відшкодування вартість правничої допомоги на підставі критеріїв співмірності, визначених частиною четвертою статті 137 ЦПК України.

Дослідивши вказані докази, суд апеляційної інстанції, стягуючи з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 10 000 грн витрат на професійну правничу допомогу, надану позивачу адвокатом Красківським В. П., обґрунтовано виходив з їх доведеності та правильно вважав вказану суму такою, що відповідає критеріям реальності наданих адвокатських послуг, розумності їхнього розміру, конкретним обставинам справи, з урахуванням її складності та необхідних процесуальних дій сторони.

На підтвердження витрат ОСОБА_1 на професійну правничу допомогу, надану йому адвокатом Красківським В. П. в суді касаційної інстанції надано:

- ордер від 14 квітня 2023 року серії АІ № 1193306;

- попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, відповідно до якого відповідач та адвокат Красківський В. П. досягнули домовленості, що гонорар адвоката у фіксованому розмірі за надання правової (правничої) допомоги у цивільній справі № 372/4408/21, пов`язаної із її розглядом у Касаційному цивільному суді у складі Верховного Суду, включаючи підготовку до її розгляду, підготовку відзиву на касаційну скаргу (але не обмежуючись перерахованим), буде визначатися у фіксованому розмірі та складає 8 000 грн;

- детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом у Касаційному цивільному суді у складі Верховного Суду, згідно з яким адвокат Красківський В. П. здійснив підготовку до розгляду цивільної справи № 372/4408/21, складання процесуальних та інших документів правового характеру, а саме: підготовка відзиву на касаційну скаргу, складання інших процесуальних документів та вчинення інших дій, які будуть необхідні під час розгляду справи;

- акт приймання-передачі робіт (наданих послуг) від 13 квітня 2023 року, за яким виконавець підтверджує оплату виконаних робіт (наданих послуг) замовником в сумі 8 000 грн в повному обсязі;

- квитанцію від 13 квітня 2023 року № 1-К/2022 про сплату ОСОБА_1 8 000 грн.

Зважаючи на відсутність клопотань АТ КБ «ПриватБанк» про неспівмірність заявлених до відшкодування витрат, беручи до уваги значення справи для її сторін, характер спірних правовідносин, проаналізувавши обсяг наданих представником ОСОБА_1 - адвокатом Красківським В. П. послуг, колегія суддів вважає, що заява про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу у суді касаційної інстанції підлягає задоволенню, що відповідатиме критерію реальності наданих адвокатських послуг, розумності їхнього розміру, конкретним обставинам справи, з урахуванням її складності, необхідних процесуальних дій сторони.

Висновки судів попередніх інстанцій, з урахуванням встановлених обставин, не суперечать висновкам, що викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі № 921/107/15-г/16,

від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, від 18 січня 2022 року у справі № 910/17048/17, у постанові Верховного Суду від 05 березня 2019 року у справі № 5017/1987/2012, на які посилався заявник у касаційній скарзі.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Зважаючи на викладене, Верховний Суд, переглянувши оскаржувані судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, дійшов висновку про відсутність підстав для скасування рішення суду першої інстанції, в частині, яка не змінена апеляційним судом, постанови апеляційного суду та додаткової постави апеляційного суду.

Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті

411 ЦПК України судове рішення підлягає обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено.

Оскільки Велика Палата Верховного Суду 05 квітня 2023 року розглянула справу № 910/4518/16, наразі відсутні підстави, передбачені пунктом 10 частини першої статті 252 ЦПК України, для зупинення провадження у розглядуваній справі, про що просило АТ КБ «ПриватБанк».

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 415, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 22 серпня 2022 року в частині, яка не змінена апеляційним судом, постанову Київського апеляційного суду від 29 листопада 2022 року та додаткову постанову Київського апеляційного суду від 13 грудня 2022 року залишити без змін.

Стягнути з акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 8 000 (вісім тисяч) гривень судових витрат на професійну правничу допомогу в суді касаційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: Є. В. Синельников О. В. Білоконь О. М. Осіян Н. Ю. Сакара В. В. Шипович