Постанова

Іменем України

14 червня2023 року

м. Київ

справа № 645/1670/18

провадження № 61-1856св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Яремка В. В. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Ступак О. В.,

учасники справи:

позивачка - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Тимошенко Ірина Віталіївна, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Чижова Наталія Анатоліївна,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргуОСОБА_1 на постанову Харківського апеляційного суду від 16 грудня 2021 року у складі колегії суддів: Тичкової О. Ю., Маміна О. В., Пилипчук Н. П.,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, надалі уточненим, до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Тимошенко І. В., приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Чижова Н. А., про визнання договорів відступлення права вимоги та купівлі-продажу недійсними.

На обґрунтування позову посилалася на таке.

Їй на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Палевою О. М., належала квартира АДРЕСА_1 ОСОБА_1

05 червня 2012 року вона уклала з Публічним акціонерним товариством «Всеукраїнський банк розвитку» (далі - ПАТ «ВБР») кредитний договір № IKIPG3.40086.001ПП, за умовами якого отримала кредит у розмірі 96 000,00 грн з терміном користування до 04 червня 2022 року та відсотковою ставкою за користування кредитом 18 % річних.

05 червня 2012 року на забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між тими ж сторонами укладений договір іпотеки зазначеної квартири, договір страхування майна, договір добровільного страхування від нещасних випадків, об`єктом страхування яких стала спірна квартира.

Згідно з додатком № 1 до кредитного договору вона мала сплачувати щомісячно 1 746,00 грн та один раз на рік 1 940,00 грн за страхування.

З 02 липня 2012 року до 04 вересня 2017 року вона сплачувала щомісячно платежі за кредитом, що підтверджується наданими квитанціями.

З серпня 2014 року вона допустила порушення строків виплат за кредитним договором у зв`язку з погіршенням здоров`я, про що вона письмово повідомила ПАТ «ВБР» та просила розстрочити кредит. Відповіді вона не отримала оскільки ПАТ «ВБР» перебувало на стадії ліквідації.

У зв`язку з ліквідацією ПАТ «ВБР» всі його активи (у тому числі права вимоги за кредитними договорами) підлягали продажу.

Згідно з протоколом електронних торгів від 31 серпня 2017 року переможцем торгів став ОСОБА_2 27 вересня 2017 року на його ім`я був оформлений договір про відступлення права вимоги, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тимошенко І. В., реєстраційний № 413, за умовами якого банк (старий кредитор) відступів шляхом продажу (новому кредитору) іпотекодержателю право вимоги до позичальника ОСОБА_1 за кредитом придбання житлової нерухомості договір № IKPG3.40086.001ПП та за договором іпотеки.

05 травня 2017 року ОСОБА_2 відчужив спірну квартиру ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Чижовою Н. А., зареєстрованим у реєстрі за № 2861.

27 вересня 2017 року ОСОБА_1 отримала від ОСОБА_2 три листи про намір продати квартиру.

У листопаді 2017 року її разом з дочкою ОСОБА_5 виселили зі спірної квартири.

11 грудня 2017 року спірну квартиру перепродали ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Чижовою Н. А.

Зазначені договори купівлі-продажу та відступлення права вимоги є недійсними на підставі частини четвертої статті 203 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), оскільки розмір заборгованості за кредитом був невеликий, який вона намагалася погасити та повідомляла про це ПАТ «ВБР».

Також вона не була повідомлена за 30 днів про продаж її квартири, мала намір викупити власну квартиру та користувалася переважним правом на придбання предмета іпотеки, у реалізації якого їй було відмовлено.

Відповідачі порушили вимоги частини четвертої статті 203 ЦК України, оскільки ОСОБА_2 продав ОСОБА_3 спірну квартиру у той час, коли її власником залишалася ОСОБА_1 . Договір про відступлення права вимоги укладений із порушенням статей 33, 38 Закону України «Про іпотеку», що є підставою для визнання його недійсним на підставі статті 215 ЦК України.

З урахуванням наведеного просила визнати недійсним договір купівлі-продажу від 11 грудня 2017 року, за реєстровим № 2979, квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ; визнати недійсним договір купівлі-продажу зазначеної квартири від 05 травня 2017 року, за реєстровим № 2979, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ; визнати недійсним договір про відступлення права вимоги, посвідчений 27 вересня 2017 року, за реєстровим № 431, на ім`я ОСОБА_2 .

Короткий зміст рішень судів

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 26 квітня 2021 року позов задоволено.

Визнано недійсними з моменту укладення:

договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 11 грудня 2017 року, укладений між продавцем ОСОБА_3 та покупцем ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Чижовою Н. А. за реєстровим № 2979;

договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 05 травня 2017 року, укладений між продавцем ОСОБА_2 та покупцем ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Чижовою Н. А., за реєстровим № 2861;

договір про відступлення права вимоги на ім`я ОСОБА_2 , посвідчений 27 вересня 2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тимошенко І. В., за реєстровим №431

Зобов`язано кожну із сторін повернути другій стороні у натурі все, що вони одержали на виконання цього правочину.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що наявними у справі доказами підтверджується, що відповідачі не мали наміру створити юридичні наслідки на момент укладення оспорюваних правочинів, тому договори купівлі-продажу спірної квартири від 11 грудня 2017 року та від 05 травня 2017 року, договір про відступлення права вимоги від 27 вересня 2017 року є фіктивними угодами. Відповідно до частин третьої, п`ятої статті 215 ЦК України зазначені договори є недійсними з моменту їх вчинення стороною без застосування будь-яких наслідків.

Постановою Харківського апеляційного суду від 16 грудня 2021 року рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 26 квітня 2021 року скасовано, ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що ОСОБА_1 обґрунтовує недійсність укладеного між ПАТ «ВБР» та ОСОБА_2 договору про відступлення права вимоги № 431 його невідповідністю вимогам статей 33, 38 Закону України «Про іпотеку». Проте зазначені статті регулюють порядок звернення стягнення на предмет іпотеки між іпотекодавцем, іпотекодержателем та третіми особами і не стосуються правовідносин з відступлення права вимоги іпотекдержателем третій особі, зміни іпотекдержателя у правовідносинах з іпотекодавцем. Тому підстав для задоволення позову в частині визнання недійсним договору відступлення права вимоги немає.

Щодо вимог про визнання недійсним договорів купівлі-продажу, то суд апеляційної інстанції зазначив, що позивачка, обґрунтовуючи свої позовні вимоги до ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , не посилалася на те, що вони були фіктивними. Задовольнивши позовні вимоги ОСОБА_1 з підстав, якими позивачка свої вимоги не обґрунтовувала, суд першої інстанції порушив норми процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Крім того, позивачка вимоги про витребування спірного майна не заявляла, а заявлені вимоги про визнання договорів купівлі-продажу спірної квартири, стороною яких позивачка не була, не відповідає змісту відповідного права, характеру його порушення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Обраний позивачкою спосіб захисту прав не є ефективним і не призведе до поновлення її прав.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги і позиції інших учасників

У січні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою, надалі уточненою, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить постанову суду апеляційної інстанції скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

На обґрунтування касаційної скарги посилається на те, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що оспорювані договори купівлі-продажу є фіктивними. Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_4 не переоформляли на себе договори на користування комунальними послугами, не сплачували комунальні послуги та не з`являлись на розгляд справи у судах першої та апеляційної інстанцій.

Суд апеляційної інстанції, відмовляючи у задоволенні позову з підстав обрання позивачкою неефективного способу захисту, не врахував, що визначені статтею 16 ЦК України способи захисту мають універсальний характер та не є вичерпними.

Як на підставу касаційного оскарження заявниця посилається на неврахування судом апеляційної інстанції висновків, викладених у постанові Верховного Суду України від 21 травня 2012 року у справі № 6-20цс11; відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах.

У червні 2022 року надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Тимошенко І. В. просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції - без змін.

На обґрунтування відзиву посилається на те, що відповідно до вимог статті 44 Закону України «Про нотаріат» при вчиненні нотаріальної дії вона як нотаріус з`ясувала волевиявлення та встановила дійсні наміри сторін щодо відступлення права вимоги за договором іпотеки. Суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні вимог про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги.

У липні 2022 року надійшла відповідь на відзив без доказів направлення її копії іншим учасникам справи.

До відповіді на відзив застосовуються правила, встановлені частинами третьою-п`ятою статті 178 ЦПК України.

Згідно з частиною четвертою статті 178 ЦПК України копія відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи повинна бути надіслана (надана) одночасно з надісланням (наданням) відзиву до суду.

Відповідно до частини четвертої статті 183 ЦПК України суд, встановивши, що письмову заяву (клопотання, заперечення) подано без додержання вимог частини першої або другої цієї статті, повертає її заявнику без розгляду.

З урахуванням наведеного Верховний Суд залишає подану ОСОБА_1 відповідь на відзив без розгляду.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 25 травня 2022 рокувідкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на підставі пунктів 1, 3частини другої статті 389 ЦПК України.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини першої статті 401 ЦПК України попередній розгляд справи проводиться у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги та відзиву на неї, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Суди встановили, що 05 червня 2012 року між ОСОБА_1 та ПАТ «ВБР» укладений кредитний договір № IKIPG3.40086.001, відповідно до умов якого позивачка отримала кредит у розмірі 96 000,00 грн, які зобов`язалася повернути та сплатити відмотки за користування ними (т. 1, а. с. 7-15).

05 червня 2012 року між ОСОБА_1 та з ОСОБА_7 укладений договір купівлі-продажу, за умовами якого ОСОБА_1 придбала у власність квартиру АДРЕСА_1 (т. 1, а. с. 6).

На забезпечення виконання умов кредитного договору № IKIPG3.40086.001, 05 червня 2012 року між ОСОБА_1 та ПАТ «ВБР» укладений договір іпотеки спірної квартири (т. 1, а. с. 16-18).

31 серпня 2017 року право вимоги за кредитним договором від 05 червня 2012 року № IKIPG3.40086.001 та договором іпотеки від 05 червня 2012 року, ПАТ «ВБР» продало ОСОБА_2 , що підтверджується протоколом електронних торгів № UA-EA-2017-08-17-000028-а (т. 1, а. с. 48-50).

Листом від 04 жовтня 2017 року № 4456 ПАТ «ВБР» повідомило ОСОБА_1 , що 27 вересня 2017 року ПАТ «ВБР» та ОСОБА_2 уклали договір № 39 про відступлення права вимоги, за умовами якого ПАТ «ВБР» відступило шляхом продажу права вимоги ОСОБА_2 до позичальника ОСОБА_1 за кредитним договором від 05 червня 2012 року № IKIPG3.40086.001 та договором іпотеки квартири від 05 червня 2012 року № ZXR019521.40086.002. З 27 вересня 2017 року кредитором та іпотекодержателем ОСОБА_1 за вказаними договорами є ОСОБА_2 (т. 1, а. с. 52).

07 листопада 2017 року ОСОБА_2 уклав нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу, за умовами якого він продав, а ОСОБА_3 придбав спірну квартиру за 98 000,00 грн. Договір зареєстрований у реєстрі за № 2861. Наприкінці договору зазначено, що він посвідчений 07 листопада 2017 року (т. 1, а. с. 53).

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень від 07 листопада 2017 року № 102933220 ОСОБА_3 став власником спірної квартири на підставі нотаріально посвідченого договору від 07 листопада 2017 року № 2861 (а. с. 54).

Суд апеляційної інстанції зазначив, що оскаржуваний ОСОБА_1 договір купівлі-продажу квартири № 2861, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Чижовою Н. А., був укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 не 05 травня 2017 року, а 07 листопада 2017 року, що підтверджується текстом самого договору та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень. Дата «5 травня 2017 року» на початку договору є опискою, тому не можна вважати, що договір № 2861 був укладений у період, коли її власником була ОСОБА_1 , а не ОСОБА_2

11 грудня 2017 року власником спірної квартири стала ОСОБА_4 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 11 грудня 2017 року № 2979 (т. 1, а. с. 189).

Щодо вимог про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги

Згідно з частинами першою, третьою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Виходячи зі змісту статті 215 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно зі статтею 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 516 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Відмовляючи у задоволенні вимог про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги від 27 вересня 2017 року, укладеного між ПАТ «ВБР» та ОСОБА_2 , суд апеляційної інстанції посилався на те, що ОСОБА_1 обґрунтовує недійсність оспорюваного правочину його невідповідністю вимогам статей 33, 38 Закону України «Про іпотеку», проте зазначені норми регулюють порядок звернення стягнення на предмет іпотеки між іпотекодавцем, іпотекодержателем та третіми особами і не стосуються правовідносин з відступлення права вимоги іпотекодержателем третій особі, зміни іпотекодержателя у правовідносинах з іпотекодавцем.

Касаційна скарга не містить доводів щодо непогодження із зазначеним висновком суду апеляційної інстанції, а тому Верховний Суд відповідно до статті 400 ЦПК України постанову суду апеляційної інстанції в частині вирішення вимог про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги не переглядає.

Щодо обрання правомірного та ефективного способу захисту порушеного права в частині вимог про визнання недійсними договорів купівлі-продажу

У справі, що переглядається, ОСОБА_1 зазначала, що вона є власником спірної квартири, яка протиправно була відчужена на підставі договорів купівлі-продажу від 11 грудня 2017 року та від 05 травня 2017 року (07 листопада 2017 року). На час подання позову спірна квартира належить на праві власності ОСОБА_4 . Тому просила визнати зазначені договори купівлі-продажу недійсними.

Власник має право витребовувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (частина перша статті 387 ЦК України).

Частина перша статті 388 ЦК України містить перелік підстав, за яких власник майна має право витребовувати своє майно, зокрема якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом (підпункт 3 частини першої статті 388 ЦК України).

Згідно з частиною третьою статті 388 ЦК України, якщо майно було набуте безпідставно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребовувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що позивачка обрала неефективний спосіб захисту прав, що є самостійною підставою для відмови в позові, оскільки ОСОБА_1 оспорює правочин щодо відчуження належної їй квартири, проте не заявила вимогу про витребування майна.

Верховний Суд погоджується з такими висновками з огляду на таке.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Відтак застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16 (провадження № 14-2цс21) зазначила, що власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Такі висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19), від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18 (провадження № 12-148гс19), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20).

Отже, за загальним правилом, якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, з якою позивач не перебуває у договірних відносинах, тоді правомірному та ефективному способу захисту права відповідає вимога про витребування від цієї особи нерухомого майна. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не вимагається, оскільки не є ефективним способом захисту права власника.

Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 199/8324/19 (провадження № 14-212цс21), якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то ефективним способом захисту може бути позов про витребування нерухомого майна, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру прав. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідними для відновлення його права. Задоволення позову про витребування майна є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру прав.

З урахуванням наведеного Верховний Суд погоджується з висновками суду апеляційної інстанції про те, що позивачка, заявляючи вимоги про визнання недійсними договорів купівлі-продажу, обрала неефективний спосіб захисту порушеного права.

Якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, тоді правомірним та ефективним способом захисту може бути позов про витребування нерухомого майна, й для такого витребування оспорювання рішень уповноважених органів, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є правомірним та ефективним способом захисту права власника.

Водночас Верховний Суд зауважує, що суд апеляційної інстанції у першу чергу мав з`ясувати чи позовні вимоги є обґрунтованими і лише при обґрунтованості позовних вимог аналізувати спосіб захисту. Проте касаційна скарга таких доводів не містить.

Як на підставу касаційного оскарження заявниця посилається на неврахування судом апеляційної інстанції висновків, викладених Верховним Судом України у постанові від 21 травня 2012 року у справі № 6-20цс11, відповідно до якого у випадку невизнання кредитором права поручителя, передбаченого частиною першою статті 559 ЦК України на припинення зобов`язання за договором поруки, таке право підлягає захисту судом за позовом поручителя шляхом визнання його права на підставі пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України, виходячи із загальних засад цивільного законодавства і судочинства, права особи на захист в суді порушених або невизнаних прав, рівності процесуальних прав і обов`язків сторін.

Зазначений висновок Верховного Суду України не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, оскільки він прийнятий за наслідками вирішення спору у правовідносинах, які не є подібними із правовідносинами у цій справі.

Зокрема, у справі, на яку посилається заявниця у касаційній скарзі, позивач звернувся до суду з вимогами про визнання договору поруки припиненим, водночас у справі, що переглядається, позивачка оспорює договір про відступлення права вимоги та договори купівлі-продажу квартири.

Також як на підставу касаційного оскарження заявниця посилається на відсутність висновку Верховного Суду у побідних правовідносинах.

Відповідно до пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

Зазначена норма спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію відносин та підлягають застосуванню судами під час вирішення спору.

Верховний Суд не бере до уваги доводи касаційної скарги про наявність підстав, передбачених пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України (відсутність висновків Верховного Суду) з огляду на те, що заявниця не зазначила щодо яких норм права відсутній висновок Верховного Суду та не обґрунтувала у чому саме полягає помилка судів попередніх інстанцій при застосуванні відповідних норм права.

Наведені заявницею аргументи зводяться до її незгоди із рішенням суду апеляційної інстанції.

Тому доводи заявниці про наявність передбаченої пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України підстави касаційного оскарження є необґрунтованими.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З огляду на те, що постанова суду апеляційної інстанції прийнята з додержанням норм матеріального та процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а судового рішення - без змін.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки постанова суду апеляційної інстанції підлягає залишенню без змін, то розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Харківського апеляційного суду від 16 грудня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. В. Яремко

А. С. Олійник

О. В. Ступак