Справа №760/5930/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2023 року Солом`янський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді - Кушнір С.І.,

секретар судового засідання - Федоренко Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

встановив:

02 березня 2020 року представник позивача звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, у якому просив стягнути з відповідача на користь товариства заборгованість за кредитним договором № від 26 липня 2016 року у розмірі 23390,25 грн. та судові витрати.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 26 липня 2016 року між ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» та відповідачкою було укладено кредитний договір №.

30 липня 2018 року між ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» та ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» укладений договір відступлення права вимоги №20180730, відповідно до якого первісний кредитор відступив позивачу право грошової вимоги до відповідача коштів, включаючи суму основного зобов`язання (кредиту), плату за кредитом (плату за управління кредитом, плату за річною процентною ставкою), пеню за порушення грошових зобов`язань та інші платежі, право на одержання яких належить первісному кредитору.

Відповідно до Додатку №1 до Договору відступлення права вимоги №20180730 від 30 липня 2018 року позивач набув право грошової вимоги до відповідачки в сумі 23390,25 грн., з яких: 8496,79 грн. - заборгованість за основною сумою боргу; 1,07 грн. - сума заборгованості за відсотками; 8595,20 грн. - заборгованість за платою за управління кредитом; 6297,19 грн. - заборгованість за пенею.

На виконання п. 6.6 Договору відступлення права вимоги №20180730 від 30 липня 2018 року, відповідачу направлено повідомлення про відступлення права грошової вимоги до позивача за адресою ОСОБА_1 , зазначеною у позовній заяві.

За умовами Кредитного договору позичальник зобов`язався повернути кредит, внести плату за кредитом, та виконати інші зобов`язання в повному обсязі у строки та на умовах, передбачених цим договором.

У зв`язку з істотними порушеннями відповідачем умов Кредитного договору позивачем, який набув права грошової вимоги, на адресу відповідача було направлено повідомлення з вимогою достроково погасити загальну суму боргу по кредитному договору та включення персональних даних Відповідача до бази персональних даних.

З моменту отримання права вимоги до відповідача позивачем не здійснювалося нарахування штрафних санкцій.

Оскільки відповідач продовжує ухилятися від виконання своїх зобов`язань і не погашає заборгованість, позивач змушений звернутись до суду з даним позовом.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, 02.03.2020 року зазначену цивільну справу передано в провадження судді Солом`янського районного суду м. Києва Кушнір С.І.

Ухвалою суду від 10 березня 2020 року відкрито позовне провадження в цивільній справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) осіб.

31 серпня 2020 року представник відповідачки - адвокат Прокопчук М.А. подав відзив на позовну заяву, у якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог з наступних підстав. Позивачем не надано доказів на підтвердження того, що станом на 26 липня 2016 року відповідачка була ознайомлена з загальними умовами надання кредиту. У підписаній ОСОБА_1 заяві міститься посилання на такі загальні умови на веб-ресурсі www.kreditmarket.ua. Розпорядником інформації на сайті є позивач, який має можливість у будь-який час в односторонньому порядку вносити зміни в такі умови. Подана позивачем копія графіку платежів не містить підпису сторони кредитора та не відповідає формі додатку 2 наказу №14 від 18 червня 2013 року. Тому вважає, що на підтвердження отримання відповідачем кредитних коштів не надано жодних доказів. Розрахунок заборгованості за кредитним договором № від 26 липня 2016 року, а також довідка №2698089-SG від 31 жовтня 2018 року не є належним доказом видачі та отримання кредиту, а є лише обґрунтуванням позовних вимог щодо розміру заборгованості, яка повинна бути підтверджена первинними документами.

Крім того, укладений 30 липня 2018 року між ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» та ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» договір відступлення права вимоги №20180730 за своїми ознаками є договором факторингу, про що відповідачка не була повідомлена.

Додатково представник просив застосувати строк позовної давності до позовних вимог, оскільки кредитний договір № був укладений 26 липня 2016 року, а позовна заява подана 17 лютого 2020 року, тобто за межами строку позовної давності

21 вересня 2020 року представник позивача подав відповідь на відзив, у якому позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Щодо заперечень відповідачки вказав наступне.

Вважає, що кредитний договір № від 26 липня 2016 року є договором приєднання. Підписавши 26 липня 2016 року Заяву про приєднання до умов отримання кредитів та інших послуг від ТОВ «ФК «ЦФР» та Заяву № від 26 липня 2016 року на отримання кредиту, ОСОБА_1 підтвердила згоду, що ця заява разом з умовами отримання кредитів та інших послуг від ТОВ «ФК «ЦФР» становлять кредитний договір між ними, а також, що отримала примірник Кредитного договору та погодила отримання шляхом роздрукування з веб-сайту кредитодавця www.kreditmarket.ua умови отримання кредитів у ТОВ «ФК «ЦФР».

У п. 8.2 кредитного договору зазначено, що позичальник згодна з тим, що кредитодавець може відступити будь-які свої права вимоги та/ або перевести будь-які свої обов`язки за кредитним договором та користь іншої (третьої) особи.

Вважає доведеним, що ТОВ «ФК «ЦФР» видало відповідачці кредитні кошти в сумі 12680,00 грн., у заяві від 26 липня 2016 року чітко визначено сукупну вартість кредиту, що складається також із початкового проценту 4% від суми кредиту, щомісячних процентів у розмірі 4,49% від суми кредиту, річних процентів 0,01% від суми боргу за договором та 0,3% щоденної пені. Підтвердженням отримання відповідачкою грошових коштів є копія платіжного доручення №187934002 від 27 липня 2016 року на суму 10000,00 грн.

Відповідачка здійснила часткове погашення заборгованості, а залишок невиконаного зобов`язання складає 9350,89 грн., право вимоги на які набув позивач. Розмір основної заборгованості за кредитним договором на суму 8496,79 грн. не оспорюється, а тому відповідачка погоджується, що кошти, сплачені первісному кредиторові зараховані відповідно до умов договору. Належних та допустимих доказів на спростування неправильного нарахування плати заборгованості за кредитним договором відповідачем ненадано.

Представник позивача в судове засідання не з`явився, до суду надав заяву про розгляд без участі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити, щодо заочного рішення не заперечував.

Відповідачка у судове засідання не з`явилася, про розгляд справи повідомлялася належним чином.

За правилами ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Виходячи з цього, враховуючи наявний в матеріалах справи відзив представника відповідачки, суд вважає за можливе ухвалити рішення у справі на підставі наявних доказів.

Суд, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, врахувавши подані докази, дійшов наступних висновків.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з вимогами п. п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Судом встановлено, що 26 липня 2016 року ОСОБА_1 підписала Заяву про приєднання до умов отримання кредитів та інших послуг від ТОВ «ФК «ЦФР».

26 липня 2016 року між ОСОБА_1 та ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень» укладено кредитний договір № шляхом підписання відповідачкою заяви на отримання кредиту, за умовами якого кредитодавець зобов`язався надати кредит позичальнику в розмірі та на умовах, визначених цим договором, а позичальник зобов`язався повернути кредит та внести плату за кредитом.

Згідно з п. 2 надання кредиту за цим договором здійснюється на таких умовах: сума та валюта кредиту 12680,00 грн.; процентна ставка 0,01% річних; строк, на який надається кредит - 24 міс.; повернення кредиту здійснюється щомісячно, за графіком платежів.

У Додатку 1 до кредитного договору від 26 липня 2016 року № визначено графік платежів, щомісячно по 1097,74 грн.

За змістом заяви від 26 липня 2016 року, відповідачка доручила перерахувати 10000,00 грн. на її банківський рахунок, а 2280,00 грн. як страховий платіж ПАТ «СК «ТАС».

Відповідачка надала згоду на те, що ця заява разом з умовами отримання кредитів та інших послуг від ТОВ «ФК «ЦФР» становлять кредитний договір між ТОВ «ФК «ЦФР» та нею як позичальником.

Підтвердила, що умови кредитного договору, зокрема, умови про сукупну вартість кредиту/ кредитів їй роз`яснені та зрозумілі.

Ознайомилася з кредитним договором до його укладення і згодна з усіма його умовами, свій примірник заяви отримала, умови отримання кредитів від ТОВ «ФК «ЦФР» погодилася отримати шляхом роздрукування з веб-сайта кредитодавця www.kreditmarket.ua.

Зобов`язалася виконувати кредитний договір і регулярно ознайомлюватися з його змінами на зазначеному веб-сайті.

Платіжним дорученням №І87934002 від 27 липня 2016 року підтверджено виконання ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень» умов кредитного договору щодо перерахування відповідачці 10000,00 грн. кредиту.

Як передбачено п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення прав та обов`язків, зокрема є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 ст. 527 ЦК України передбачено, що боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання.

У відповідності до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (ст.638 ЦК України).

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 1050 ЦК України визначено, що, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася.

У відповідності до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Згідно із ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Положеннями статей 1077, 1078 ЦК України встановлено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Відповідно до ст. 1081 ЦК України клієнт відповідає перед фактором за дійсність грошової вимоги, право якої відступається, якщо інше не встановлено договором факторингу.

30 липня 2018 року між ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» та ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» укладено Договір відступлення прав вимоги №20180730, за умовами якого, ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» передає (відступає) ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» за плату належні йому Права Вимоги, а ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» приймає належні ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» Права Вимоги до Боржників згідно Додатку №1.

Відповідно до витягу з Додатку №1 до Договору відступлення права вимоги №20180730 від 30 липня 2018 року, ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» набуло права грошової вимоги до ОСОБА_1 за Кредитним договором № від 26 липня 2016 року в сумі 23390,25 грн., з яких: 8496,79 грн. - заборгованість за основною сумою боргу; 1,07 грн. - сума заборгованості за відсотками; 8595,20 грн. - заборгованість за платою за управління кредитом; 6297,19 грн. - заборгованість за пенею.

На виконання п. 6.6. Договору відступлення права вимоги, згідно вимог ст. ст. 512 514, 516 ЦК України, на адресу Відповідача, зазначену в Кредитному договорі, ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» 07 серпня 2018 року направлено повідомлення про відступлення права грошової вимоги.

Доказів отримання відповідачкою означеного повідомлення матеріали справи не містять.

Статтею 514 ЦК України встановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі статтею 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Відповідно до статті 517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні.

Відповідно до статті 518 ЦК України боржник має право висувати проти вимоги нового кредитора у зобов`язанні заперечення, які він мав проти первісного кредитора на момент одержання письмового повідомлення про заміну кредитора.

Наслідками неповідомлення боржника є відповідальність нового кредитора за ризик настання несприятливих для нього наслідків і визнання виконання боржником зобов`язання первинному кредитору належним.

Неповідомлення боржника про заміну кредитора не тягне за собою відмову у позові новому кредитору, а може впливати на визначення розміру боргу перед новим кредитором у випадку проведення виконання попередньому кредитору або ж свідчити про прострочення кредитора. Тобто факт неповідомлення боржника про уступку права вимоги новому кредитору за умови невиконання боржником грошового зобов`язання не є підставою для звільнення боржника від виконання зобов`язань.

Вказане узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 06 лютого 2018 року у справі №278/1679/13-ц, від 06 лютого 2019 року у справі №361/2105/16-ц.

З огляду на викладене, саме по собі неповідомлення позичальника про уступку права вимоги, на що посилається ОСОБА_1 , не припиняє зобов`язань сторін за кредитним договором і не може бути підставою для відмови у стягненні заборгованості за кредитним договором на користь нового кредитора.

Згідно з розрахунком суми заборгованості ОСОБА_1 має прострочену заборгованість за кредитним договором № від 26 липня 2016 року, сума боргу становить 23390,25 грн., з яких: 8496,79 грн. - заборгованість за основною сумою боргу; 1,07 грн. - сума заборгованості за відсотками; 8595,20 грн. - заборгованість за платою за управління кредитом; 6297,19 грн. - заборгованість за пенею.

З розрахунку встановлено, що останній платіж за договором позичальник здійснила 29 травня 2017 року, з чого слідує, що ОСОБА_1 свої зобов`язання за кредитним договором не виконувала, своєчасно грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом не повернула, чим порушила ст. 526 ЦК України та умови Договору.

При порівнянні графіку погашення кредиту, зазначеного у паспорті кредиту, з розрахунком заборгованості, наданим позивачем до позовної заяви, вбачається, що наведені у розрахунку заборгованості несплачені нарахування як «відсотки» за своїм розміром співпадають із розміром річних процентів, що вказані у паспорті кредиту, а наведені у розрахунку заборгованості «щомісячні проценти (плата за управління кредитом)» за своїм розміром співпадають з розміром щомісячних процентів, які зазначені у графіку погашення кредиту, з яким погодилася відповідач, підписуючи кредитний договір.

Разом з тим, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 липня 2022 року у справі №363/1834/17 зауважила, що практику застосування приписів закону щодо нікчемності умов кредитного договору про встановлення плати за управління кредитом, інші подібні платежі у договорах про споживчий кредит треба формувати на підставі сукупного аналізу законодавства, чинного на момент укладення відповідного договору, з урахуванням його неодноразової зміни.

Так, 16 жовтня 2011 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг». Згідно з абзацом дев`ятим пункту 8 розділу І цього Закону частину четверту статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» було доповнено новим абзацом третім такого змісту: «Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною». Наведені приписи у такій редакції діяли до 10 червня 2017 року, коли набрав чинності Закон України «Про споживче кредитування».

Положення частин першої, другої, п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» з набуттям чинності Закону України «Про споживче кредитування» залишилися незмінними, проте, враховуючи ультра активну форму дії Закону України «Про захист прав споживачів», визначені ним наслідки включення до договору споживчого кредиту умови, якою встановлено плату за надання інформації щодо кредиту, підлягають перевірці на відповідність змісту положень Закону України «Про споживче кредитування».

На виконання вимог, у тому числі, пункту 4 частини першої статті 1 та частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» Правління Національного банку України постановою від 08 червня 2017 року № 49 затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі - Правила про споживчий кредит). Цією ж постановою визнано такою, що втратила чинність, постанову Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту».

Враховуючи те що, кредитні правовідносини між позивачем та ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» виникли у липні 2016 року, умови кредитного договору в частині нарахування ОСОБА_1 плати за управління кредитом є нікчемними, оскільки вказані платежі є платою, встановлення якої було заборонено частиною третьою статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», частиною четвертою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», а встановлення всупереч вимогам нормативно-правових актів цих невиправданих платежів спрямоване на незаконне заволодіння грошовими коштами фізичної особи-споживача, як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, отже, такі умови договору порушують публічний порядок.

Таким чином, позовні вимоги в частині стягнення з відповідачки плати за управління кредитом у розмірі 8595,20 грн. є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідачки штрафів/пені у розмірі 6297,19 грн. суд, з урахуванням клопотання ОСОБА_1 про застосування наслідків спливу строків позовної давності, виходить з наступного.

Відповідно ст. 256, 257, 258 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. До вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) позовна давність встановлена в один рік.

Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін.

Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (ст. 259 ЦК України).

Договір про збільшення строку позовної давності укладається в такій самій формі, як і основний договір до правовідносин якого збільшено такий строк.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Позивачем до позовної заяви додано «Умови отримання кредитів та інших послуг від ТОВ «ФК «ЦФР» в редакції від 30 березня 2015 року, умови якого не містять інформацію про збільшення позовної давності.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12 (провадження №14-10 цс18) наведено правовий висновок про те, що пеня це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення й до тих пір, поки зобов`язання не буде виконано. Її розмір збільшується залежно від тривалості правопорушення. Правова природа пені така, що позовна давність до вимог про її стягнення обчислюється окремо за кожний день (місяць) нарахування пені. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права. Аналіз норм ст. 266, ч.2 ст.258 ЦК України дає підстави для висновку про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою.

Відповідно до вхідного штампу на першій сторінці позовної заяви, ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» звернулося до суду 02 березня 2020 року.

З огляду на зазначене, до позовних вимог в частині стягненні пені слід застосувати положення частини 2 статті 258 ЦК України та з урахуванням поданої відповідачем заяви про застосування позовної давності в цій частині вимог.

Перевіривши розрахунок заборгованості в частині вимог про стягнення пені за несвоєчасне виконання зобов`язання за договором, судом встановлено, що в основу визначеного розміру заборгованості по пені позивачем покладено період з 01 березня 2017 року по 30 липня 2018 року.

Таким чином, в межах заявлених позивачем вимог з відповідача на користь позивача пеня за порушення термінів погашення грошового зобов`язання стягненню не підлягає, оскільки нарахована за межами строку позовної давності, визначеного ч. 2 ст. 258 ЦК України.

При цьому, враховуючи ануїтетний характер кредитних зобов`язань ОСОБА_1 , право вимоги кредитора про стягнення тіла кредиту та відсотків у зв`язку неналежним виконання зобов`язань виникло з 30 травня 2017 року та реалізовано позивачем в межах трирічного строку позовної давності.

Судом підраховано, що за період з 26 липня 2016 року по 29 травня 2017 року кредитор збільшив розмір заборгованості відповідачки за рахунок списання частини платежів в рахунок плати за управління кредитом на загальну суму 5124,06 грн. Як встановлено судом вище, нарахування такої плати є безпідставним.

Відтак, сума заборгованість за тілом кредиту у розмірі 8496,79 грн. підлягає зменшенню на суму безпідставно стягнутих 5124,06 грн. в рахунок плати за управління кредитом.

Відповідно до ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Таким чином, на основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з відповідачки на користь позивача заборгованості за Кредитним договором № від 26 липня 2016 року у розмірі 3373,80 грн., з яких: 3372,73 грн. - заборгованість за кредитом; 1,07 грн. - сума заборгованості за відсотками.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір у розмірі 303,19 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Керуючись ст. ст. 10, 12, 13, 81, 141, 258, 263-265, 273, 354 ЦПК України, на підставі ст.ст. 16, 203, 509, 610, 611, 626, 627, 1046, 1047, 1050 ЦК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» (, місцезнаходження: 01032, м. Київ, вул. Симона Петлюри, буд. 30) заборгованості за Кредитним договором № від 26 липня 2016 року у розмірі 3373 (три тисячі триста сімдесят три) гривні 80 коп. та судовий збір у розмірі 303,19 грн.

В іншій частині позову відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя С.І. Кушнір