РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 грудня 2023 року

м. Рівне

Справа № 559/2707/23

Провадження № 22-ц/4815/1152/23

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Ковальчук Н. М.,

суддів: Боймиструка С. В., Шимківа С. С.

секретар судового засідання Ковальчук Л. В.

учасники справи:

заявник ОСОБА_1 ,

заінтересована особа ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 08 серпня 2023 року у складі судді Панчук М. В., постановлену в м. Дубно Рівненської області,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 , звернувся до суду із заявою про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини, зазначивши заінтересованою особою ОСОБА_2 .

Ухвалою Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 08 серпня 2023 року відмовлено у відкритті провадження у справі за вказаною заявою.

Ухвала суду першої інстанції вмотивована положеннями ч. 4 ст. 315 ЦПК України, яка передбачає, що суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо із заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, та обґрунтоване тим, що між заявником ОСОБА_1 та заінтересованою особою ОСОБА_2 існує спір як між батьком та матір`ю щодо належного здійснення батьківських прав та виконання батьківських обов`язків по вихованню малолітньої дитини.

Вважаючи ухвалу суду незаконною, ОСОБА_1 оскаржив її в апеляційному порядку. В поданій апеляційній скарзі зазначає, що оскаржувана ухвала суду постановлена з порушенням норм процесуального права, судом неповно з`ясовано обставини справи. Вказує, що факт, який він просить встановити, є юридичним, оскільки від його встановлення залежить виникнення особистих його прав, дитини та можливість безперешкодної їх реалізації. Наголошує, що встановлення факту перебування неповнолітньої дитини на особистому вихованні і утриманні, йому потрібно з метою захисту прав та інтересів дитини та прав як батька, у тому числі, переміщення дитини без нотаріальної згоди матері, оформлення документів для отримання соціальної допомоги на дитину, яка виховується лише одним з батьків тощо. Зазначає, що чинним законодавством не передбачений інший порядок його встановлення, він не пов`язаний з вирішенням спору про право та встановлення його іншим шляхом є неможливим. Пояснює, що ОСОБА_2 з липня 2021 року покинула сім`ю, неповнолітня донька ОСОБА_3 залишилась проживати з ним, де і проживає по теперішній час. Додає, що утриманням дитини та її вихованням він займається самостійно, а малолітній син ОСОБА_4 проживає з матір`ю і перебуває на її утриманні. Стверджує, що будь-якого спору щодо виховання чи визначення місця проживання дітей немає та не було; внаслідок певних життєвих обставин він займається повним утриманням та вихованням доньки, а ОСОБА_2 їхнього малолітнього сина, і при цьому вона не висловлює своїх заперечень щодо проживання неповнолітньої доньки ОСОБА_3 з ним. Покликаючись на те, що місцевим судом не дотримано вимог ст.ст. 4, 263, 293, 315 ЦПК України, просить скасувати оскаржувану ухвалу суду, а справу направити до суду першої інстанції для подальшого розгляду.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Дослідивши матеріали та обставини справи на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, апеляційний суд прийшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, зокрема, факту самостійного виховання та утримання дитини, звернувся ОСОБА_1 .

Згідно з частиною 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 293 Цивільного процесуального кодексу України, окреме провадження це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Частина 3 статті 294 Цивільного процесуального кодексу України передбачає, що справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду.

Перелік підвідомчих суду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, наведений у п.1.ч.2 ст.293 ЦПК України. Встановлення факту проживання особи на території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи, до цього переліку не віднесено.

Разом з тим, згідно з ч.3 ст. 293 ЦПК України, у порядку окремого провадження розглядаються також інші справи у випадках, встановлених законом.

Аналіз наведених норм процесуального права дає підстави для висновку про те, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: 1) згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; 2) чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; 3) заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; 4) встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

У пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» судам роз`яснено, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо, зокрема, згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян, встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Під спором про право необхідно розуміти певний стан суб`єктивного права; спір є суть суперечності, конфлікт сторін, спір поділяється на матеріальний і процесуальний. Таким чином, виключається під час розгляду справ у порядку окремого провадження існування спору про право, який пов`язаний з порушенням, оспорюванням або невизнанням, а також не доведенням суб`єктивного права за умов, що є конкретні особи, які перешкоджають в реалізації такого права.

У заяві про встановлення факту, що має юридичне значення, ОСОБА_1 вказує про те, що він самостійно виховує та утримує малолітню дитину дочку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . При цьому, заінтересована особа ОСОБА_2 з липня 2021 року покинула сім`ю, неповнолітня донька ОСОБА_3 залишилась проживати із заявником, який самостійно утримує та виховує її, в той час, як малолітній син сторін ОСОБА_4 проживає з матір`ю і перебуває на її утриманні.

Наведені обставини дають підстави для висновку про те, що вимога про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини фактично пов`язана із спором між батьком та матір`ю щодо належного здійснення батьківських прав та виконання батьківських обов`язків по вихованню малолітньої дитини.

Пунктом 2 ч. 1 ст. 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти.

За змістом ч. 4 ст. 315 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право.

Оскільки із заяви про встановлення факту самостійного виховання дитини вбачається спір про право, суд першої інстанції правомірно відмовив у відкритті провадження у цивільний справі на підставі ч. 4 ст. 315 ЦПК України.

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з`ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов`язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак, будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, особою, яка подала апеляційну скаргу, не надано. Доводи апеляційної скарги апеляційним судом оцінюються критично, оскільки зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

За наведених обставин, апеляційного суду приходить до переконання про те, що оскаржувана ухвала постановлена місцевим судом з дотриманням норм процесуального права, судом першої інстанції в повній мірі з`ясовано обставини, що мають значення для справи, а тому апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Відповідно до ч. 1. ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 08 серпня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Повний текст постанови складено 15 грудня 2023 року.

Головуючий Ковальчук Н.М.

Судді: Боймиструк С. В.

Шимків С. С.