Номер провадження 2/754/2276/23
Справа №754/2702/23
РІШЕННЯ

Іменем України

07 грудня 2023 року м.Київ

Деснянський районний суд міста Києва

під головуванням судді Бабко В.В.

за участю секретаря судового засідання Нєгірьової О.Д.

за участю:

позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

представника позивача - адвоката Герасимовської Н.М.

представника відповідача - адвоката Величко Л.П.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Солом`янська районна в місті Києві державна адміністрація, Деснянська районна в місті Києві державна адміністрація про встановлення факту спільного проживання, визнання права власності на частку квартири та усунення перешкод у користуванні квартирою, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суд з позовом про встановлення факту спільного проживання, визнання права власності на частку квартири та усунення перешкод у користуванні квартирою.

Позивачем ОСОБА_1 було подано до суду заяву про збільшення розміру позовних вимог, яка прийнята судом. Позивач обґрунтовує позовні вимоги тим, що ОСОБА_1 на початку жовтня 2018 року познайомився з ОСОБА_2 . Сторони на той час не знаходились у шлюбних відносинах, та вже з 01.11.2018 почали проживати разом цивільним шлюбом за адресою: АДРЕСА_1 . Факт спільного проживання у вказаній квартирі підтверджується актом про проживання особи без реєстрації від 28.11.2022. Позивач ОСОБА_1 зазначає, що ОСОБА_2 були відомі його складні життєві обставини, а саме що у позивача померла колишня дружина, з померлою дружиною у позивача був спільний син ОСОБА_3 , якого після смерті дружини забрала до себе на проживання сестра померлої дружини у зв`язку з чим позивач звертався до суду з позовом про визнання батьківства. З самого початку спільного проживання у ОСОБА_1 та ОСОБА_2 склались довірливі стосунки, з`явились спільні цілі у житті і сторони вирішили оформити свої стосунки офіційно. Сторони між собою домовились, що після завершення судових процесів, син позивача буде проживати разом з ними. Відповідачка запевняла позивача, що для спільного проживання з сином треба створити сприятливі умови, і вона йому з цим допоможе. Для спільного проживання з ОСОБА_2 потрібно було купити житло у м. Києві, оскільки з пояснень Служби у справах дітей Солом`янської районної державної адміністрації, наявність житла прискорила б повернення позивачу сина від тітки для проживання в сім`ю позивача. Тому до одруження, сторони вирішили за спільні кошти придбати однокімнатну квартиру, для їх комфортного проживання. ОСОБА_2 навесні 2019 року знайшла для купівлі квартиру за 37000,00 доларів США та в травні 2019 року ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 25000,00 доларів США для купівлі цієї квартири. 28.05.2019 ОСОБА_2 уклала договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 43кв.м. Відповідно до курсу долара на дату купівлі-продажу, квартира коштувала 34960,00 доларів США. Таким чином, позивач зазначає, що квартира була придбана за спільні кошти, зокрема за власні кошти позивача в розмірі 5000,00 доларів США, та отримані позивачем у борг грошових коштів в загальному розмірі 20000,00 доларів США та за кошти відповідачки в розмірі 9960,00 доларів США. В подальшому 25.06.2019 між сторонами було укладено шлюб у Солом`янському районному у місті Києві відділу державної реєстрації актів цивільного стану. 20.07.2019 сторони переїхали до нової придбаної квартири, яка була повністю готова для вселення та проживання. 08.10.2019 позивач зареєструвався в придбаній квартирі. 24.01.2020 спеціалістами Служби у справах дітей та сім`ї був складений акт обстеження умов проживання в квартирі АДРЕСА_2 , відповідно до якого умови проживання в квартирі визнані добрими. Цей акт був наданий у якості одного із доказів для спростування заяви, щодо позбавлення позивача батьківських прав. Вказана обставина, викладена у акті, дуже важлива, оскільки підтверджує мету купівлі квартири. В жовтні 2022 року позивача змусили з`їхати з квартири та спільне проживання з відповідачкою припинилось. 05.02.2023 позивач звернувся до ОСОБА_2 з вимогою щодо поділу квартири АДРЕСА_2 , шляхом укладання нотаріального договору. Однак жодної відповіді від відповідачки не отримав. 07.03.2023 позивач також звернувся до відповідачки з вимогою про усунення перешкод в користуванні квартирою. Однак відповіді також не отримав.

На підставі вищевикладеного позивач просить встановити факт спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 01.11.2018 та до офіційної реєстрації шлюбу, до 25.06.2019. Визнати об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , квартири АДРЕСА_2 , здійснити поділ квартири та визнати за ОСОБА_1 право власності на 715/1000 частку вказаної квартири. Усунути перешкоди в користуванні квартирою АДРЕСА_2 , шляхом вселення ОСОБА_1 до вказаної квартири. Судові витрати покласти на відповідачку.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 28.02.2023 відкрито провадження у справі. Визначено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

Від відповідачки ОСОБА_2 до суду 28.03.2023 надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого зазначено, що відповідачка ОСОБА_2 познайомилась з позивачем ОСОБА_1 наприкінці жовтня 2018 року, коли звернулась до нього за допомогою виконати зварювальні роботи на своїй торговій точці. В листопаді 2018, після відкриття торгової точки, позивач вранці почав заходити до відповідачки за кавою та спілкуватись з нею. На початку січня 2019 року ОСОБА_1 почав розповідати про особисте життя, про померлу дружину, про сина. Відповідачка перейнялась проблемами позивача. Вже в середині березня 2019 між сторонами зав`язались романтичні відносини. Позивач познайомив відповідачку з сином ОСОБА_4 , матір`ю та сестрою. Наприкінці травня 2019 сторони вирішили узаконити свої стосунки та подали спільну заяву про державну реєстрацію шлюбу до Солом`янського районного у місті Києві відділу державної реєстрації актів цивільного стану. 25.06.2019 між сторонами було укладено шлюб, однак спільне життя не склалось у зв`язку з чим відповідачка подала до суду заяву про розірвання шлюбу. Рішенням суду від 17.03.2023 шлюб між сторонами розірвано. У відзиві відповідачка зазначає, що твердження позивача про те, що сторони у період з 01.11.20187 по 20.07.2019 проживали разом за адресою: АДРЕСА_1 , не відповідають дійсності. Оскільки відповідно до Витягу з реєстру територіальної громади м.Києва, відповідачка ОСОБА_2 була зареєстрована в житловому приміщенні за адресою: АДРЕСА_3 , та в період з 24.01.2022 по 29.05.2019 вела спільне господарство та проживала за адресою: АДРЕСА_3 , разом з донькою, сином, онуками. Під час спільного проживання за зазначеною адресою у вказаний період, її діти та онуки були пов`язані спільним побутом, мали спільний дохід та витрати, вели спільне господарство. З 30.05.2019 відповідачка проживала в квартирі АДРЕСА_2 . В червні 2019 року позивачкою було здійснено сплату комунальних послуг за утримання вищевказаної квартири, що підтверджує ту обставину, що відповідачка переїхала у спірну квартиру відразу після того, як її придбала. При цьому подані позивачем докази, не підтверджують факту спільного ведення господарства, наявності спільного побуту. Відповідачка вказує, що 28.05.2019 вона придбала спірну квартиру, вартість якої становила 926450,00грн. Відповідно до п. 11 Договору купівлі-продажу квартири, покупець - ОСОБА_2 , у заяві, що зберігається у справах приватного КМНО Іванченка В.Ю, стверджує, що вона на момент укладання цього договору в шлюбі не перебуває, ні з ким не проживає однією сім`єю. При цьому, частина коштів 528950,00грн, які сплачувались за квартиру, були особистими заощадженнями позивачки, які вона отримала від зайняття підприємницькою діяльністю. А інша частина коштів, у розмірі 15000,00 доларів США була отримана чи позичена від рідних, знайомих. При цьому, всі грошові кошти за придбання квартири, були сплачені відповідачкою особисто у відділенні банку. А відповідач не приймав фінансової участі в купівлі спірної квартири. ОСОБА_2 вказує, що твердження позивача, про те, що придбання спірної квартири для сина позивача чи в його інтересах є неправдивим та не відповідають дійсності. Оскільки син позивача - ОСОБА_3 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 та проживає з рідною тіткою. На підставі вищевикладеного, просять відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Від позивача ОСОБА_1 27.04.2023 до суду надійшла відповідь на відзив, відповідно до якого зазначено, що докази, надані відповідачкою, щодо підтвердження факту проживання її за місцем реєстрації ( АДРЕСА_4 ) не є предметом доказування у даній справі, і мали місце в інший, ніж вказує позивач, період бо жоден з них не стосується періоду з 01.11.2018 по 25.06.2019, тому вони є неналежними та недопустимими доказами у справі. Позивач не заперечує той факт, що відповідачка сплачувала під час їх спільного проживання комунальні послуги за спірну квартиру та за квартиру АДРЕСА_5 , оскільки ці квартири зареєстровані на її ім`я. У відповіді на відзив, позивач зазначає, що метою спільного придбання квартири АДРЕСА_2 , було придбання спільного майна з відповідачкою та створення умов для проживання однією сім`єю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 разом із сином позивача ОСОБА_5 , задля поновлення сімейних відносин з сином. Тому саме для цієї мети, ОСОБА_1 вирішив зайняти гроші для придбання разом із своєю майбутньою дружиною житла, та передав їй кошти в розмірі 25000,00 доларів США для придбання квартири. Позивач вказує, що у 2022 році між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 почався конфлікт у відносинах. Розуміючи, що позивач має право не тільки на законне проживання та користування квартирою, а і на частку від цієї квартири, і добровільно не погоджується на пропозицію ОСОБА_2 з`їхати з квартири, відповідачка запропонувала позивачу укласти договір дарування 1/2 частки квартири АДРЕСА_6 , яка була отримана нею як спадщина 15.12.2020. Тому 18.10.2022 у приватного нотаріуса КМНО Стрельченко О.В. між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено Договір дарування, відповідно до якого ОСОБА_2 подарувала, а ОСОБА_1 прийняв в дар 1/2 частку квартири АДРЕСА_6 . Сторони оцінили вказаний договір в сумі 100000,00грн. Вказаний дар повинен був компенсувати частково відсутність житла у позивача і вкладені ним у придбання квартири кошти. На підставі вищенаведеного просять задовольнити позовну заяву в повному обсязі.

Від відповідачки ОСОБА_2 до суду 04.05.2023 надійшли заперечення на відповідь на відзив, відповідно до якої зазначено, щодокази надані відповідачкою, щодо підтвердження факту проживання її за місцем реєстрації ( АДРЕСА_4 ) є підтвердження факту проживання відповідачки з січня 2022 по 29.05.2019, саме за вищевказаною адресою. ОСОБА_2 зазначає, що твердження позивача, про те, що відповідачка у період з 01.09.2018 по 20.07.2019 проживала з позивачем за адресою: АДРЕСА_1 не відповідають дійсності, та не спростовують докази, які підтверджують сплату ОСОБА_2 комунальних послуг за адресою: АДРЕСА_7 . Крім того, стороною позивача, на підтвердження своїх доводів, не вказує, хто ж саме проживав за адресою: АДРЕСА_7 , та користувався комунальними послугами, за які ОСОБА_2 у червні та липні 2019 року було сплачено кошти. У запереченнях відповідачка вказує, що аргумент позивача про те, що заява про укладання шлюбу була подана за місцем спільного проживання на той час сторін, не знаходить свого підтвердження. Оскільки сторони можуть подати таку заяву до будь-якого органу державної реєстрації актів цивільного стану за їх вибором. Зазначають, що сторона позивача намагається у спорі про встановлення факту постійного проживання та про визнання права власності на частку квартири, зробити акцент на відносинах батька і сина, але вони не мають відношення до предмета даної справи. Крім того зазначають, що факт проживання позивача у 2019 році за адресою: АДРЕСА_1 прослідковується з наданих документів Солом`янського УП ГУНП у м. Києві, в яких позивач, подаючи заяву до поліції, вказує, що він у серпні 2019 року проживає за вищевказаною адресою. Щодо укладення сторонами Договору дарування 1/2 частини квартири АДРЕСА_6 , відповідачка зазначає, що ця квартира не є предметом спору і не впливає на розгляд даної справи. А частка квартири була подарована відповідачу, напередодні його дня народження, з метою збереження відносин з колишнім чоловіком. ОСОБА_2 , щодо вимоги про усунення перешкод позивача у користуванні квартирою зазначає, що суду будь-яких доказів на підтвердження того, що відповідачка чинить йому перешкоди у користування спірною квартирою - не надано. На підставі вищенаведеного, просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Позивач ОСОБА_1 та його представник - адвокат Герасимовська Н.М. в судових засіданнях позов підтримували в повному обсязі та просили його задовольнити.

Відповідачка ОСОБА_2 та її представник - адвокат Величко Л.П. в судових засіданнях проти позову заперечували, просили відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Сторона відповідача подала письмові дебати, з яких також вбачається про відмову в позові.

Треті особи: Солом`янська районна в місті Києві державна адміністрація та Деснянська районна в місті Києві державна адміністрація про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним сином. В матеріалах справи містяться клопотання про розгляд справи за відсутністю представників третіх осіб.

В судому засіданні 26.09.2023 судом було заслухано свідків: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , та в якості свідка позивача ОСОБА_1 .

Свідок ОСОБА_7 надала свідчення, що відповідачку ОСОБА_2 вона знає зі слів позивача, особисто з нею не знайома. Зазначала, що працювала разом з позивачем. У 2019 році позивач ОСОБА_1 позичив у неї кошти в розмірі 8000,00 доларів США, що підтверджується Договором позики. ОСОБА_1 повідомляв, що відбулась покупка квартири та одруження з позивачкою, зазначав, що має жінку яку любить, та проживає з нею однією сім`єю.

Свідок ОСОБА_8 надала свідчення, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживали разом за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки була їх сусідкою. Зазначала, що перший раз відповідачку ОСОБА_2 побачила восени 2018 року. Від позивача дізналась, що вони будуть жити разом. Також свідок ОСОБА_8 підтвердила, що підписувала Акт про обстеження проживання особи без реєстрації від 28.11.2022. Також свідок зазначала, що бачила велику машину для переїзду до нової квартири.

Свідок ОСОБА_1 надав свідчення, що вони з позивачкою познайомились на книжному ринку та працювали разом з осені 2018 року. Зазначав, що з ОСОБА_2 вони проживали разом за адресою: АДРЕСА_1 , з вересня 2018 року по травень 2019 року. ОСОБА_1 вказував, що він надав ОСОБА_2 25000,00 доларів США для покупки квартири АДРЕСА_2 , яку дозволив оформити на ім`яОСОБА_2 . Під час оформлення квартири, до нотаріуса він не їздив. Гроші для покупки квартири він позичав у друга ОСОБА_13 в розмірі 12000,00 доларів США, які частково повернув, та у знайомої жінки - 5000,00 доларів США, та після повернення боргу останній, порвав боргову розписку. ОСОБА_1 також надав свідчення про те, що з 2019 вони разом з ОСОБА_2 проживали в квартирі по АДРЕСА_8 до осені 2022 року, допоки не розійшлись. Зазначав, що ОСОБА_2 подарувала йому 1/2 частину квартири АДРЕСА_6 .

Свідок ОСОБА_6 надала свідчення, що позивача ОСОБА_1 вона не знає. Зазначала, що відповідачка ОСОБА_2 до укладання шлюбу з позивачем проживала за адресою: в АДРЕСА_9 . В травні 2019 року просила в борг кошти на нову квартиру в розмірі 3000,00 доларів США, які згодом повернула. Після придбання квартири повідомила, що буде проживати в новій квартирі разом з чоловіком ОСОБА_14 .

Свідок ОСОБА_9 надала свідчення, що вона є рідною сестрою відповідачки ОСОБА_2 . З позивачем ОСОБА_1 вона знайома з 10.08.2019. З 2002 року по травень 2019 року відповідачка проживала по АДРЕСА_9 . Зазначала, що повна вартість квартири становила 38000,00 доларів США, з яких 20000,00 доларів США, були власними коштами відповідачки. Вказувала, що вона надавала своїй сестрі ОСОБА_2 на придбання квартири 15000,00 доларів США, без повернення. Старша сестра надала відповідачці 5000,00 доларів США, також позичав кошти сусід в розмірі 3000,00 доларів США.

Свідок ОСОБА_11 надала свідчення, що вона є рідною сестрою відповідачки ОСОБА_2 . З позивачем ОСОБА_1 вона знайома з 10.08.2019. Зазначала, що відповідача ОСОБА_2 самостійно відкладала кошти на придбання квартири, і всі кошти, за які була придбана квартира, були її особисті. Вказувала, що вона надавала своїй сестрі ОСОБА_2 , на придбання квартири 5000,00 доларів США, без повернення.

Свідок ОСОБА_12 надала свідчення, що вона є донькою відповідачки. Зазначала, що з позивачем ОСОБА_1 вона познайомилась на початку зими 2018 року. Свідок ОСОБА_12 , за станом здоров`я, більше нічого суду повідомити не змогла.

Свідок ОСОБА_10 надала свідчення, що вона з позивачем не знайома. Зазначала, що з 2002 року по травень 2019 року відповідачка проживала по АДРЕСА_3, разом зі своєю донькою, онуками та дядею ОСОБА_15 , який помер до війни. Бачила відповідачку в цей проміжок часу щодня. Була в квартирі відповідачки, за проханням приглянути за онуком. Після літа 2019 року відповідачку бачила дуже рідко. Чоловіка поруч з відповідачкою не бачила, окрім колишнього чоловіка та сина. Зазначала, що в період з липня 2019 року по листопад 2019 року бачила відповідачку біля будинку, по АДРЕСА_9 , біля магазину.

Також в судовому засіданні 06.12.2023 було заслухано свідка ОСОБА_16 , яка надала свідчення про те, що позивач ОСОБА_1 її рідний брат. З 2019 року вона знайома з відповідачкою ОСОБА_2 , яку ОСОБА_1 представив як свою дружину. Зазначала, що відповідачка ОСОБА_2 дала на квартиру 11000,00 доларів США, які пізніше ОСОБА_1 допомагав їй виплачувати, оскільки вони були взяті в кредит. Також свідок ОСОБА_16 зазначила, що позичила позивачу на покупку квартири 12000,00 доларів США. До того ж вказувала, що покупку квартири для особистого сімейного користування сторони обговорювали в її присутності та присутності матері позивача. Вказувала, що позивач добровільно оформляв купівлю квартири на відповідачку. Підтверджувала, що сторони разом вирішували питання щодо проживання сина позивача. Ходили разом до Служби у справах дітей, проводили обстеження квартири. До покупки квартири проживали разом, вели спільне господарство, були сім`єю.

Стаття 263 ЦПК України регламентує, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір.

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, вислухавши учасників справи, взявши до уваги свідчення свідків, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що в задоволенні позову слід відмовити, з таких підстав.

Судом встановлені такі факти та їх правовідносини.

28.05.2019 між ОСОБА_2 та ОСОБА_17 був укладений Договір купівлі-продажу, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Іванченком В.Ю.

Відповідно до Договору купівлі-продажу від 28.05.2019, ОСОБА_17 передає, а ОСОБА_2 приймає у власність належну ОСОБА_17 на праві власності квартиру АДРЕСА_2 . Квартира, що відчужується складається з однієї житлової кімнати, загальною площею 43кв.м, житловою площею 18кв.м.

Згідно із п. 2 Договору купівлі-продажу від 28.05.2019, продаж вчинено за 92645,00грн, які покупець повністю сплатив продавцю до підписання цього Договору. Продавець своїм підписом під цим Договором підтверджує факт повного розрахунку та відсутність будь-яких претензій до покупця.

Пунктом 11 Договору купівлі-продажу від 28.05.2019 визначено, що продавець у заяві, що зберігається у справах Іванченка В.Ю. , приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу, стверджує, що відчужувана квартира є його особистою приватною власністю. Покупець у своїй заяві, що зберігається у справах Іванченка В.Ю. , приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу, стверджує, що вона на момент укладання цього Договору в шлюбі не перебуває, та ні з ким не проживає однією сім`єю.

У відповідності до платіжного доручення № 16 від 28.05.2019, ОСОБА_2 перерахувала ОСОБА_17 926450,00грн. Призначення платежу: перерахування коштів згідно договору купівлі-продажу квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_7 .

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, квартира АДРЕСА_2 , на праві власності належить ОСОБА_2 .

18.05.2019 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подали заяву про державну реєстрацію шлюбу до Солом`янського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві, що підтверджується Листом № 627/33.9-80 від 28.02.2023 Солом`янського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві.

25.06.2019 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали шлюб, що підтверджується Свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 , виданий Солом`янським районним у м. Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві, за актовим записом № 1079.

В жовтні 2022 сторони фактично припинили шлюбні відносити. У зв`язку з чим відповідачка ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом про розірвання шлюбу.

18.10.2022 ОСОБА_2 подарувала ОСОБА_1 1/2 частку квартири АДРЕСА_6 , що підтверджується Договором дарування 1/2 частки квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Стрельченко О.В.

Згідно із Довідки про реєстрацію місця проживання вбачається, що ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_7 , з 08.10.2019.

ОСОБА_1 , відповідно до записів в трудових книжках працював з 1986 року по 2021 рік.

Відповідно до Свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця, серії НОМЕР_5, ОСОБА_1 зареєстрований як фізична особа-підприємець з 25.04.2004.

У відповідності до Довідки про заробітну плату, виданої ОСОБА_1 , який працював за цивільно-правовим Договором у ТОВ «Роніка-групп», в період липня по грудень 2018 року нарахована забортну плату в розмірі 11190,00грн.

Відповідно до Інформації про задеклароване/зареєстроване місце проживання особи, ОСОБА_2 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 , з 24.01.2002.

Згідно із акту від 09.03.2023, складеного за підписами ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_10 , та засвідченого начальником ЖЕД-319, громадянка ОСОБА_2 у період з 24.01.2002 по 29.05.2019 вела спільне господарство та проживала за адресою: АДРЕСА_3 , разом із дочкою, сином та онуками.

ОСОБА_2 , згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, з 21.11.2007 зареєстрована як фізична-особа підприємець.

Згідно із податкових декларацій платника єдиного податку - фізичної особи - підприємця, ОСОБА_2 за результатами своєї підприємницької діяльністю, за періоди 2012-2019 роки, отримала прибуток від підприємницької діяльності в розмірі 1315000,00грн.

У позивача ОСОБА_1 є рідний син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 .

ОСОБА_3 , згідно довідки про реєстрацію місця проживання, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач ОСОБА_1 неодноразово звертався до Служби у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації з питаннями, щодо повернення малолітнього сина ОСОБА_21 , для спільного проживання та особистого виховання. На свої звернення він отримував відповіді від Служби у справах дітей, що підтверджується доданими до матеріалів справи документами.

Також позивач ОСОБА_1 неодноразово звертався до Солом`янського УП ГУ НП в м.Києві за період з 2019 по 2021 роки, з приводу перешкоджання йому у спілкуванні з дитиною, що підтверджується доданими до матеріалів справи документами.

Так, зокрема із доданих до відповіді на відзив документів, судом встановлено, що відповідно Висновку по матеріалу ЖЄО № 28312 від 19.04.2019, за заявою ОСОБА_1 , останній зазначав адресу свого проживання за період 2018 року по 2020 рік: АДРЕСА_1 . Також відповідно до Довідки про результати розгляду звернення ОСОБА_1 від 01.07.2019, останній зазначає адресою проживання: АДРЕСА_1 .

Для повернення малолітнього ОСОБА_21 , спеціалістами Служби у справах дітей та сім`ї 24.01.2020, складено Акт умов проживання дитини, відповідно до якого умови проживання в квартирі АДРЕСА_2 - добрі, квартира облаштована необхідними меблями та побутовою технікою, чисто, в квартирі придбано. Для виховання та розвитку дитини створені всі необхідні умови, іграшки, місце для відпочинку, одяг за сезоном, робоче місце для занять. Продукти харчування є в наявності для розвитку дитини. За вказаною адресою проживають та мають постійне місце реєстрації: ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Також в матеріалах справи міститься аналогічний акт, з аналогічним змістом, але датований 24.01.2019, тобто за 4 місяці до придбання ОСОБА_2 , вищевказаної спірної квартири.

Позивачем ОСОБА_1 , на підтвердження факту спільного проживання з відповідачкою ОСОБА_2 , в період 01.11.2018 по 19.07.2019, надано до суду Акт про проживання особи без реєстрації від 28.11.2022, складеного за показами свідків ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , в присутності майстра технічної дільниць ОСОБА_25 та власниці квартири АДРЕСА_10 , відповідно до якого ОСОБА_2 та ОСОБА_1 проживали в зазначеній квартирі без реєстрації, в період 01.11.2018 по 19.07.2019.

Також позивачем ОСОБА_1 , на підтвердження походження у нього коштів, для купівля спірної квартири АДРЕСА_2 , надано Договір позики від 08.04.2019, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_26 , відповідно до умов якого, останній передав ОСОБА_1 у позику 12000,00 доларів США для купівлі квартири, строком на 7 років, до 01.08.2026. Також до матеріалів справи надана Угода про зміну первісного зобов`язання за Договором позики від 15.03.2023.

До матеріалів справи також долучений Договір позики від 20.05.2019, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_7 , відповідно до умов якого, остання передала ОСОБА_1 у позику 8000,00 доларів США для купівлі квартири, строком на 5 років, до 30.04.2022. Також до справи долучена розписка, відповідно до якої ОСОБА_7 підтверджує, що ОСОБА_1 повернув їй 8000,00 доларів США.

Відповідачкою ОСОБА_2 , на підтвердження проживання в квартирі за адресою: АДРЕСА_3 , в період з 24.01.2002 по 29.05.2019, надано до суду: Договір купівлі-продажу пилососа; Замовлення на встановлення домофону за адресою: АДРЕСА_11 ; Договір № 4754 на виконання монтажних робіт з встановлення домофону за адресою: АДРЕСА_11 ; Додаткова угода до Договору № 4754 від 18.02.2008; Договір № 4754 про надання послуг по технічному обслуговуванню і ремонту систем доступу від 29.03.2008; Замовлення на видачу придбаного товару - електрощітки до пилососа від 29.07.2012; Квитанції на придбання ламінату, малярної стрічки, шпалер, клею для шпалер від січня 2018 року; Квитанції на придбання дверей, дверної фурнітури, вентилятора від лютого 2018 року.

Також відповідачкою ОСОБА_2 до матеріалів справи надано довідки з АТ «Приват Банк» з якої вбачається, що остання мала відкриті рахунку в Банку, та додано скріншоти з екрану мобільного телефону, на підтвердження грошових переказів своїм дітям та навпаки за періоди з 20.09.2018 по 25.05.2019.

Згідно копій квитанцій, наданих відповідачкою ОСОБА_2 , вбачається, що остання здійснювала сплату за комунальні послуги в квартирі АДРЕСА_12 , з 2013 по 2019 роки, та зокрема квартирі АДРЕСА_2 , з червня-липня 2019 року.

Також як зі сторони позивача, так і зі сторони відповідача до суду були надані фотокартки, на яких відображені моменти в періоди життя сторін з 2018 по 2022 роки.

Судом установлено, що ОСОБА_1 05.02.2023 звертався до ОСОБА_2 з вимогою щодо добровільного поділу квартири. Однак відповіді на вимогу так і не отримав.

Також судом встановлено, що ОСОБА_1 07.03.2023 звертався до ОСОБА_2 з вимогою щодо усунення перешкод у користуванні квартирою. Однак відповіді на вимогу так і не отримав.

Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).

Як зазначено у частині першій статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в статті 16 ЦК України. Право вибору способу захисту, передбаченого законом, належить особі, яка звернулася за захистом свого права.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Повага до права людини на житло закріплена також у статті 8 Конвенції. У разі порушення цих прав передбачено право на судовий захист. Ніхто не може примусово бути позбавлений житла, безпідставно виселений із нього або визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на державні органи зобов`язання "вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав" (рішення ЄСПЛ у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21 лютого 1990 року). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ у справі Gillow v. the U. K. від 24 листопада 1986 року) так і наймача (рішення ЄСПЛ у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).

За приписами частини другої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно.

Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу потрібно враховувати наявність у сукупності ознак, що притаманні наведеному визначенню. При цьому, слід зауважити, що таке проживання не є підставою для виникнення у чоловіка і жінки прав та обов`язків подружжя (частина друга статті 21 СК України). Отже, чоловік і жінка, які спільно проживають без шлюбу, можуть складати сім`ю, але статусу подружжя не набувають.

Проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом) підставою для виникнення у них певних прав та обов`язків.

Зокрема, згідно із пункту 6 Рішення Конституційного Суду від 03 червня 1999 року №5-рп/99, яким передбачається, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.

Відповідно до ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Тобто, при застосуванні статті 74 СК України слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України суд повинен встановити спільне проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Так, за змістом наведених судом вище норм законодавства, зокрема сімейного, слідує, що хоча проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу не породжує виникнення в них прав та обов`язків подружжя, однак якщо такі жінка та чоловік не перебувають в будь-якому іншому шлюбі в період такого спільного проживання, то на майно, набуте ними за час спільного проживання однією сім`єю, поширюється режим спільної сумісної власності, який регулюється тими же нормами, що і режим спільної сумісною власності майна подружжя.

Відтак, майно, набуте жінкою та чоловіком під час спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, може бути визначено та поділено між ними за тими ж правилами та на тих же підставах, що й спільне сумісне майно подружжя, зокрема із застосуванням презумпції спільності майна подружжя. Однак, для можливості такого поділу попередньо підлягає встановленню судом внаслідок доведення належним чином позивачем саме факт проживання чоловіка та жінки (сторін по справі) однією сім`єю без реєстрації шлюбу між собою в певний період часу, протягом якого і було придбане спірне майно, поділ якого просить здійснити в судовому порядку позивач.

Встановлення факту проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу передбачає доведення перед судом факту спільного їх проживання, наявності у них спільного побуту, виникнення між ними у зв`язку із цим взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю. Під спільним проживанням слід розуміти постійне фактичне мешкання чоловіка та жінки за однією адресою, збереження ними у такому житлі переважної більшості своїх речей, зокрема щоденного побутового вжитку, сприйняття ними цього місця проживання як свого основного, незалежно від того, що будь-хто із них за особливістю своєї роботи/служби зумовлений тривалий час бути відсутнім за цим місцем проживання (несення військової служби, вахтовий метод роботи). Спільний побут, в свою чергу, передбачає ведення жінкою та чоловіком спільного господарства, наявність спільного бюджету, витрат, придбання майна для спільного користування, в тому числі за спільні кошти та внаслідок спільної праці, спільна участь в утриманні житла, його ремонт, спільне харчування, піклування чоловіка та жінки один про одного/надання взаємної допомоги тощо. До прав та обов`язків, притаманних подружжю, слід віднести зокрема, але не виключно, існування між чоловіком та жінкою, реалізацію ними особистих немайнових прав, передбачених главою 6 СК України, тощо. При цьому має бути встановлена і доведена саме сукупність вказаних усталених обставин та відносин, оскільки самі по собі, наприклад, факти перебування у близьких стосунках чоловіка та жінки або спільна присутність їх на святах, або пересилання коштів, або періодичний спільний відпочинок, або проживання за однією адресою, факт реєстрації за такою адресою при відсутності інших наведених вище ознак не можуть свідчити, що між чоловіком та жінкою склались та мали місце усталені відносини, притаманні подружжю.

Наведені вище правові висновки суду повністю узгоджуються із правовими позиціями, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №554/8023/15-ц, постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі №244/4801/13-ц, від 28 листопада 2018 року в справі №127/11013/17, від 16 січня 2019 року у справі №343/1821/16-ц, від 27 лютого 2019 року у справі№522/25049/16-ц, від 27 березня 2019 року у справі №354/693/17-ц, від 17 квітня 2019 року у справі №490/6060/15-ц, від 15 серпня 2019 року у справі №588/350/15, від 23 вересня 2019 року у справі №279/2014/15-ц, від 10 жовтня 2019 року у справі №748/897/18, від 11 грудня 2019 року в справі №712/14547/16-ц, від 12 грудня 2019 року у справі №490/4949/17, від 18 грудня 2019 року в справі №761/3325/17-ц, від 24 січня 2020 року в справі №490/10757/16-ц, від 09 листопада 2020 року №757/8786/15-ц.

За змістом ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , відповідачка ОСОБА_2 придбала вказану квартиру до реєстрації шлюбу з позивачем.

Посилання позивача, як на докази сумісного проживання, показання свідків - ОСОБА_1 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_16 , звернення в поліцію і до Служби у справах дітей Солом`янської районної адміністрації в м.Києві щодо вирішення питання про проживання сина позивача разом з батьком, а також на спільні фотографії, не можуть бути переконливими доказами на підтвердження сумісного проживання як подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Дані висновки ґрунтуються на правовій позиції, викладеній в постанові Верховного Суду у складі Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 грудня 2019 року (справа №466/3769/16), згідно з якою показання свідків та спільні фотографії не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.

Сам собою факт перебування у близьких стосунках чоловіка та жінки без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не може свідчити про те, що між ними склалися та мали місце усталені відносини, які притаманні подружжю.

Так само і не може бути доказом сумісного проживання факт подання заяви до Відділу РАЦС про реєстрацію шлюбу, оскільки аби це зробити, потрібно подати відповідну заяву за власним вибором сторін до одного з відділу державної реєстрації актів цивільного стану (РАЦС). До того ж подання заяви про реєстрацію шлюбу це лише намір офіційного одруження задля в майбутньому створити сім`ї, а ні факт проживання, ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю.

Крім того, в постанові Верховний Суд у складі Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 серпня 2019 року (справа № 588/350/15) роз`яснено, що спільна присутність на святах та пересилання коштів не можуть свідчити про те, що між сторонами склались усталені відносини, які притаманні подружжю.

Отже, допитані судом свідки зазначали, що позивач та відповідачка дійсно знайомі з кінця 2018 року, на свята приходили завжди разом, ще до свого весілля мали спільні взаємовідносини, однак факт спільного проживання позивача із відповідачкою, як чоловіка та дружини, ведення ними спільного господарства та наявності спільного бюджету не підтвердили.

До того ж зазначення з обох сторін покази свідків щодо позичення їм на покупку квартири коштів, не є належним доказом саме витрачення таких коштів на придбання спірної квартири, а тому суд вважає, що обставини придбання спірної квартири не підтвердили свідки, а в матеріалах справи такі докази відсутні.

Не заслуговують на увагу й доводи позивача про те, що спірна квартира була придбана за спільні кошти ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , на підтвердження чого надав договори позики, вказуючи при цьому, що всі позичені кошти та його особисті збереження були витрачені на квартиру, а кошти які позичала ОСОБА_2 він допомагав віддавати. Дані доводи не підтверджені належними та достовірними доказами, й спростовуються пунктами 2 та 11 договору купівлі-продажу спірної квартири від 28.05.2019, в якому покупець ОСОБА_2 стверджувала, що повністю сплатила продавцю до підписання цього договору кошти за покупку квартири та на момент укладання цього договору в шлюбі не перебуває та ні з ким не проживає однією сім`єю.

Отже, в справі відсутні докази, які б свідчили про те, що квартира АДРЕСА_2 є спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Таким чином з врахуванням повно та всебічно з`ясованих обставин справи та зібраних у справі доказів, суд дійшов до висновку про недоведеність позивачем вимог про встановлення факту спільного проживання сторін у період з 01.11.2018 по 25.06.2019, і як наслідок відсутні законні підстави для задоволення позову в частині визнання квартири квартира АДРЕСА_2 спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , визнання за ОСОБА_1 право власності на 715/1000 частки спірної квартири в порядку поділу майна подружжя.

Щодо вимоги про усунення перешкод у користуванні квартирою суд дійшов до такого.

Відповідно до статті 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно зі статтею 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

У частині другій статті 64 ЖК України вказано, що до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї, як зазначено у частині другій статті 64 ЖК України.

У статті 7 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.

Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником (частина перша статті 405 ЦК України).

Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом (частина друга статті 405 ЦК України).

Відповідно до статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень прав, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстав, передбачених законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

До того ж слід зазначити, що реєстрація місця проживання особи тісно пов`язана з її правами на володіння та користування житлом.

Отже, підставою для задоволення позову такої особи є встановлення факту порушення його прав і об`єктивно існуючих перешкод у здійсненні ним цих прав.

Позивач пред`явив позов про усунення перешкод у користуванні спірною квартирою шляхом вселення у відповідну квартиру та зобов`язання передати ключі від квартири, посилаючись на те, що відповідачка (колишня дружина) чинить йому перешкоди у користуванні квартирою те не впускає його.

Як установлено судом, між сторонами, як між колишнім подружжям склалися неприязні стосунки.

Однак від позивача будь-яких звернень до правоохоронних органів щодо порушення його прав щодо користування вказаним житлом немає, оскільки докази цього ним до справи не подано (у справі відсутні). В матеріалах справи є лише копія талон-повідомлення єдиного обліку №9664 про прийняту заяву від ОСОБА_1 . Деснянським Управління поліції про конфлікт з дружиною ОСОБА_2 , який відбувся 11.03.2023, що стало причиною конфлікту та його вирішення, інформація відсутня.

Будь-яких інших доказів того, що відповідачкою ОСОБА_2 чиняться позивачу ОСОБА_1 перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_2 , матеріали справи не містять.

Таким чином, позивач не довів факту вчинення йому з боку відповідачки перешкоди у користуванні спірним житлом.

За встановлених обставин, суд дійшов висновку, що відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог позивача з підстав їх недоведеності.

Крім того суд зазначає, що відповідно до частини першої статті 405 ЦК України визначення місця в квартирі де може проживати позивач, належить до повноважень власника або повинно здійснюватися за домовленістю з останнім, оскільки право власності є непорушним та втручання у нього без законних підстав не допускається.

Судом встановлено, що позивач не надав підтверджувальних доказів відмови йому зі сторони відповідача (неможливості добровільно домовитися сторонам) щодо користування спірною квартирою, зокрема шляхом проживання, надання ключів від вхідних дверей квартири.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).

Тож, можна зробити висновок, що суд не втручається у процесуальну діяльність учасників процесу (реалізацію наданих їм процесуальних прав та виконання покладених на них процесуальних обов`язків), крім випадків, передбачених ЦПК України.

У процесуальному законодавстві передбачено обов`язок доказування, який слід розуміти як закріплену міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах. Цей склад фактів визначається нормою права, що регулює спірні правовідносини.

Отже, враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги щодо встановлення факту спільного проживання, визнання права власності на частку квартири та усунення перешкод у користуванні квартирою не знайшли своє підтвердження в ході судового засідання, вони в такому вигляді не ґрунтуються на встановлених нормах цивільного та сімейного законодавства України, оскільки стороною позивача не надано суду доказів, які б суд міг покласти в основу задоволення вимог позивача, як це передбачено статтями 77-80 ЦПК України, і тому не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а в разі відмови в позові покладається на позивача.

Керуючись Конституцією України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, статті 4, 15, 16 ЦК України, статтями 3, 21, 60, 74 Сімейного Кодексу України, 7, 64, 150, 156, 391, 396 ЖК України статтями 2, 4, 2, 76-81, 89, 141, 263-265, 268 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

УХВАЛИВ:

У позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Солом`янська районна в місті Києві державна адміністрація, Деснянська районна в місті Києві державна адміністрація про встановлення факту спільного проживання, визнання права власності на частку квартири та усунення перешкод у користуванні квартирою - відмовити повністю.

Судовий збір покладається на позивача.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний код: НОМЕР_3 , місце реєстрації за адресою: АДРЕСА_7 ; місце фактичного проживання за адресою: АДРЕСА_13 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ідентифікаційний код: НОМЕР_4 , місце реєстрації за адресою: АДРЕСА_3 ; місце фактичного проживання за адресою: АДРЕСА_7

Треті особи:

Солом`янська районна в місті Києві державна адміністрація, місцезнаходження за адресою: м.Київ, проспект Повітрофлотський, 41; ;

Деснянська районна в місті Києві державна адміністрація, місцезнаходження: м.Київ, проспект Червоної Калини, 29; .

Повний текст рішення складено та підписано 15.12.2023.

Суддя В.В. Бабко