САМАРСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
Справа №206/1569/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.06.2023 року Самарський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Румянцева О.П.

при секретареві Мовшовичі Р.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі суду у м. Дніпро матеріали цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та поділ спільного майна подружжя,

за участю:позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_3 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_4

ВСТАНОВИВ:

12 квітня 2023 року представник позивача ОСОБА_3 звернулася до Самарського районного суду із позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та поділ спільного майна подружжя. В обґрунтування заявлених позовних вимог представник позивача посилається на те, що 05 вересня 2009 р. між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено шлюб, зареєстрований Самарським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції, актовий запис №302. Від шлюбу подружжя має двох синів: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які проживають із позивачем та перебувають на її постійному утриманні. Спільне життя не склалось та шлюбні відносини фактично припинено, позивач та відповідач проживають окремо. Родина проживала в орендованій квартирі, проте із початком військової агресії Росії проти України, ОСОБА_1 із дітьми тимчасово виїхала до Хорватії. На протязі декількох останніх років сімейне життя родиною ОСОБА_7 поступово погіршувалося, що в кінцевому результатів призвело до фактичного припинення між ними шлюбних відносин. Кожен з них має протилежні погляди на шлюб, сім`ю. Відповідач постійно нехтує сімейними цінностями такими, як повага до дружини, піклування про створення в сім`ї доброзичливої сприятливої морально-психологічної атмосфери. З його ініціативи постійно виникають сварки, свідком яких нерідко стають діти, що тяжким чином впливає на їх психічний стан та кожного разу спричиняє позивачу та дітям душевні страждання. Крім того, з метою нав`язати позивачу своє бачення проблемних питань, відповідач іноді припускається аморальних вчинків, будучи в нетверезому стані допускає фізичні образи, що виражаються в рукоприкладстві, навіть в присутності дітей та інших сторонніх осіб. Відповідач не розуміє та не хоче розуміти сутності проблем, які виникають у сім`ї, він не здатен підтримувати нормальну атмосферу в сім`ї, піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Протягом тривалого часу відповідач взагалі самоусунувся від необхідності матеріально забезпечувати свою сім`ю. Наприкінці березня 2020 року відповідач наполягав на тому, щоб позивач разом із дітьми виїхала до Хорватії, при цьому коштів на проживання та влаштування в іншій державі матері із двома дітьми він не надав, мотивуючи це тим, що держава біженців забезпечить, проте у Хорватії не передбачено щомісячної грошової допомоги для громадян, які виїхали зі своєї країни внаслідок військової агресії. У вересні 2022 року відповідач запросив позивача до м. Львів під приводом того, що він скучив за дітьми та хоче налагодити стосунки, на що позивач погодилась та 02.09.2022 року була у м. Львів разом із дітьми. Проте, натомість налагоджувати стосунки та спілкуватись з дітьми, відповідач вчинив сварку під приводом того, що позивач йому зраджує у іншій державі. Під час сварки, з метою відібрати її телефон наніс декілька ударів ногами по руках, спричинивши позивачу тілесні ушкодження у вигляді: закритого перелому п`ятої п`ясної кисті зі зміщенням фрагментів, що спричинені від дії тупого (тупих) твердого предмету (предметів). Це все бачили діти та намагалися його зупинити. Після побиття позивач звернулася до правоохоронних органів та медичних закладів за медичною допомогою. Після даного інциденту старший син навіть висловив свою думку з приводу того, що він не бажає спілкуватись із батьком і навіть не бажає його знати, що є дуже серйозним психологічним зривом для хлопця і дитини згодом. За таких обставин, продовжувати та намагатися зберегти сімейні відносини вже не видається можливим і з метою збереження нормального психічного розвитку дітей та збереження здоров`я вбачається необхідність у розірванні шлюбних відносин. На даний момент ведення між позивачем та відповідачем спільного господарства та спільне проживання остаточно припинено. За переконанням позивача подальшого сенсу підтримувати сімейні відносини немає. Окрім того, у період перебування у шлюбі позивачем та відповідачем було придбано два автомобілі: ВАЗ 2109 та придбаний за договором купівлі-продажу від 21.05.2020 року автомобіль KIA RIO сірого кольору д/н НОМЕР_1 , кузов № НОМЕР_2 , шасі (рами) № НОМЕР_3 . Та після припинення шлюбних відносин вони не можуть дійти згоди щодо розподілу спільного майна, зокрема щодо автомобіля KIA RIO. Оскільки, майно було придбано позивачем та відповідачем в період шлюбу, воно належить їм, як подружжю на праві спільної сумісної власності. Просить суд розірвати шлюб та здійснити поділ майна, визнати за нею право власності на автомобіль KIA RIO сірого кольору д/н НОМЕР_1 , кузов № НОМЕР_2 , шасі (рами) № НОМЕР_3 .

13 квітня 2023 року ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків.

19 квітня 2023 року на виконання ухвали Самарського районного суду м. Дніпропетровська представником позивача ОСОБА_3 подано заяву про усунення недоліків з додатками.

19 квітня 2023 року ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська було відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання та витребувано докази.

08 травня 2023 року від відповідача ОСОБА_2 надійшов відзив на позовну заяву згідно якого він позовні вимоги визнає частково, позов в частині розірвання шлюбу просить задовольнити, шлюб розірвати. У задоволенні позовних вимог щодо визнання за позивачем права власності на автомобіль KIA RIO, реєстраційний номер НОМЕР_1 відмовити та визнати за ним право власності на вказаний автомобіль.

22 травня 2023 року від представника відповідача ОСОБА_4 надійшли пояснення по суті справи.

22 травня 2023 року ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Представник позивача ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити в повному обсязі.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_4 в судовому засіданні позов визнала частково, не заперечувала проти розірвання шлюбу між сторонами та просила в частині визнання за позивачем права власності на KIA RIO, реєстраційний номер НОМЕР_1 відмовити, оскільки автомобіль було продано.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позов визнав частково, не заперечував проти розірвання шлюбу та просив в частині визнання за позивачем права власності на KIA RIO, реєстраційний номер НОМЕР_1 відмовити, оскільки автомобіль було продано.

Приймаючи до уваги позицію позивача та її представника, а також відповідача та його представника, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з огляду на наступні підстави.

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.

Відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

В судовому засіданні встановлено та не заперечувалося сторонами, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебувають у шлюбі з 05 вересня 2009 р., зареєстрованому Самарським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції, актовий запис №302 (а.с.12).

Від шлюбу подружжя має двох синів: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.13).

У період перебування ОСОБА_1 у шлюбі з ОСОБА_2 , відповідачем було придбано два автомобілі: придбаний за договором купівлі-продажу транспортного засобу 1241/2016/000152 від 21.07.2016 року ВАЗ 2109, 2000 року випуску та придбаний за договором купівлі-продажу від 21.05.2020 року автомобіль KIA RIO, 2010 року випуску, сірого кольору д/н НОМЕР_1 , кузов № НОМЕР_2 , шасі (рами) № НОМЕР_3 . Автомобілі зареєстровані за відповідачем (а.с.44, 45, 48).

Згідно договору купівлі-продажу транспортного засобу 1241/2023/3723472 від 24.03.2023 року, ОСОБА_2 продав ОСОБА_8 автомобіль KIA RIO, 2010 року випуску, сірого кольору д/н НОМЕР_1 , кузов № НОМЕР_2 (а.с.84).

Згідно висновку про вартість об`єкта незалежної оцінки середньо-ринкова вартість об`єкта KIA RIO, державний номер НОМЕР_1 , рік випуску 2010 з урахуванням технічного стану, умов зберігання, комплектації, становить 182800,00 грн. з ПДВ, станом на дату оцінки 08 лютого 2023 року (а.с.23-29).

Також судом встановлено, що між сторонами по даній справі сімейні стосунки припинились. Зберігати сім`ю позивач не бажає та наполягає на розірванні шлюбу. Відповідач не заперечує проти розірвання шлюбу.

Вказані вище спірні правовідносини регулюються Цивільним кодексом України та Сімейним кодексом України

Згідно з ч.5 ст.55 СК України дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги.

Положенням ч.ч.3,4 ст.56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом.

Згідно з ч.3 ст.105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно до ст.110 цього Кодексу.

Відповідно до ст.112 Сімейного Кодексу України, при розгляді справи про розірвання шлюбу суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність неповнолітніх дітей, інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Статтею 5 Протоколу №7 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом №475/97-ВР (475/97-ВР) від 17.07.97) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання.

Згідно зі ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, що відповідає ст.51 Конституції України. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10.12.48, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання.

Враховуючи вищевикладене та приймаючи до уваги, що позивач наполягає на розірванні шлюбу, відповідач не заперечує проти розірвання шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим.

Задовольняючи позов про розірвання шлюбу, суд виходить з того, що добровільність шлюбу одна з основних його засад. Шлюб це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз», підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер.

З огляду на вищевикладене і приймаючи до уваги те, що шлюбні відносини між сторонами по даній справі припинені, суд дійшов висновку про те, що сім`я сторін розпалася остаточно, примирення бути не може і шлюб підлягає розірванню.

Позовні вимоги в частині поділу майна подружжя, задоволенню не підлягають з огляду на наступні підстави.

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 57, 69-72 СК України та ст.372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У відповідності до частини 3 статті 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та використовуються подружжям спільно на підставі рівних прав на володіння, користування і розпоряджання відповідним майном.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Відповідно до частини 2 статті 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя, однак дружина або чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Частиною 4 статті 65 СК України передбачено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України, де дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Частинами 1, 2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості.

Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. №11).

Зі змісту п.п.23,24 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Відповідно до п.30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 СК.

При цьому суд враховує правові позиції ВСУ з аналогічних спорів, в яких ВСУ роз`яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя.

При цьому суд підкреслює, що тільки у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає розподілу між подружжям на підставі ст.60 СК України.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Право власності набувається в порядку, визначеному законом. Право власності є непорушним.

Майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності (ч.ч.1,2 ст.355 ЦК України).

Так, як відповідно до вимог ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 2 ст.372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється (ч.3 ст.372 ЦК України).

Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках.

Спірний автомобіль KIA RIO, державний номер НОМЕР_1 , рік випуску 2010, було придбано за час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, він відповідно до ст.60 Сімейного кодексу України є спільною сумісною власністю подружжя, однак, як встановлено судом спірний автомобіль відповідачем було відчужено третій особі.

Позивач звертаючись до суду із вказаним позовом не заявляє позовних вимог про визнання укладеного договору купівлі-продажу транспортного засобу не дійсним, про витребування майна з чужого незаконного володіння, або про стягнення з відповідача на її користь грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості реалізованого автомобіля.

Оскільки, суд розглядає справи в межах заявлених позовних вимог, приймаючи до уваги факт відчуження спірного автомобіля третій особі, суд приходить до висновку про необхідність відмови у визнанні за позивачем права власності на автомобіль KIA RIO сірого кольору д/н НОМЕР_1 , кузов № НОМЕР_2 , шасі (рами) № НОМЕР_3

Згідно ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1073,60 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.41 Конституції України, ст.ст. 24, 55, 56, 57, 60, 63, 69-72 110-112 Сімейного Кодексу України, ст.ст. 16, 355, 368, 372 Цивільного кодексу України, ст.ст. 6-13, 33-34, 76-81, 83, 141, 206, 258-259, 263-265, 268, 272, 273 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_5 ) про розірвання шлюбу та поділ спільного майна подружжя задовольнити частково.

Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 05 вересня 2009 р. Самарським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції, актовий запис №302 розірвати.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в розмірі 1073,60 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не було скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст рішення складено 16 червня 2023 року.

Суддя О.П.Румянцев