Справа № 366/369/23
Провадження № 2/366/181/23
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

20 червня 2023 року смт. Іванків

Іванківський районний суд Киїський області в складі:

головуючого - судді Гончарука О.П.,

з участю секретаря судового засідання Іванової Л.В.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження в смт. Іванків Київської області цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Служба у справах дітей Іванківської селищної ради про визнання осіб такими, що втратили право користування будинком,-

В С Т А Н О В И В:

До суду, через свого представника адвоката Шурубора Вячеслава Ігоровича, звернулася ОСОБА_1 (далі по тексту позивач) з позовною заявою до ОСОБА_2 , яка діє від свого імені та від імені неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , ОСОБА_4 (далі по тексту відповідачі), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Служба у справах дітей Іванківської селищної ради, у якому просить суд визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позову посилається на те, що позивачу на праві приватної, спільної часткової власності, належить житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло № НОМЕР_1 від 27.09.1995 року. У належному позивачу будинку зареєстровані також відповідачі, що підтверджується довідкою виданою Іванківською селищною радою №07 від 09.01.2023 року. Однак, позивач вказує, що відповідачі більше 15 років взагалі не проживають у вищевказаному будинку, не сплачують комунальні платежі, в утриманні житла участі не беруть, особистих речей в будинку не мають, будинком не цікавляться. У зв`язку з цим просить суд визнати ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 такими, що втратили право користування житловим будинком.

Ухвалою судді Іванківського районного суду Київської області від 17 лютого 2023 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі. Розгляд справи призначено у порядку спрощеного позовного провадження. Перше судове засідання призначено на 20 квітня 2023 року об 11 год. 00 хв., яке, у зв`язку з наданням відповідачу ОСОБА_2 додаткового строку для подачі відзиву на позовну заяву, було відкладено на 30 травня 2023 року на 10 год. 00 хв.

30 травня 2023 року судове засідання було відкладено на 20 червня 2023 року на 10 год. 00 хв., у зв`язку з неявкою відповідачів.

Позивач ОСОБА_1 у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Клопотань чи заяв про відкладення судового засідання від неї до суду не надходило.

Представник позивача - адвокат Шурубор В.І. в судове засідання з`явився та надав пояснення суду, відповідно до яких позовні вимоги підтримує повністю та просить їх задовольнити, з мотивів, які наведені в позові. Проти заочного розгляду позову (справи) та ухвалення заочного рішення - не заперечує. Також, просив судовий збір, який сплачений ОСОБА_1 при подачі вказаного позову, залишити за нею.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку, відповідно до ст. 128 ЦПК України, причини неявки не повідомив.

Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку, відповідно до ст. 128 ЦПК України, причини неявки не повідомив.

У відповідності до статей 174, 178 ЦПК України відповідачі не скористалися своїм процесуальним правом та не направили суду відзив на позовну заяву.

В судовому засіданні представник Служби у справах дітей Іванківської селищної ради як третьої особи, суду пояснив, що не заперечує проти позову, оскільки відповідач має право скористатися прав на безоплатну приватизацію житлового будинку, в якому вона на даний час фактично проживає з дітьми, а саме в АДРЕСА_2 .

Відповідно до частини восьмої статті 279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться.

Положеннями статті 174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи.

У відповідності до статей 174, 178 ЦПК України відповідач не скористався своїм процесуальним правом та не направив суду відзив на позовну заяву.

Згідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).

Умови проведення заочного розгляду справи визначені ст. 280 ЦПК України, де передбачено, що суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

В даному випадку наявна вся сукупність умов для проведення заочного розгляду справи, а тому суд вирішує справу на підставі наявних у ній доказів та ухвалює заочне рішення, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.

Дослідивши письмові матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про задоволення позову з таких підстав.

Судом встановлено, що між сторонами виникли правовідносини щодо користування житлом, а саме приміщенням будинку, власником якого являється позивач.

Реєстрація місця проживання хоча і не спричиняє за собою виникнення права користування житловим приміщенням, проте обмежує майнові інтереси власника, пов`язані з правом розпорядитися ним.

Статтею 72 ЖК України передбачено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

У судовому засіданні встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 від 27.09.1995 року ОСОБА_1 є співвласником житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

У відповідності до довідки №07 від 09.01.2023 року виданої Іванківською селищною радою ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , разом з нею за даною адресою зареєстровані також ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

З акту підтвердження факту проживання на території Іванківської селищної ради №55 від 25.01.2023 року, вбачається, що відповідачі відсутні за місцем їх реєстрації.

Як зазначає позивач, відповідачі більше 15 (п`ятнадцяти) років не проживають у належному їй житловому будинку, не сплачують комунальні платежі, в утриманні житла участі не беруть, особистих речей в будинку не мають, будинком не цікавляться. Відповідач ОСОБА_2 , проживає в АДРЕСА_2 , в житловому будинку, дозвіл на проживання в якому надано рішенням виконавчого комітету Феневицької сільської ради №44 від 26.11.2010 року. Місцезнаходження відповідачів - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , позивачу достовірно не відоме.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до приписів ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав (правова позиція Верховного Суду України, висловлена у Постанові від 16 листопада 2016 року, справа № 6-709цс16).

Відтак, за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 Цивільного кодексу України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 Житлового кодексу України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 Цивільного кодексу України, передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житлове приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 Цивільного кодексу України, статей 150, 156 Житлового кодексу України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік (правова позиція Верховного Суду України, висловлена у Постанові від 16 листопада 2016 року, справа № 6-709цс16).

Верховний Суд України у Постанові від 15 травня 2017 року, справа № 734/387/15-ц, зауважив, що «право користування житловим приміщенням може виникати та існувати лише в членів сім`ї власника будинку»; «право відповідачки на користування чужим майном (спірним житловим будинком) підлягає припиненню на вимогу власника цього майна відповідно до положень ч. 2 ст. 406 Цивільного кодексу України».

Аналогічна правова позиція вбачається у постанові Верховного Суду від 27 лютого 2019 року по справі справа № 357/7940/16-ц.

Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. 77-80 ЦПК України.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Таким чином, аналізуючи наявні в матеріалах справи докази, керуючись положеннями діючого цивільного законодавства України, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення вимоги позивача щодо визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме житловим будинком по АДРЕСА_1 , оскільки судом встановлено, що відповідачі вже понад 1 рік, не користуються цим житлом та не сплачують за житлово-комунальні послуги, що у свою чергу це порушує право позивача на реалізацію ним пільг по сплаті витрат, пов`язаних з утриманням житла. Договір найму житла між власником домоволодіння та відповідачами в матеріалах справи відсутній. Відомості про поважність причин такого тривалого не проживання відповідачами за місцем реєстрації судом не встановлено.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частиною четвертою статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У статті 1 Першого Протоколу, підписаного та ратифікованого Україною вказано, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, п. 56, ECHR 2009-...). Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див. рішення від 27 травня 2004 року у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom), заява № 66746/01, п. 82). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, суд має звернути особливу увагу процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», зазначене вище, п. 60). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 9 жовтня 2007 р. у справі «Станкова проти Словаччини» (Stankova v. Slovakia), заява № 7205/02, пункти 60-63; зазначене вище рішення в справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», п. 50; рішення від 15 січня 2009 року у справі «Косіч проти Хорватії» (Aosia v. Croatia), заява № 28261/06, пункти 21-23; та рішення від 22 жовтня 2009 року у справі «Пауліч проти Хорватії» (Paulia v. Croatia), заява № 3572/06, пункти 42-45). Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy) [ВП], заява №33202/96, п. 110, ECHR 2000-1).

За таких обставин, коли права власника порушені, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні нею права користування та розпорядження своїм майном, суд приходить до висновку, що позивач правомірно вимагає усунення будь яких порушень її прав, в даному випадку шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Також, у відповідності до Закону України «Про судовий збір» позивачкою був сплачений судовий збір у розмірі 1073 грн., що підтверджується квитанцією про оплату судового збору.

Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Однак, оскільки представник позивача просив судовий збір, який сплачений позивачем при подачі вказаного позову, залишити за нею, то в силу ст.13 ЦПК України, де зазначено, що учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, судовий збір з відповідачів на користь позивача не стягується.

Керуючись статтями 317, 319, 321 ЦК України, статтями 71, 72 Житлового Кодексу України, статтями 6-13, 76, 89, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Служба у справах дітей Іванківської селищної ради, про визнання осіб такими, що втратили право користування будинком - задовольнити повністю.

Визнати ОСОБА_2 , 1976 року народження, ОСОБА_3 , 2007 року народження та ОСОБА_4 , 2004 року народження такими, що втратили право користування житловим будинком з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Київського апеляційного суду .

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Повне найменування сторін:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_3 .

Представник позивача: Адвокат Шурубор Вячеслав Ігорович, ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_3 , місце реєстрації: АДРЕСА_4 .

Відповідачі:

ОСОБА_2 , 1976 року народження, місце реєстрації: АДРЕСА_3

ОСОБА_3 , 2007 року народження, місце реєстрації: АДРЕСА_3 .

ОСОБА_4 , 2004 року народження, місце реєстрації: АДРЕСА_3 .

Суддя: О.П. Гончарук