ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2023 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Абрамова П.С.,

Суддів: Дорош А.І., Дряниці Ю.В.,

за участю секретаря судового засідання - Сальної Н.О.,

представника відповідача Стороженка А.І.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження з повідомленням учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 18 червня 2021 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві, про компенсацію моральної шкоди, заподіяної протиправною тривалою бездіяльністю свідчого відповідача при імітації досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0002157

УСТАНОВИВ:

коротко змісту позовних вимог і рішення суду першої інстанції;

У липні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із даним позовом, в якому просить захистити його конституційне право на компенсацію моральної шкоди, заподіяної неправомірною тривалою бездіяльністю слідчого Платонова А.В. при здійсненні досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0002157; стягнути з державного бюджету України через Державну казначейську службу України компенсацію моральної шкоди в розмірі 1 133 520,00 грн, завдану тривалою бездіяльністю слідчого.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 18 червня 2021 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві, про компенсацію моральної шкоди - відмовлено.

коротко змісту вимог апеляційної скарги; узагальнених доводів особи, яка подала апеляційну скаргу;

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 прохав рішення місцевого суду скасувати та ухвалити у справі нове рішення про задоволення його позовних вимог.

Вказував на порушення судом норм матеріального та процесуального права, вважає, що висновки місцевого суду не відповідають обставинам справи та суд неповно з`ясував всі обставини, що мають значення.

Зазначив про наявність систематичного порушення слідчим його прав та що суд не врахував правові висновки Верховного Суду у справах: № 638/14009/17, № 638/6363/19, № 638/14007/17, № 638/14008/17, № 646/8234/19, № 754/10071/17. В цих справах його позовні вимоги були задоволені.

Посилався на надмірну тривалість кримінального провадження, правові висновки Великої Палати Верховного Суду у справі № 916/1423/17 та Верховного Суду у справі № 638/6363/19.

узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи;

У відзиві на апеляційну скаргу представник Територіального управління державного Бюро розслідувань, розташованого у м. Полтаві прохав рішення місцевого суду залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Вказували на дотримання місцевим судом норм матеріального та процесуального права.

Щодо процесуальної можливості розгляду справи апеляційним судом за відсутності скаржника.

Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

У судове засідання 12.12.2023 о 10 год 40 хв ОСОБА_1 не з`явився, будучиналежним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи апеляційним судом, про причини неявки суд не повідомляв, будь яких заяв у судове засідання від останнього не надходило.

Крім того, участь скаржника у судовому засіданні 12.12.2023 о 10 год 40 хв була забезпечена судом за його клопотанням в режимі відеоконференції з Дзержинським районним судом м. Харкова. Відеоконференція у справі не проводилась за неявкою ОСОБА_1 у судове засідання в приміщенні іншого суду.

Судова повістка, направлена апеляційним судом ОСОБА_1 на адресу, зазначену ним у скарзі: АДРЕСА_1 , повернулась до суду без вручення адресату з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», що, в силу пункту 3 частини восьмої статті 128 ЦПК України, є належним врученням судової повістки, що відповідає правовим висновкам, викладеним у постанові Верховного Суду від 20.09.2023 у справі № 369/11493/21). Відповідно до частини першої статті 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження у справі. Про зміну адреси ОСОБА_1 не повідомляв.

Додатково, ОСОБА_1 було повідомлено про судове засідання 12.12.2023 телефонограмою, що наявна в матеріалах справи.

Таким чином, неявка скаржника, належним чином та своєчасно повідомленого про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає апеляційному перегляду.

встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені судом апеляційної інстанції, і визначені відповідно до них правовідносини; доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився або не погодився з висновками суду першої інстанції; мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу;

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим судом, 04.10.2019 в порядку вимог ст. 214 КПК України Генеральною прокуратурою України внесені відомості до ЄРДР за ч. 1 ст. 364, ч. 1 ст. 365, ч. 1 ст. 366, ч. 1 ст. 367, ч. 2 ст. 382 КК України за заявою ОСОБА_1 про кримінальне правопорушення щодо вчинення слідчим прокуратури Полтавської області ОСОБА_2 правопорушень, проте, досудове слідство у вказаному кримінальному провадженні тривалий час не проходить, слідчий зволікає з проведенням необхідних слідчий дій, що призводить до моральних страждань позивача. Позивач просить стягнути вказану суму на його користь, як компенсацію моральної шкоди.

Станом на день розгляду справи по суті кримінальне провадження № 0002157 триває. Призначені ряд експертних досліджень.

Під час розслідування ОСОБА_1 заявляв клопотання про допит його в якості потерпілого та видачі пам`ятки про процесуальні права та обов`язки потерпілого в кримінальному провадженні, однак постановою слідчого від 14.01.2020 йому було відмовлено у задоволенні клопотання.

Постановою слідчого судді Октябрського районного суду м. Полтави від 20.02.2020 постанова слідчого Платонова А.В. від 14.01.2020 була скасована та зобов`язано слідчого Платонова А.В. повторно розглянути зазначені клопотання ОСОБА_1 .

Однак, постановою слідчого від 14 березня 2020 року повторно було відмовлено ОСОБА_1 у визнані потерпілим.

06 травня 2020 року постановою слідчого судді Октябрського районного суду м. Полтави постанову слідчого від 14.03.2020 було скасовано.

Лише 26 червня 2020 року він отримав копію пам`ятки про права та обов`язки потерпілого в кримінальному провадженні.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, місцевий суд виходив з того, що механізм реалізації захисту прав потерпілого в рамках кримінального провадження визначений нормами статей 56, 303 КПК України.

ОСОБА_1 , звертаючись до слідчих суддів зі скаргам в межах вказаного кримінального провадження, реалізовував свої права прямо передбачені нормами КПК України та скасування постанови слідчого про закриття кримінального провадження. Зобов`язання вчинити певні дії або задоволення заяви про відвід слідчого не свідчить про наявність вини та завдання цим моральної шкоди позивачу, діями або бездіяльністю працівників органу досудового розслідування.

Законність процесуальних актів і дій (бездіяльності) слідчих, вчинених при проведенні досудового слідства у конкретній справі, не може перевірятися за межами передбаченого законом процесуального контролю.

У випадку, якщо помилки посадової особи органу досудового слідства (в даному випадку слідчого) неможливо виправити в такий спосіб, такі порушення повинні вирішуватися поданням позову незадоволеної особи проти держави.

Місцевий суд зазначив, що позивач реалізував свої права передбачені нормами КПК України шляхом оскарження дії та бездіяльності органів досудового розслідування та позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження винної поведінки відповідача під час проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні, які б знаходилася у причинно-наслідковому зв`язку з негативними наслідками для позивача.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення місцевого суду в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.

Згідно із частиною першою статті 15, частиною першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 56 Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

На підставі вказаної норми відшкодуванню за рахунок держави підлягає шкода у випадку встановлення факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами статті 1167 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Ними передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є необхідною, однак не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які підлягають доведенню у відповідних спорах. Підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди.

Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості.

Аналіз статей 11 та 23 ЦК України дозволяє зробити висновок, що за загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У пунктах 32, 60, 61, 66, 69, 70 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 (провадження № 12-208гс18) зроблений висновок, що застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

У постанові Верховного Суду від 20 січня 2021 року в справі № 197/1330/14-ц вказано, що причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду. Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана іншими обставинами. При цьому причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без якихось додаткових факторів стала причиною завдання шкоди.

Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала. Обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із цих складових є підставою для відмови у задоволенні позову.

Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності на підставі чого суди першої та апеляційної інстанцій встановлюють наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею).

Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання та приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження з нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік і стан здоров`я потерпілого. У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен установити, чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, установити причинно-наслідковий зв`язок і визначити сумірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам (постанова Верховного Суду від 10 квітня 2019 року в справі № 464/3789/17).

У постанові Верховного Суду від 09 листопада 2022 року в справі № 641/5005/20 (провадження № № 61-19219св21) зазначено, що «суд, здійснюючи нагляд за дотриманням верховенства права та законності у процесуальній діяльності слідчого та прокурора, забезпечує дотримання основних прав та інтересів особи та реалізує відповідний судовий контроль за їх діяльністю, що має на меті усунути недоліки у такій діяльності. Наявність певних недоліків у процесуальній діяльності зазначених посадових осіб сама по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої й, відповідно, не може бути підставою для безумовного відшкодування моральної шкоди. При цьому не будь-яке рішення слідчого судді свідчить про протиправність дій державних органів, а мають значення конкретні обставини, встановлені таким рішенням. При встановленні в порядку судового контролю слідчим суддею протиправності дій чи бездіяльності слідчих органів для вирішення питання про відшкодування шкоди необхідним є доведення заподіяння такими діями (бездіяльністю) моральної шкоди та, відповідно, наявність причинно-наслідкового зв`язку між такими діями (бездіяльністю) та заподіяною шкодою.

У відповідності з вимогами ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Як вбачається з позовної заяви ОСОБА_1 обґрунтовував заподіяння йому моральної шкоди тими обставинами, що його клопотання від 03 січня 2020 року про допит його в якості потерпілого та видачі пам`ятки про процесуальні права та обов`язки в рамках кримінального провадження № 002157, задоволені не були до 26 червня 2020 року.

Доводи апеляційної скарги щодо надмірну тривалість кримінального провадження є необґрунтованими, оскільки в позові позивач не зазначав про заподіяння моральної шкоди саме надмірною тривалістю розслідування, що вбачається з позовної заяви (а.с. 1-5), разом із тим, у справі відсутні докази, які б свідчили про тривалу бездіяльність слідчого у кримінальному провадженні.

Статтею 55 КПК України передбачено, що права і обов`язки потерпілого виникають в особи з моменту подання заяви про вчинення щодо неї кримінального правопорушення або заяви про залучення її до провадження як потерпілого. Потерпілому вручається пам`ятка про процесуальні права та обов`язки особою, яка прийняла заяву про вчинення кримінального правопорушення.

До позовної заяви позивачем було долучено ухвали слідчих суддів від 20 лютого 2020 року та від 06 травня 2020 року, які підтверджують факт наявності процесуальних порушень допущених слідчим під час досудового розслідування в рамках кримінального провадження № 002157, однак зазначені ухвали не свідчить про безумовне заподіяння позивачу моральної шкоди внаслідок цих порушень.

Крім зазначених вище ухвал позивачем до матеріалів справи не долучено жодного доказу на підтвердження факту заподіяння йому моральної шкоди, доказів на підтвердження причинного зв`язку між заподіяною позивачу шкоду та діями відповідача.

Долучений до матеріалів справи розрахунок моральної шкоди (а.с. 6) не є таким доказом.

Місцевий суд, відмовляючи в задоволенні позову, вірно врахував судову практику Верховного Суду, яка є релевантною до спірних правовідносин, та вірно встановив, що в ході розгляду справи позивач не довів наявність усіх складових елементів цивільного правопорушення, що, відповідно до статей 12, 81 ЦПК України, є його процесуальним обов`язком.

Доводи апеляційної скарги позивача про наявність систематичного порушення слідчим його прав в межах кримінального провадження є безпідставними.

Висновки місцевого суду не суперечать правовим висновкам Верховного Суду щодо застосування норм матеріального права у подібних правовідносинах, викладених у справах, на які посилався скаржник: № 638/14009/17, № 638/6363/19, № 638/14007/17, № 638/14008/17, № 646/8234/19, № 754/100071/17.

висновки за результатами розгляду апеляційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції;

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи те, що рішення місцевого суду ухвалене з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, підстави для його зміни чи скасування - відсутні.

Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 18 червня 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції, яким є Верховний Суд.

У разі оголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, строк на касаційне оскарження обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 12 грудня 2023 року.

Головуючий суддя П.С. Абрамов

Судді А.І. Дорош

Ю.В. Дряниця