Постанова

Іменем України

06 грудня 2023 року

м. Київ

справа № 757/56617/20

провадження № 61-12619св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Коротуна В. М., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Національний банк України,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Національного банку України про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу

за касаційною скаргою адвоката Ващенко Марини Сергіївни як представника ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 30 листопада 2022 року у складі судді Остапчук Т. В. та постанову Київського апеляційного суду від 18 липня 2023 року у складі колегії суддів: Приходька К. П., Писаної Т. О., Журби С. О.,

ВСТАНОВИВ:

1.Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, у якому просила поновити строк звернення до суду, визнати її звільнення незаконним та поновити на роботі, стягнути з відповідача на її користь заробітну плату за час вимушеного прогулу.

На обґрунтування заявлених вимог ОСОБА_1 зазначала, що вона була прийнята на роботу 12 грудня 2007 року. Наказом Національного банку України (далі - НБУ) від 18 січня 2018 року № 420-к звільнена з роботи у зв`язку зі скороченням штату та чисельності працівників, пункт 1 статті 40 КЗпП України. На час звільнення працювала у НБУ на посаді головного економіста відділу планування управління контролінгу Департаменту фінансового контролінгу.

Своє звільнення позивач уважає незаконним, оскільки вона звільнена без згоди профспілкового комітету, їй не запропоновані всі вакантні посади, а також не враховано наявність переважного права на залишення на роботі. Після реорганізації в Департаменті фінансового контролю та скорочення позивача НБУ створив управління з тими ж функціями, що і управління, в якому працювала позивач. Отже, у відповідача не було потреби її звільняти, адже її можна було перевести до новоствореного управління. Тим більше що відповідач підшукував працівників на посади, аналогічні кваліфікації та професії позивача.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Печерський районний суд м. Києва рішенням від 30 листопада 2021 року в задоволенні позову відмовив.

Рішення суду першої інстанції мотивоване дотриманням відповідачем норм трудового законодавства України при звільненні позивача із займаної посади. Відповідач виконав свій обов`язок та запропонував позивачу всі вакантні посади, які відповідали її кваліфікації, та іншу роботу, яку вона могла виконувати з урахуванням її кваліфікації та досвіду роботи. Доказів наявності інших вакантних посад матеріали справи не містять.

Короткий зміст рішення апеляційного суду

Київський апеляційний суд постановою від 18 липня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення, а рішення Печерського районного суду м. Києва від 30 листопада 2021 року - без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована законністю і обґрунтованістю рішення суду першої інстанції.Позивач не надала належних і допустимих доказів, які давали б підстави визнати незаконним її звільнення з посади головного економіста відділу планування управління контролінгу Департаменту фінансового контролінгу та поновити її на роботі. Немає і правових підстав для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки такі вимоги є похідними від вимог про поновлення на роботі.

Короткий зміст вимог касаційної скарги, відзиву на неї, їх узагальнені аргументи

У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду 21 серпня 2023 року, адвокат Ващенко М. С. як представник ОСОБА_1 просить скасувати рішення Печерського районного суду м. Києва від 30 листопада 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 18 липня 2023 року й ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Як на підставу касаційного оскарження судових рішень заявник посилається на те, що суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 31 серпня 2018 року у справі № К/9901/1388/18 824/3229/14-А, від 26 червня 2019 року у справі № 641/5330/16, від 29 січня 2020 року у справі № 761/41149/16, від 09 грудня 2021 року у справі № 646/2661/20, від 18 березня 2020 року у справі № 501/226/17, від 20 червня 2019 року у справі № 226/1664/18.

На обґрунтування вимог касаційної скарги заявник зазначає про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Суди проігнорували доводи позивача про те, що її було звільнено всупереч обґрунтованій відмові профспілкового комітету НБУ у наданні згоди на її звільнення, оскільки їй не було запропоновано іншої роботи; що після попередження про звільнення до НБУ приймали нових працівників, проте ці вакансії не пропонувалися, оскільки перевага віддавалася особам, які працевлаштовувалися в НБУ після роботи в комерційних структурах; суди не перевірили доводів позивача, що насправді фактичновідбувся перерозподіл функцій між рештою працівників Департаменту, в якому працювала позивач, з одночасним набором нових працівників.

Суд апеляційної інстанції у постанові зазначив про наявність у відповідача вакантної посади - директора департаменту виїзних перевірок, яка не була запропонована, оскільки потребувала проходження конкурсу, інформація про проведення якого на цю посаду була загальновідомою. Разом із цим суд не надав оцінки тому, що насправді у відповідача були вакансії, хоча вона надавала судам докази підбору НБУ працівників, зокрема на позиції: головного економіста відділу планування управління контролінгу - відділу, в якому працювала позивач; головного економіста відділу аналізу проектів та розподілу витрат - новостворений відділ відповідно до рішення НБУ від 28 серпня 2017 року № 555-рш. Тобто, відповідач підбирав новий персонал на ті ж самі трудові функції, які виконувала позивач, проте їй не пропонував ці вакансії. Позивач не вимагала у відповідача перевести її на новостворені посади в порядку реалізації переважного права на залишення на роботі.

21 вересня 2023 року до Верховного Суду надійшов відзив НБУ на касаційну скаргу, який мотивований тим, що рішення судів є законними і обґрунтованими. Зміни в організації праці мали реальний характер, передбачали перерозподіл функцій як між структурними підрозділами центрального апарату НБУ, так і між структурними підрозділами Департаменту фінансового контролінгу.Доводи позивача щодо непропонування їй усіх вакантних посад зводяться до необхідності переоцінки доказів, досліджених районним і апеляційним судами.НБУ підготував і надав суду інформацію про вакантні посади та навів обґрунтування невідповідності позивача кожній із цих посад, що було предметом дослідження у судах обох інстанцій. Усі вакантні посади суди ретельно дослідили. Суди виконали свій процесуальний обов`язок та за участю обох сторін спору, заслухавши їх пояснення, безпосередньо дослідили та надали оцінку наявним доказам і з урахуванням усіх обставин справи дійшли обґрунтованого висновку про належне виконання відповідачем обов`язку з пропонування позивачу іншої роботи. Крім цього, ОСОБА_1 пропустила встановлений статтею 233 КЗпП України строк на звернення до суду без поважних на те причин.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 11 вересня 2023 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано матеріали справи із суду першої інстанції.

20 вересня 2023 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 29 листопада 2023 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_1 на час звільнення працювала в НБУ на посаді головного економіста відділу планування управління контролінгу Департаменту фінансового контролінгу.

Відповідно до рішення Правління НБУ від 28 серпня 2017 року № 555-рш «Про внесення змін до структури Департаменту фінансового контролінгу» та наказу НБУ від 30 серпня 2017 року № 2782-к «Про скорочення штату працівників Департаменту фінансового контролінгу Національного банку України» з метою вдосконалення структури, оптимізації процесів і чисельності Департаменту фінансового контролінгу виключено із структури цього Департаменту Управління контролінгу зі скороченням штату працівників.

Посада, яку обіймала ОСОБА_1 , підлягала скороченню, тому вона 12 жовтня 2017 року була попереджена про наступне вивільнення з роботи.

Листом від 13 грудня 2017 року № В/17-0008/111225 НБУ звернувся до Первинної профспілкової організації працівників НБУ з поданням про надання згоди на звільнення позивачки.

Профспілковий комітет Первинної профспілкової організації працівників НБУ листом від 16 січня 2018 року № В/94-002/5 відмовив у наданні згоди на звільнення ОСОБА_1 у зв`язку з тим, що їй не було запропоновано іншої роботи.

18 січня 2018 року НБУ запропонував позивачу іншу роботу - прибиральник службових приміщень, згоди на переведення на цю посаду ОСОБА_1 не надала.

Наказом НБУ від 18 січня 2018 року № 420-к ОСОБА_1 звільнено із займаної посади у зв`язку зі скороченням штату та чисельності працівників за пунктом 1 статті 40 КЗпП України.

При звільненні ОСОБА_1 виплачено грошову компенсацію за невикористану відпустку та вихідну допомогу в розмірі середньомісячної заробітної плати (стаття 44 КЗпП України). У день звільнення ОСОБА_1 отримала трудову книжку.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Верховний Суд, перевіривши правильність застосування судом норм права в межах касаційної скарги, дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на таке.

Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права

Стаття 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений статтею 5-1 КЗпП України (тут і далі в редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин) правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Відповідно до частини першої статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Встановлений статтею 233 КЗпП України строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору.

У статті 234 КЗпП України закріплено, що у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

Стаття 234 КЗпП України не передбачає переліку поважних причин для поновлення строку, оскільки їх поважність визначається в кожному окремому випадку, залежно від конкретних обставин. Вочевидь, що як поважні причини пропущення строку, встановленого в частині першій статті 233 КЗпП, мають кваліфікуватися ті, які об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами. Відмовити в позові через пропуск без поважних причин строку звернення до суду можна лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі безпідставності позовних вимог при пропуску строку звернення до суду в позові належить відмовити за безпідставністю позовних вимог.

Згідно з роз`ясненнями Пленуму Верховного Суду України, викладеними у пункті 4 постанови від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», встановлені статтями 228, 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Якщо строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Оскільки при пропуску строку у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з`ясовує не лише причини пропуску строку, а всі обставини справи права і обов`язки сторін.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 30 листопада 2006 року у справі «Красношапка проти України» вказано, що робітник, який вважає себе незаконно звільненим роботодавцем, має значний особистий інтерес в отриманні судового рішення щодо правомірності такої міри.

У справі «Креуз проти Польщі» Європейський суд з прав людини роз`яснив, що, реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя, держави - учасниці цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони й обмеження, зміст яких полягає в запобіганні безладному руху в судовому процесі.

Суд першої інстанції встановив, що 18 січня 2018 року ОСОБА_1 звільнена з роботи та цього ж дня отримала копію наказу про звільнення і трудову книжку.

Вперше ОСОБА_1 звернулася до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом про поновлення на роботі 25 березня 2019 року справа № 640/4995/19), а в грудні 2020 року звернулась до суду з позовом у цій справі.

У своїй позовній заяві ОСОБА_1 просить визнати причини пропуску звернення до суду поважними та поновити його, посилаючись на поганий стан свого здоров`я.

Проте у період з 18 січня 2018 року (дата звільнення) до 25 березня 2019 року (дата звернення до суду) позивач була тимчасово непрацездатна лише у період з 20 листопада до 20 грудня 2018 року.

Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 не навела поважних причин недотримання нею передбаченого статтею 233 КЗпП України строку на звернення до суду з позовом про захист порушеного права, які об`єктивно перешкоджали чи створювали їй труднощі для своєчасного звернення до суду, та не підтвердила належними доказами, що є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог у зв`язку з пропуском зазначеного строку.

Саме з таких підстав суди мали б відмовити в задоволенні позову.

За викладених обставин суд не перевіряє доводи касаційної скарги про дотримання відповідачем норм трудового законодавства України при звільненні позивача із займаної помади.

Частинами першою, третьою статті 412 ЦПК України установлено, що підставами для скасування судових рішень повністю або частково й ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення касаційної скарги, зміну судових рішень шляхом викладення їх мотивувальної частини в редакції цієї постанови.

Керуючись статтями 400, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу адвоката Ващенко Марини Сергіївни як представника ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 30 листопада 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 18 липня 2023 року змінити, виклавши їх мотивувальні частини в редакції цієї постанови.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко

В. М. Коротун

М. Ю. Тітов