Справа № 466/314/21 Головуючий у 1 інстанції: Мартинишин М.О.
Провадження № 22-ц/811/1121/23 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2023 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М. Цяцяка Р.П.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» на рішення Франківського районного суду м.Львова від 28 лютого 2023 року, -

ВСТАНОВИВ:

в січні 2021 року ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до Комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівський обласний центр екстреної медицини та медицини катастроф», Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна», ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди.

В обгрунтування позовних вимог покликається на те, що 13.07.2017 року близько 16:10 год. на перехресті вулиць Городоцька Патона у м.Львові відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «ВАЗ 2108», реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_3 та автомобіля «ГАЗ 2705», реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_2 , який своїми діями створив небезпеку для руху, був неуважним та не стежив за дорожньою обстановкою, відповідно не реагував на її зміну, при проїзді нерегульованого перехрестя виконуючи лівий поворот не переконався, що це буде безпечним і не створить небезпеки або перешкоди іншим учасникам руху, не надав дорогу автомобілю «ВАЗ 2108», що рухався по рівнозначній дорозі у зустрічному напрямку прямо, та допустив зіткнення з останнім. Вказує, що внаслідок ДТП пасажир автомобіля «ВАЗ 2108» ОСОБА_1 отримала тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості. На момент ДТП автомобіль «ГАЗ 2705», реєстраційний номер НОМЕР_2 , належав Комунальному закладу Львівської обласної ради «Львівський обласний центр екстреної медицини та медицини катастроф», цивільно-правова відповідальність якого була застрахована в ПрАТ «СК «ПЗУ Україна», страховий поліс №АК/6208528, а водій ОСОБА_2 перебував у трудових відносинах з власником автомобіля.

Зазначає, що за фактом ДТП порушено кримінальне провадження №0002932, в якому ОСОБА_1 визнано потерпілою, відповідача ОСОБА_2 обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення за ч.1 ст.286 КК України. Ухвалою Залізничного районного суду м.Львова від 15.07.2020 року у справі №462/1962/18 ОСОБА_2 звільнено від кримінальної відповідальності за ч.1 ст.286 КК України у зв`язку із закінченням строку давності притягнення до кримінальної відповідальності, кримінальне провадження №0002932 від 14.07.2017 року закрито, а цивільний позов залишено без розгляду. Стверджує, що внаслідок ДТП позивачу з вини ОСОБА_2 завдано моральну шкоду, яка проявилася у фізичному болі та стражданнях, спричинених заподіяними їй тілесними ушкодженнями, необхідністю подальшої реабілітації, різкій зміні звичного життєвого укладу. З наведених підстав просить стягнути солідарно з відповідачів 70 000 гривень на відшкодування моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 28 лютого 2023 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з Комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівський обласний цент екстреної медицини та медицини катастроф» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 50 000 гривень.

В частині позовних вимог про стягнення коштів із відповідачів Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна», ОСОБА_2 відмовлено.

Стягнуто з Комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівський обласний центр екстреної медицини та медицини катастроф» судовий збір в сумі 908 гривень в дохід держави.

Рішення суду оскаржило Комунальне некомерційне підприємство Львівської обласної ради «Львівський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф», в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи.

Апелянт вказує, що судом першої інстанції не було враховано ряд доказів, а саме протокол допиту, в якому позивачка вказала, що разом з чоловіком їхали до закладу охорони здоров`я у зв`язку з травмою, отриманою позивачкою вдома через падіння з лавки, що могло спричинити перелом руки. Оскільки у висновку експерта зазначено, що травма завдана позивачці тупим предметом, це не виключає отримання перелому руки через падіння з лавки. Стверджує, що оскільки вину водія ОСОБА_2 не доведено у зв`язку із закриттям провадження за закінченням строку давності притягнення до кримінальної відповідальності і джерелом підвищеної небезпеки володіють обидві сторони, а відтак відсутні підстави для відшкодування моральної шкоди. Вважає, що водій ОСОБА_3 , як володілець джерела підвищеної небезпеки, повинен довести свою невинуватість у ДТП, як і водій ОСОБА_2 . Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 26 квітня 2023 року про відкриття апеляційного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» на рішення Франківського районного суду м.Львова від 28 лютого 2023 року ухвалено розглядати без повідомлення учасників справи відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Розгляд апеляційної скарги Комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» на рішення Франківського районного суду м. Львова від 28 лютого 2023 року призначено на 12 год. 00 хв. 05 червня 2023 року в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Частиною 4 ст. 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Оскільки текст постанови складено 15 червня 2023 року, то незважаючи на те, що розгляд справи призначено на 05 червня 2023 року, датою ухвалення постанови є саме 15 червня 2023 року.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1- 4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.( ч. 1 ст. 89 ЦПК України).

Задовольняючи частково позовні вимоги та стягуючи з Комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівський обласний центр екстреної медицини та медицини катастроф» на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок ДТП, суд першої виходив з того, що позивачка ОСОБА_1 отримала середньої тяжкості тілесні ушкодження внаслідок ДТП, яка сталася з вини водія ОСОБА_2 , який перебував у трудових відносинах з Комунальним некомерційним підприємством Львівської обласної ради «Львівський обласний центр екстреної медицини та медицини катастроф», і з врахуванням глибини, характеру, тривалості моральних страждань, засад розумності, пропорційності та справедливості, дійшов висновку про стягнення на користь позивачки на відшкодування моральної шкоди 50000.00 грн.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду з огляду на таке.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі (п.3 ч.2 ст.11 ЦК України). У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків може бути настання або ненастання певної події (ч.6 ст. 11 ЦК України).

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 16 ЦК України). Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди (п. п. 8 та 9 ч.2 ст. 16 ЦК України).

Виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного права, моральна шкода підлягає відшкодуванню в будь-якому випадку її спричинення право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства (пункт 92 постанови Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року у справі № 216/3521/16-ц).

Судом першої інстанції встановлено, що 13.07.2017 року, близько 16:10 год., на перехресті вулиць Городоцька Патона у м.Львові, сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «ВАЗ 2108», реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_3 та автомобіля «ГАЗ 2705», реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_2 , внаслідок ДТП пасажир автомобіля «ВАЗ 2108» ОСОБА_1 отримала тілесні ушкодження середньої тяжкості.

Відповідно до висновку судового експерта Львівського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України Власенка С.В. від 21.08.2017 року №1/904, наданого в межах кримінального провадження №0002932, зіткнення автомобіля «ВАЗ 2108», реєстраційний номер НОМЕР_1 , з автомобілем автомобіля «ГАЗ 2705», реєстраційний номер НОМЕР_2 , відбулося на перехресті вул.Городоцька-Патона на смузі руху по вул.Городоцька в напрямку до центру міста. Автомобіль «ВАЗ 2108», реєстраційний номер НОМЕР_1 , контактував своєю правою передньою частиною з правою боковою частиною автомобіля марки «ГАЗ 2705», реєстраційний номер НОМЕР_2 , при цьому, обидва автомобілі в момент зіткнення знаходились в рухомому стані.

Як зазначено у висновку судової автотехнічної експертизи у кримінальному провадженні №0002932 від 26.12.2017 року №6886, проведеної експертами Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз, враховуючи неспроможність з технічної точки зору показань водія автомобіля «ГАЗ 2705» ОСОБА_2 в частині стану керованого ним автомобіля в момент зіткнення, причиною ДТП з технічної точки зору, стали ті обставини, що водій автомобіля «ГАЗ 2705» ОСОБА_2 перед поворотом ліворуч не дав дорогу автомобілю «ВАЗ 2108», що рухався по рівнозначній дорозі в зустрічному напрямку, і виїхав на смугу його руху на такій віддалі, при якій водій ОСОБА_3 вже не мав технічної можливості уникнути зіткнення, що, окрім іншого, спростовує доводи апелянта щодо вини ОСОБА_3 у ДТП .

З висновку судово-медичної експертизи від 17.07.2017 року №267/2017, проведеної експертом КЗ ЛОР Львівське обласне бюро судово-медичної експертизи Зеленгуровою Н.В. в рамках кримінального провадження №0002932, вбачається, що у громадянки ОСОБА_1 є наступні ушкодження: закритий перелом шиловидного відростка правої променевої кістки, закритий кососпіральний перелом правої плечової кістки, які утворились від контакту правої кисті з тупим предметом та кручення плеча навколо своєї осі, не виключно при падінні, могли бути причинені 13.07.2017 року, відносяться до тілесного ушкодження середньої тяжкості по ознаці тривалого розладу здоров`я.

Судом безспірно встановлено, що на момент ДТП транспортний засіб марки «ГАЗ 2705», реєстраційний номер НОМЕР_2 , перебував у власності Комунального закладу «Львівська станція швидкої медичної допомоги» (КП ЛОР ЛСШМД), що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 та не заперечується відповідачем КНП ЛОР «ЛОЦ ЕМ МК», яке в подальшому реорганізоване шляхом приєднання до Комунального закладу Львівської обласної ради «Львівський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф».

Згідно полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АК/6208528 цивільно-правова відповідальність власника автомобіля «ГАЗ 2705», реєстраційний номер НОМЕР_2 застрахована у страховій компанії ПрАТ «СК «ПЗУ Україна».

Зі шляхового листа №213 від 13.07.2017 року вбачається, що такий виданий водію ОСОБА_2 для виїзду на автомобілі «ГАЗ 2705», реєстраційний номер НОМЕР_2 , а листом Комунального закладу Львівської обласної ради «Львівський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» від 06.02.2018 року №248 підтверджується виконання ОСОБА_2 своїх трудових обов`язків на момент ДТП так, як вказаний автомобіль забезпечував 13.07.2017 року виїзд бригади швидкої медичної допомоги №18 за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до ч.6 ст.82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Ухвалою Залізничного районного суду м.Львова від 15 липня 2020 року у справі №462/1962/18 кримінальне провадження №0002932 від 14.07.2017 року закрито, а ОСОБА_2 звільнено від кримінальної відповідальності за ч.1 ст.286 КК України у зв`язку із закінченням строку давності притягнення до кримінальної відповідальності. Цивільний позов ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди, спричиненої діями обвинуваченого, залишено без розгляду.

Відповідно до статті 1177 ЦК України шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону. Шкода, завдана потерпілому внаслідок кримінального правопорушення, компенсується йому за рахунок Державного бюджету України у випадках та порядку, передбачених законом.

Відповідно до статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до ч.2 ст.1167 ЦК України, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала:

1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки

Згідно з ч. 1 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Відповідно до ч.2 ст. 1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

У п. 4 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» судам роз`яснено, що з огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (ч. 2 ст. 1166 ЦК України) відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (ч. 5 ст.1187 ЦК України, п. 1 ч. 2 ст. 1167 ЦК України).

Відповідно до роз`яснень п.7 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» при завданні шкоди джерелом підвищеної небезпеки на особу, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, не може бути покладено обов`язок з її відшкодування, якщо вона виникла внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (ч.5 ст. 1187 ЦК України). Під непереборною силою слід розуміти, зокрема, надзвичайні або невідворотні за даних умов події. (п.1 ч. ст. 263 ЦК), тобто ті, які мають зовнішній характер. Під умислом потерпілого слід розуміти, зокрема, таку його протиправну поведінку, коли потерпілий не лише передбачає, але і бажає або свідомо допускає настання шкідливого результату (наприклад, суїцид).

Особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володільця небезпечного об`єкта буде зобов`язано відшкодувати шкоду незалежно від вини цієї особи. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки.

Разом із цим відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається, до них належать непереборна сила та умисел потерпілого.

Під умислом потерпілого слід розуміти усвідомлене бажання особи заподіяти шкоду, при цьому особа повинна розуміти значення своїх дій та мати змогу керувати ними.

Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди.

Всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, апелянт не надав суду першої інстанції належних та допустимих доказів на підтвердження умислу потерпілої чи обставин непереборної сили.

Відповідно до частини першої статті 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі №426/16825/16-ц (провадження №14-497цс18) зроблено висновок, що аналіз норм статей 1172 та 1187 ЦК України дає підстави стверджувати, що особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) з особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, не є суб`єктом, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. У цьому випадку таким суб`єктом є законний володілець джерела підвищеної небезпеки - роботодавець. Отже, шкода, завдана внаслідок ДТП з вини водія, що на відповідній правовій підставі керував автомобілем, який перебуває у володінні роботодавця, відшкодовується саме володільцем цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.

Доводи апелянта про те, що оскільки вину водія ОСОБА_2 не доведено у зв`язку із закриттям провадження за закінченням строку давності притягнення до кримінальної відповідальності, а джерелом підвищеної небезпеки на момент ДТП володіли обидві сторони, а тому відсутні підстави для відшкодування моральної шкоди, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України такі не підтверджені належними та допустимими доказами, такі доводи спростовуються ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 15 липня 2020 року, аналізуючи зміст якої колегія суддів не встановила умислу у діях потерпілої ОСОБА_1 та обставин непереборної сили, що би, на думку апелянта, виключало відповідальність ОСОБА_2 за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки.

Вказаною ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 15 липня 2020 року, підтверджується вина водія ОСОБА_2 у ДТП, оскільки справу закрито з нереабілітуючих підстав.

Відповідно до статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням майна, у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Під моральною шкодою, згідно з п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.95р., слід розуміти: втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Окрім того, на підставі ч. 1 п. 9 вищезазначеної Постанови Пленуму ВСУ розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Відповідно до роз`яснень абз. 2, 3 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого, якщо інше не встановлено законом, розмір відшкодування з особи, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, має бути зменшено (але не може бути повністю відмовлено у відшкодуванні шкоди).

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов до вірного висновку, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди позивачка отримала тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості, внаслідок чого зазнала фізичної болі та страждань, душевних страждань, що є доказом завдання їй моральних страждань, а відтак позивачка у зв`язку з цим має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, з відповідача КНП ЛОР «ЛОЦ ЕМ МК», який є роботодавцем ОСОБА_2 та власником джерела підвищеної небезпеки, незалежно від вини водія ОСОБА_2 , який перебував у трудових відносинах з КНП ЛОР «ЛОЦ ЕМ МК».

Судом першої інстанції встановлено, що згідно полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АК/6208528 цивільно-правова відповідальність власника автомобіля «ГАЗ 2705», реєстраційний номер НОМЕР_2 застрахована у страховій компанії ПрАТ «СК «ПЗУ Україна».

Потерпіла особа у разі настання страхового випадку набуває право на відшкодування моральної шкоди. Страхове відшкодування такої шкоди охоплює лише шкоду потерпілій фізичній особі, заподіяну у зв`язку з її каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я (зокрема, смертю). У таких випадках розмір моральної шкоди, яку відшкодовує страховик винної особи, передбачений статтею 26-1 та пунктом 27.3 статті 27 Закону.

Відповідно до ст.26-1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховиком (у випадках, передбачених підпунктами «г» і «ґ» пункту 41.1 та підпунктом «в» пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовується потерпілому - фізичній особі, який зазнав ушкодження здоров`я під час дорожньо-транспортної пригоди, моральна шкода у розмірі 5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю.

Відмовляючи ОСОБА_1 в частині позовних вимог про стягнення моральної шкоди до ПрАТ «СК «ПЗУ Україна», суд першої інстанції вірно виходив з того, відповідно до вимог Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» моральна шкода відшкодовується страховиком потерпілому - фізичній особі, який зазнав ушкодження здоров`я під час дорожньо-транспортної пригоди, в розмірі 5 відсотків від страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю.

Разом з тим, як встановлено судом першої інстанції, позивачка не зверталася до ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» з заявою про відшкодування страхової виплати за шкоду, завдану здоров`ю внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, що позбавляє суд можливості розрахувати розмір моральної шкоди, яка б підлягала стягненню з ПрАТ «СК «ПЗУ Україна», оскільки така підлягає розрахунку, виходячи з розміру страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю.

А відтак, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди з ПрАТ «СК «ПЗУ Україна».

Колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про те, що дорожньо-транспортна пригода, яка мала місце 13.07.2017 року сталася з вини водія ОСОБА_2 , оскільки це підтверджується висновком №6886 судової автотехнічної експертизи від 26.12.2017 року по кримінальному провадженню №0002932, висновком експерта ЛНДЕКЦ від 17.08.2017 року №1/902, висновком експерта ЛНДЕКЦ від 21.08.2017 року №1/904, висновком №6885 транспортно-трасологічної експертизи від 21.12.2017 року по кримінальному провадженню №0002932, висновком №6886 транспортно-трасологічної експертизи від 26.12.2017 року по кримінальному провадженню №0002932, яке закрите з нереабілітуючих підстав, що доводить вину ОСОБА_2 .

Доводи апеляційної скарги про те, що тілесні ушкодження ОСОБА_1 отримала внаслідок падіння з лавки 13.07.2017 року о 14 год., що було причиною їх поїздки до медичного закладу, що, на думку апелянта, свідчить про те, що тілесні ушкодження вже були у позивачки на момент ДТП, не заслуговують на увагу, оскільки відповідачем всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження вказаної обставини, матеріали справи не містять беззаперечних доказів того, що саме внаслідок падіння з лавки позивачка отримала тілесні ушкодження середньої тяжкості, з клопотанням про призначення повторної судово медичної експертизи ОСОБА_1 апелянт не звертався, а відтак такі доводи є лише припущеннями, а доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Протокол допиту ОСОБА_1 колегія суддів оцінює як недостатній доказ на підтвердження отриманих позивачкою середньої тяжкості тілесних ушкоджень через падіння з лавки, таке є лише її припущенням.

Колегія суддів вважає обгрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася з вини водія ОСОБА_2 , позивач ОСОБА_1 отримала тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості, що спричинило їй моральні страждання, а відтак позивачка має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, із відповідача КНП ЛОР «ЛОЦ ЕМ МК», як роботодавця та власника джерела підвищеної небезпеки, незалежно від його вини.

З огляджу на те, що позивачка ОСОБА_1 внаслідок ДТП отримала середньої тяжкості тілесні ушкодження та у зв`язку з ушкодженням здоров`я зазнала фізичної болі та страждань, душевних переживань, зважаючи на те, що ушкодження здоров`я позивачка отримала внаслідок вчинення кримінального правопорушення, враховуючи глибину її фізичних та душевних страждань та переживань, їх тривалість, враховуючи особу позивачки, враховуючи принципи розумності та справедливості, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, який дійшов до вірного та обґрунтованого висновку про стягнення з Комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівський обласний центр екстреної медицини та медицини катастроф» 50000.00 грн. на відшкодування моральної шкоди.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Згідно з п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу Комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» задовольнити частково.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 28 лютого 2023 року змінити, виклавши абзац перший резолютивної частини рішення в наступній редакції:

«Позов ОСОБА_1 задовольнити частково».

В решті рішення Франківського районного суду м. Львова від 28 лютого 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Постанова складена 15 червня 2023 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета

Судді: О.М. Ванівський

Р.П. Цяцяк