Справа № 127/4074/23
провадження № 2/136/93/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2023 року м. Липовець

Липовецький районний суд Вінницької області

у складі головуючого судді Шпортун С.В.,

за участю секретарів судового засідання Белінської С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Липовець цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики,

за участі представника позивача ОСОБА_4

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2023 року ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) через свого представника ОСОБА_5 звернувся до Вінницького міського суду Вінницької області із вищевказаним позовом до ОСОБА_2 (далі по тексту відповідач-1) та ОСОБА_3 (далі по тексту відповідач-2), обґрунтовуючи його підставність тим, що 01.07.2020 між позивачем та відповідачем-1 у письмовому вигляді було укладено Договір позики, згідно з умовами якого ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 грошову суму у розмірі еквівалентному 10 000,00 доларів США, які зобов`язався повернути до 31.12.2022 . Відповідно до вказаного договору сторони узгодили відповідальність за неналежне виконання умов договору шляхом сплати штрафу у розмірі 0,1% за кожен день прострочення. Вказаний договір було укладено в інтересах сім`ї за згодою дружини ОСОБА_2 - ОСОБА_3 .

Ураховуючи те, що позивач взяті на себе зобов`язання виконав належним чином та передав обумовлену договором суму грошових коштів, тоді як відповідач-1 в порушення взятих на себе зобов`язань за договором позики в установлений договором строк грошові кошти не повернув, наведене стало підставою звернення до суду із даним позовом, в якому позивач просить суд стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , як подружжя на його, ОСОБА_1 , користь заборгованість за Договором позики від 01.07.2020 у розмірі 365600, 00 грн. основного боргу та 14 624, 00 грн. штраф, а всього на загальну суму 380224,00 грн., а також вирішити питання судових витрат.

14.02.2023 ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області матеріали позовної заяви було направлено до Липовецького районного суду Вінницької області за підсудністю.

Ухвалою суду від 21.03.2023 позовну заяву було прийнято до провадження Липовецького районного суду Вінницької області та на виконання вимог ст..187 ЦПК України направлено відповідні запити на отримання інформації про зареєстроване місце проживання чи перебування відповідачів.

Ухвалою суду від 22.03.2023 було відмовлено в задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову.

30.03.2022 ухвалою суду відкрито провадження у справі, розгляд вирішено здійснювати за правилами загального позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, а позивача зобов`язано надати до суду оригінал Договору позики від 01.07.2020.

20.04.2023 в адресу суду надійшов оригінал Договору позики від 01.07.2020 (а.с.109).

Ухвалою суду від 01.05.2023 задоволено заяву представника позивача ОСОБА_5 про проведення судового засідання 16.05.2023 та усіх наступних судових засідань у даній справі в режимі відео конференції.

16.05.2023 протокольною ухвалою суду було забезпечено право представнику відповідача на ознайомлення з матеріалами справи та подачі відзиву, у зв`язку із неотриманням відповідачем ОСОБА_2 позовної заяви з додатками до неї.

06.06.2023 за клопотанням представника відповідача було оголошено перерву для реалізації сторонами права на мирне врегулювання спору.

31.07.2023 у судовому засіданні було оголошено перерву, у зв`язку із відсутності відомостей про належне повідомлення відповідача ОСОБА_3 та постановлено протокольну ухвалу про виклик останньої через оголошення на сайті Судової влади України.

30.08.2023 представником відповідача було направлено до суду засобами електронного зв`язку клопотання про відкладення розгляду справи з метою забезпечення можливості узгодження тексту мирової угоди, що направлена в адресу позивача та суду.

30.08.2023 протокольною ухвалою суду зазначене клопотання представника відповідача задоволено.

Ухвалою суду від 13.10.2023 було задоволено клопотання представника позивача та витребувано в Міністерства юстиції України повний Витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про реєстрацію шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ; належним чином засвідчену інформацію щодо наявності або відсутності факту розірвання шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Ухвалою суду від 14.11.2023 закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав з підстав, що у ньому наведені, просив суд задовольнити його у повному обсязі.

Позивач у судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомленим.

Відповідачі та їх представник в судове засідання не з`явились, повідомлялись про день та час розгляду справи в установленому законом порядку, тоді як відповідач ОСОБА_3 також повідомлялась про день та час розгляду справи шляхом публікації оголошень на веб-порталі Судової влади України.

З огляду на викладене, суд не вбачав підстав визначених ст..223 ЦПК України для відкладення розгляду справи.

Суд, вислухавши представника позивача, вивчивши та дослідивши матеріали цивільної справи, повно і всебічно з`ясувавши усі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно і безпосередньо оцінивши зібрані у справі докази, встановив, що 01.07.2020 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено письмовий Договір позики (далі Договір), який був безпосереднім об`єктом дослідження судом, оскільки був наданий позивачем на виконання вимог ухвали суду від 30.03.2023 (а.с.109).

Відповідно до п.1 цього Договору сторони зазначили, що ОСОБА_1 передав, а ОСОБА_2 отримав 270 000 (двісті сімдесят тисяч) гривень 00 коп., що еквівалентно 10 000,00 доларів США.

Сторони у Договорі обумовили, що сума позики була передана позичальникові в повному обсязі до підписання цього договору. Позичальник беззаперечно підтверджує отримання позики від позикодавця. У договорі зазначено, що грошова сума позичається позичальником для особистих сімейних потреб строком до 31.12.2022.

У п.2 Договору сторони дійшли згоди, що зазначену суму грошових коштів позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві готівкою у м. Одеса в повному обсязі у строк передбачений п.1 Договору, тобто 31.12.2022. Позичальник може повернути позику в доларах США або гривнях згідно ринкового курсу валют станом на день повернення позики. Про часткове повернення позики позикодавець на вимогу позичальника робить відмітку на договорі про одержання коштів.

У п.4 Договору сторони узгодили, що якщо позичальник своєчасно не поверне суму позики, він зобов`язаний сплатити на вимогу позикодавця штраф в розмірі 0,1 % за кожен день прострочення.

Цей договір вступає в силу та вважається укладеним з моменту передання грошей (п.9 Договору).

Вказаний Договір підписано ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , а також за участі ОСОБА_6 .

Позивач вказує у позові, що в строк визначений Договором відповідач-1 отриманої суми позики не повернув.

Із розрахунку наданого позивачем на обґрунтування позовних вимог встановлено, що станом на 10.02.2023 заборгованість за Договором позики від 01.07.2020 становить 365600 грн. основного боргу та 14624 грн. штраф за кожен день прострочення сплати боргу, а всього 380 224, 00 грн.

Між сторонами виник спір з приводу повернення грошових коштів отриманих у позику.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України).

Цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства (частина перша статті 14 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (ч. 2 ст. 1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів, зазначена в ч. 2 ст. 640 ЦК України, за якою, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідно також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Частина 2 ст. 1047 ЦК України допускає пред`явлення на підтвердження укладення договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або кількості речей.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво-чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч. 1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялись сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Така позиція викладена Верховним Судом України у постановах від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13 та від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15.

Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів.

Статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Отже, наявність оригіналу боргової розписки у позивача, кредитора, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.

Зазначений правовий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладений у постановах: від 18 вересня 2013 року N 6-63цс13; від 02 липня 2014 року N 6-79цс14.

У постанові від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 (провадження № 14-53цс21) Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на такі особливості виконання грошового зобов`язання, зокрема на таке: «Грошовою одиницею України є гривня (частина перша статті 99 Конституції України). Але Основний Закон не встановлює заборони використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України). Тобто гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на території України за номінальною вартістю (частина перша статті 192 ЦК України), тоді як обіг іноземної валюти регламентований законами України.

Приписи чинного законодавства, хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, у якому має бути виражене та виконане зобов`язання (частина перша статті 192, частина перша статті 524, частина перша статті 533 ЦК України), однак не забороняють вираження у договорі грошового зобов`язання в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов`язання в іноземній валюті, а також на перерахунок грошового зобов`язання у випадку зміни НБУ курсу національної валюти України щодо іноземної валюти.

Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті (частина друга статі 524 ЦК України). Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (частина друга статті 533 ЦК України).

Як укладення, так і виконання договірних зобов`язань, зокрема позики, виражених через іноземну валюту, не суперечить законодавству України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошей (суму позики), тобто таку ж суму грошових коштів в іноземній валюті, яку він отримав у позику (частина перша статті 1046, частина перша статті 1049 ЦК України. Таку позицію висловлено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16.

У цій справі встановлено та не спростовано відповідачами, що відповідно до договору позики від 01.07.2020 ОСОБА_2 прийняв у власність від ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 270 000,00 грн., що еквівалентно 10 000, 00 доларів США.

Відповідно до умов укладеного між позивачем та відповідачем-1 Договору суму позики визначено в еквіваленті доларів США та сторони узгодили, що повернення позики також співвідноситься до ринкового курсу валюти на день повернення позики (п.2 Договору).

Досліджуючи вказаний Договір позики в контексті приведених правових норм регулювання предмета спору та наведених висновків Верховного Суду, суд приходить до переконання, що оригінал розписки, що наявний в матеріалах даної цивільної справи підтверджує справжню правову природу укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 саме договору позики, оскільки він містить всі істотні умови притаманні такому договору, підтверджує передачу ОСОБА_1 грошових коштів в обумовленому розмірі договором ОСОБА_2 та їх отримання останнім, кожна із сторін була вільною в укладенні договору та досягла бажаного при укладені правочину.

Разом з цим, матеріали справи не містять доказів того, що позичальником була сплачена позивачеві сума позики у визначений у Договорі строк, тобто 30.12.2022, що свідчить про порушення взятих відповідачем-1 на себе зобов`язань за Договором.

Суд вважає, що обставини щодо неповернення грошових коштів за договором позики від 01.07.2020 відповідачем-1 позивачеві може бути підтверджений і позицією сторони відповідача на укладення мирової угоди щодо повернення грошових коштів у майбутньому, проект якої було долучено до матеріалів справи та направлено в адресу сторони позивача, утім щодо укладення якої сторони не дійшли згоди за наявності пасивної позиції відповідача-1.

Отож встановлені судом обставини та перевірені зібраними у справі доказами підтверджують порушення відповідачем-1 взятих на себе зобов`язань за Договором позики від 01.07.2020.

Відповідно до положень ст. 610, 611, 625 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Боржник не звільняється від відповідальності у разі неможливості виконання ним грошових зобов`язань.

Договором позики від 01.07.2020 сторони узгодили відповідальність позичальника за неналежне виконання умов договору у вигляді сплати штрафу за несвоєчасне повернення позики за ставкою 0,1% від суми заборгованості за кожен день прострочення повернення позики.

На підтвердження вимог позивач надав розрахунок заборгованості за договором від 01.07.2020, тоді як відповідач не навів жодних заперечень щодо такого розміру, хоча участь у справі приймав його представник.

Суд погоджується із вказаним розрахунком, оскільки розмір заборгованості розраховано позивачем станом на 10.02.2023 за офіційним курсом Національного банку України, з урахуванням суми позики та штрафу, що обумовлені Договором.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими, наявність порушення його прав є доведеною належними та допустимими доказами.

Вирішуючи вимоги позивача про стягнення грошових коштів за договором позики із відповідачів, як подружжя, солідарно, суд виходить з наступного.

Як слідує із Повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебувають у зареєстрованому шлюбі з 28.04.2016, про що було вчинено актовий запис за №632 Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції у Вінницькій області, шлюб на момент формування повного Витягу не розірвано.

Зі змісту Договору позики від 01.07.2020 судом встановлено, що грошова сума позичається позичальником для особистих сімейних потреб строком до 31.12.2022.

Відповідно до частини першої статті 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Подібні положення містить і стаття 368 ЦК України.

Статтею 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Інститут шлюбу передбачає виникнення між подружжям тісного взаємозв`язку, і характер такого зв`язку не завжди дозволяє однозначно встановити, коли саме у відносинах з третіми особами кожен з подружжя виступає у власних особистих інтересах, а коли діє в інтересах сім`ї. Саме тому законодавцем встановлена презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї.

Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно із частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує з частиною четвертою статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (частина друга статті 65 СК України).

Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Відповідно до частини другої статті 73 СК України стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби. За спільними зобов`язаннями подружжя останнє відповідає усім своїм майном.

У постанові Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року у справі N 205/5882/18 зазначено, що при укладенні договорів одним із подружжя, вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (частина друга статті 65 СК України). За нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя. Отже, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність. При вирішенні спору про порядок виконання подружжям зобов`язань, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї, суди повинні керуватися тим, що подружжя має відповідати за такими зобов`язаннями солідарно усім своїм майном.

Згідно з частинами першою - третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд вважає, що матеріали справи містять належні, допустимі та достатні докази, що стороною договору позики від 01.07.2020 є ОСОБА_2 , який не виконав обов`язок щодо повернення ОСОБА_1 отриманих у позику грошових коштів, доведено належними доказами перебування ОСОБА_2 із ОСОБА_3 у зареєстрованому шлюбі, остання надала безпосередньо свою згоду на отримання грошових коштів за вказаним договором для сімейних потреб, отож із існуванням Договору, який, з урахуванням розміру позики виходить за межі дрібного побутового, його строком обізнана, недійсність такого договору відповідачем-2 як заінтересованою особою в установленому законом порядку не доведено, а у суду не виникає сумнівів щодо використання отриманих у борг грошей в інтересах сім`ї за встановлених вище обставин.

З огляду на викладене , суд дійшов висновку про наявність правових підстав для солідарного обов`язку відповідачів з повернення грошових коштів позивачеві за договором позики від 01.07.2020 укладеним між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Вирішуючи питання судових витрат, суд керується Главою 8 ЦПК України.

Відповідно до ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до платіжного доручення (а.с.5, 45) позивачем при пред`явленні даного позову сплачено судовий збір у розмірі 3 802,20 грн., а за подання заяви про забезпечення позову 536,80 грн., утім ухвалою суду від 22.03.2023 в задоволенні заяви було відмовлено.

Ураховуючи те, що позов задоволено у повному обсязі, суд стягує із відповідачів в рівних частинах понесені позивачем судові витрати у вигляді судового збору сплаченого за пред`явлення позову, а витрати по сплаті судового збору за заявою про забезпечення позову відносить на рахунок позивача.

Приймаючи до уваги те, що в позові наведено позивачем розрахунок витрат на правову допомогу, які сторона має сплатити у зв`язку з розглядом справи, утім не надані докази (договори, рахунки, тощо), тому суд під час ухвалення рішення даного рішення не вирішує питання пов`язані з правничою допомогою адвоката.

Керуючись ст.2, 11, 13, 141, 258-259, 263-265 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики, задовольнити у повному обсязі.

Стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованості за договором позики від 01.07.2020 в сумі 380 224 (триста вісімдесят тисяч двісті двадцять чотири) грн. 00 коп., з яких: штраф 14 624,00 грн., сума основного боргу - 365 600,00 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 в рівних частинах судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 3 802 (три тисячі вісімсот дві) грн. 20 коп.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів до суду Вінницького апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено 15.12.2023.

Позивач ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ;

Відповідач ОСОБА_2 , місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ;

Відповідач ОСОБА_3 , місце проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП невідомо.

Суддя Світлана ШПОРТУН