Номер провадження: 22-ц/813/264/23
Справа № 1512/2-30/11
Головуючий у першій інстанції Калініченко Л. В.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.06.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Громіка Р.Д.,

Дришлюка А.І.,

за участю:

секретаря Хухрова С.В.,

представника ОСОБА_1 - адвоката Мельник Н.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Київської районної адміністрації Одеської міської ради на рішення Київського районного суду м. Одеси від 11 вересня 2019 року, ухваленого під головуванням судді Калініченко Л.В., у цивільній справі за позовом Київської районної адміністрації Одеської міської ради до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , Департаменту міського господарства Одеської міської ради, третя особа - Одеська міська рада, про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності, визнання недійсними договорів купівлі-продажу нерухомого майна,

встановив:

12.02.2010 року Київська районна адміністрація Одеської міської ради звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , Департаменту міського господарства Одеської міської ради, третя особа: Одеська міська рада (далі - ОМР), та неодноразово змінивши вимоги, просила суд:

- визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право власності на житло № НОМЕР_1 на кв. АДРЕСА_1 , видане на ім`я ОСОБА_5 07.05.1999 року УЖКГ ВК ОМР;

- визнати недійсним договір купівлі-продажу кв. АДРЕСА_1 , укладений 23.09.2005 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 ;

- визнати недійсним договір купівлі-продажу кв. АДРЕСА_1 , укладений 30.09.2005 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 ;

- визнати недійсним договір купівлі-продажу кв. АДРЕСА_1 , укладений 30.01.2010 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 ;

- визнати недійсним договір купівлі-продажу кв. АДРЕСА_1 , укладений 13.02.2010 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Позовні вимоги були обґрунтовані тим, що кв. АДРЕСА_1 була надана ОСОБА_8 в якості службової житлової площі згідно посвідчення № 33 на право зайняття службової житлової площі від 14.02.1977 року відповідним рішенням Київського виконкому від 04.02.1977 року №96.

В подальшому і до теперішнього часу виключення кв. АДРЕСА_1 , з числа службових у встановленому чинним законодавством порядку не проводилось.

Після смерті ОСОБА_8 в 2010 році стало відомо, що 07.05.1999 року УЖКГ ВК ОМР видало свідоцтво про право власності на житло № НОМЕР_1 стосовно спірної квартири на ім`я ОСОБА_5 .

В подальшому, 23.09.2005 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу кв. АДРЕСА_1 .

30.09.2005 року ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу продав зазначену квартиру ОСОБА_3 , яка в подальшому змінила своє прізвище на « ОСОБА_3 ».

30.01.2010 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу, на підставі якого ОСОБА_2 набула право власності на вказану квартиру.

13.02.2010 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_10 було укладено договір купівлі-продажу стосовно спірної квартири. Державну реєстрацію права власності кв. АДРЕСА_1 ОСОБА_10 не здійснено.

Посилаючись на те, що спірна квартира є власністю територіальної громади міста Одеси, яка вибула з комунальної власності з порушенням встановленої законом процедури та порядку, у незаконний спосіб, позивач просив його позовні вимоги задовольнити.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 11.09.2019 року у задоволенні позову Київської районної адміністрації ОМР було відмовлено (т.3, а.с.20-28).

В апеляційній скарзі Київська районна адміністрація ОМР ставить питання про скасування рішення Київського районного суду м. Одеси від 11.09.2019 року, постановити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права (т.3, а.с.37-41).

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду від 11.09.2019 року.

Вирішуючи питання про слухання справи у відкритому судовому засіданні, за участю представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Мельник Н.Ю., колегія суддів виходить із того, що всі учасники справи, у тому числі апелянт - Київська районна адміністрація ОМР, належним чином сповіщені про час і місце судового засідання (т.3, а.с. 231-243, т.4, а.с.2-5).

Крім того, представник Київської районної адміністрації ОМР надав заяву про розгляд справи у його відсутності (т.4, а.с. 6-7).

Колегією суддів також враховано, що поштова кореспонденція направлялась відповідачу ОСОБА_2 за зареєстрованим місцем її проживання, що підтверджується довідкою від 25.03.2021 року, яка надійшла до суду 29.03.2021 року з відділу адресно-довідкової роботи ГУДМ України в Одеській області про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання відповідачки: АДРЕСА_1 (т.3, а.с. 156-157).

Однак, поштова кореспонденція на вказану адресу повернулася до суду з відміткою про те, що адресат відсутній за вказаною адресою (т.3, а.с.240-241), що у відповідності до вимог, передбачених ч.1 ст. 131 ЦПК України вважається її належним сповіщеннями.

У зв`язку з цим, колегія суддів зазначає, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі - Конвенція), кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).

При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, ЄСПЛ в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції.

На підставі викладеного, а також враховуючи, що в своїх рішеннях ЄСПЛ наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки, а також те, що дана справа перебуває на розгляді суду апеляційної інстанції тривалий час (т.3, а.с.71-72), колегія суддів вирішила слухати справу за участю представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Мельник Н.Ю., та на підставі наявних у справі доказів.

Крім того, відповідно до ст. 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» у період воєнного стану не можуть бути припинені повноваження Президента України, Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, а також судів, органів прокуратури України, органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, та органів, підрозділи яких здійснюють контррозвідувальну діяльність. Згідно зі ст. 12-2 вказаного Закону в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені. Згідно зі ст. 26 вказаного Закону правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, здійснюється лише судами. На цій території діють суди, створені відповідно до Конституції України. Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється. Явка сторони до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою, а тому перешкоди для розгляду справи в даному випадку відсутні.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Відмовляючи у позові, суд першої інстанції виходив із безпідставності заявлених позовних вимог, а також недоведеності доводів, якими позивач обґрунтовував свої позовні вимоги (т.3, а.с. 20-28).

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з таких підстав.

Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3 ст. 203 ЦК України.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

З матеріалів справи вбачається, що 14.02.1977 року, на підставі рішення Київського райвиконкому від 04.02.1977 року за №96, ОСОБА_8 , працюючій в ЖЕК-46 на посаді двірника, видано посвідчення №33 на право зайняття службової житлової площі - однокімнатної кв. АДРЕСА_1 . Рішенням виконкому Київської райради народних депутатів за №425 від 04.06.1982 року ухвалено включити ОСОБА_8 на контроль виконкому по наданню однокімнатної кімнати (т.1,а.с. 8-9).

Проте, не дивлячись на це, 07.05.1999 року УЖКГ ВК ОМР видало розпорядження органу приватизації за №141647, на підставі якого вирішено передати відповідачу ОСОБА_5 у приватну власність однокімнатну кв. АДРЕСА_1 (т.2, а.с. 200).

07.05.1999 року УЖКГ ОМР відповідачу ОСОБА_5 видано свідоцтво про право власності на кв. АДРЕСА_1 , зареєстроване в реєстрову книгу за №12-1703 на підставі розпорядження від 07.05.1999 року за №141647 (т.1, а.с. 44).

16.09.2005 року в КП «ОМБТІ та РОН» за ОСОБА_5 зареєстровано право власності на зазначену квартиру, запис №455 в книзі 563пр-162, (т.1, а.с. 47).

Колегія суддів зазначає, що ні вищевказане Розпорядження, ні свідоцтво про право власності ОСОБА_5 на спірну квартиру, ні реєстрація цього права власності в КП «ОМБТІ та РОН на теперішній час не спростовані.

В подальшому, а саме: 23.09.2005 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу спірної квартири, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Брандіс А.Б., зареєстрований в реєстрі за №7855, за умовами якого ОСОБА_5 продала, а ОСОБА_4 придбав кв. АДРЕСА_1 (т.1, а.с. 46).

27.09.2005 року в КП «ОМБТІ та РОН» право власності на спірну квартиру зареєстровано за ОСОБА_4 , про що було здійснено 27.09.2005 року відповідний запис №455 в книзі 563пр-162 (т.1, а.с. 45).

30.09.2005 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу спірної квартири, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Рюміною О.О., зареєстрований в реєстрі за №7918, за умовами якого ОСОБА_4 продав, а ОСОБА_3 ( ОСОБА_3 ) придбала кв. АДРЕСА_1 (т.1, а.с. 50).

17.10.2005 року в КП «ОМБТІ та РОН» за ОСОБА_3 було зареєстровано право власності на зазначену квартиру, про що 17.10.2005 року було здійснено відповідний запис №455 в книзі 563пр-163 (т.1, а.с.49).

Надалі, у зв`язку з реєстрацією шлюбу, ОСОБА_3 змінила прізвище на ОСОБА_3 , що підтверджується встановленими обставинами у довіреності від 26.01.2010 року, виданої від імені ОСОБА_3 на ім`я ОСОБА_11 , яка посвідчена приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Петковою Н.М., зареєстрованою в реєстрі за №93, а також копією паспорту громадянина України на ім`я ОСОБА_12 (т.1, а.с.51, 51-звор).

30.01.2010 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу вищевказаної квартири, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Тітаренко О.С., зареєстрований в реєстрі за №125, за умовами якого ОСОБА_3 продала, а ОСОБА_2 придбала кв. АДРЕСА_1 (т.1, а.с.53-54)

03.02.2010 року КП «ОМБТІ та РОН» за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на зазначену квартиру, про що було здійснено відповідний запис №455 в книзі 740пр-52, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно за №25211620 від 03.02.2010 року (т.1, а.с.52).

13.02.2010 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_10 було укладено договір купівлі-продажу спірної квартири, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Тітаренко О.С., зареєстрований в реєстрі за №159, за умовами якого ОСОБА_2 продала, а ОСОБА_10 придбала кв. АДРЕСА_1 (т.1, а.с.120).

Державну реєстрацію права власності кв. АДРЕСА_1 станом на час розгляду справи у суді першої інстанції відповідачем ОСОБА_10 не здійснено.

Заявник в апеляційній скарзі посилається на те, що відповідно до листа КП «Міське агентство з приватизації житла» від 25.06.2019 року № 376/01-09, свідоцтво про право власності згідно з розпорядженням УЖКГ ВК Одеської міської ради від 07.05.1999 року № 141647 зареєстровано і записано у реєстрову книгу № 12-1703 на кв. АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_5 . Одеським міським агентством з приватизації житла не оформлялось та не видавалось.

Однак, як зазначалося вище, свідоцтво про право власності на спірну квартиру видано на підставі розпорядження органу приватизації за №141647, на підставі якого видано свідоцтво про право власності ОСОБА_5 на кв. АДРЕСА_1 за №12-1703 (т.1, а.с. 44, т.2, а.с. 200).

У своїх уточнених та доповнених позовних заявах (т.1, а.с.159-161, 2.2, а.с.118-122), окрім іншого, позивач просив визнати недійсним свідоцтво про право власності на спірну квартиру за № НОМЕР_1 , видане 7 травня 1999 року УЖКГ ВК ОМР на ім`я ОСОБА_5 (т.1, а.с. 161, т.2, а.с.122).

Таким чином, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позовні вимоги в цій частині є необґрунтованими та не доведеними, оскільки предметом розгляду у даній справі є свідоцтво про право власності за № НОМЕР_1 від 7 травня 1999 року, тоді як в матеріалах справи міститься свідоцтво про право власності за № НОМЕР_2 від 7 травня 1999 року, видане на ім`я ОСОБА_5 .

З вимогами про визнання недійсним розпорядження УЖКГ ВК ОМР за №141647 від 7 травня 1999 року, на підставі якого вирішено передати ОСОБА_5 у приватну власність спірну квартиру, Київська районна адміністрація ОМР до суду не зверталася.

Колегія суддів також зазначає, що в порушення вимог ч.1 ст.81 ЦПК України позивачем не надано до суду належних доказів на підтвердження того, що дійсно квартира АДРЕСА_1 віднесена у встановленому законом порядку до числа службових.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, після отримання листа від 16.03.2010 року, представником позивача відбулось звернення з відповідною заявою до відповідного відділу ОМУ УМВС України в Одеській області, за наслідком чого 30 березня 2010 року слідчим СВ ОМУ УМВС України в Одеській області було видано постанову про порушення кримінальної справи №8/2 та прийняття її до свого провадження, по факту заволодіння шахрайським шляхом квартири АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_8 , по факту злочину, передбаченого ч.4 ст.190 КК України (т.1, а.с.261-272).

У той же час, відповідно до листа Слідчого управління Головного Управління Національної поліції в Одеській області за №4/М-227/1аз від 26.11.2018 року повідомлено суд, що 14.02.2011 року слідчим СВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області Дімчевим Р.Ф. винесено постанову про зупинення досудового слідства на підставі п.2 ст.206 КПК України (в редакції 1960 року). Після вступу 20.11.2012 року кримінального процесуального кодексу України СВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області відомості по кримінальній справі №8 до ЄРДР не вносились. У зв`язку зі вступом в дію ЗУ «Про поліцію» 07.11.2015 року, та з ліквідацією СВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області, 13.11.2015 року кримінальну справу №8 до ЄРДР не внесено. Одночасно повідомлено, що за фактом невнесення відомостей кримінальної справи №8 до ЄРДР слідчим управлінням ГУНП в Одеській області буде проведено службове розслідування, за результатами якого буде вирішено питання щодо внесення відомостей кримінальної справи №8 до ЄРДР (т.2, а.с.130).

Інших даних щодо кримінального провадження по факту заволодіння шахрайським шляхом квартири АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_8 , по факту злочину, передбаченого ч.4 ст.190 КК України, матеріали справи не містять.

В силу ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Крім того, позивачем не спростовано факт, що відповідач ОСОБА_1 , яка придбала спірну квартиру, є добросовісним набувачем.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо необґрунтованості позовних вимог також в частині визнання недійсними договорів купівлі-продажу спірної квартири від 23.09.2005 року, 30.09.2005 року, 30.01.2010 року та 13.02.2010 року, оскільки зазначені вимоги є похідними від вимоги про визнання недійсним свідоцтва про право власності та в задоволенні якої суд першої інстанції обґрунтовано відмовив.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що позивачем не пропущено строк позовної давності не приймаються до уваги, виходячи з таких підстав.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.ч. 3-4 ст. 267 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що Київська районна адміністрація ОМР, до повноважень якої у відповідності до положення, затвердженого рішенням ОМР від 27.06.2006 року за №20-V, яке було чинним станом на день звернення до суду з цим позовом, належить здійснення контролю та функцій уповноваженого органу власника житлового фонду жилих і нежилих приміщень, а також комунальних підприємств житлово-комунальних сервісів, з утримання та експлуатації прибережної смуги Чорного моря, аварійних служб.

Перша реєстрація права власності спірної квартири за відповідачем ОСОБА_5 була здійснена державними органами 16.09.2005 року. Таким чином органам місцевого самоврядування було відомо про вибуття з державної власності спірного майна за п`ять років до звернення до суду з позовом, а тому посилання в апеляційній скарзі на те, що про факт вибуття спірної квартири з комунальної власності стало відомо лише 03.02.2010 року, є необґрунтованими.

Крім того, відповідно до п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 р. № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Особливістю вирішення спору про захист порушеного права за умови пропуску строку позовної давності є те, що сплив строку позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові лише за умови обґрунтованості позову, тобто за умови наявності порушеного права.

Колегія суддів зазначає, що пропущення строку позовної давності є підставою для відмови в позові в разі доведеності позовних вимог. Тому враховуючи, що стороною позивача позовні вимоги не доведені, суд має відмовити в їх задоволенні на загальних підставах, незалежно від спливу строку позовної давності.

Колегія суддів також вважає за необхідне вказати, що ч. 1 ст. 216 ЦК України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

При цьому, права особи, яка вважає себе власником майна, та не була стороною правочину, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, передбаченого статтями 215, 216 ЦК України.

Зазначена правова позиція викладена у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року, провадження №14-636цс18.

Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України.

Віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема, від добросовісного набувача з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. До того ж одна з умов застосування індикаційного позову - відсутність між позивачем і відповідачем договірних відносин, оскільки в такому разі здійснюється захист порушеного права власності за допомогою зобов`язально-правових способів.

Заперечуючи проти задоволення позову, представник відповідача посилався на ст.1 Першого протоколу Конвенції та на практику ЄСПЛ.

Предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу Конвенції є втручання держави в право на мирне володіння майном, зокрема й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування.

Відповідно до сталої практики ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог, оскаржуваного судового рішення та доводів апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів також зазначає, що ЄСПЛ вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, оскільки рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу Київської районної адміністрації Одеської міської ради залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 11 вересня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 19.06.2023 року.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

Р.Д. Громік

А.І. Дришлюк