П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 грудня 2022року м. Київ

Справа № 754/10464/22

Провадження: № 22-ц/824/12897/2023

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О.,

суддів Кулікової С. В., Нежури В. А.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 07 червня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Гринчак О. І.,

у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

у с т а н о в и в:

У листопаді 2022 року АТ КБ «Приватбанк» звернулось до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 03.08.2007 року між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № K2S4GK00260065 на суму 106 800 Євро з терміном до 02.08.2027 року. Однак, відповідачка не надавала своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також іншими витратами відповідно до умов договору, у зв`язку з чим 03.10.2019 приватним нотаріусом було вчинено виконавчий напис про звернення стягнення на предмет іпотеки. Прострочена сума заборгованості за тілом кредиту становить 718 44,74 Євро. Оскільки в рахунок погашення заборгованості було звернуто стягнення за кредитним договором за період з дати укладання кредитного договору до дати поточної заборгованості, яка була вказана у виконавчому написі від 03.10.2019 року, тобто, за період з 03.08.2007 по 30.07.2019, то за період після вчинення виконавчого напису від 03.10.2019 року, а саме, з 05.10.2019 по 12.09.2022 року відповідачка має заборгованість у розмірі 4179,35 Євро - 3% річних.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 07 червня 2023 року позов АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.

Стягнуто зі ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» 3% річних у зв`язку з невиконанням грошового зобов`язання за кредитним договором від 03.08.2007 в розмірі 2 992,41 Євро та витрати зі сплати судового збору в розмірі 1776,40 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із таким судовим рішенням, 07 червня 2023 року ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуальногота неправильне застосування норм матеріального права, просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про відмову в позові. Також вказала, що банком не надано доказів на підтвердження факту повідомлення, її, відповідачки, про вчинення виконавчого напису, а також відсутні будь-які посилання на дату порушення нею грошового зобов`язання. Вказала і про те, що суд першої інстанції не розглянув подане нею клопотання про залучення третьої особи та витребування від банку доказів щодо вчинення виконавчого напису. Окрім того, суд першої інстанції, розглянувши справу у її, ОСОБА_1 , відсутність, позбавив її права на подання заяви про застосування строку позовної давності. Поза увагою суду залишилось і обставина щодо розгляду судом справи № 754/3636/15 з таким самим предметом та підставами позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що суд першої інстанції розглянув справу з порушенням правил підсудності, не звернувши уваги на те, що спір стосується не виконання стороною договору, об`єктом якого є нерухоме майно.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 02 листопада 2022 року відкрито апеляційне провадження у справі, справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження.

У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Гриниха Т.Ю. в іннтересах АТ КБ «Приват банк» заперечувала проти апеляційної скарги та зазначила, що вчинення виконавчого напису від 03.10.2019 року не свідчить про припинення договірних правовідносин, оскільки договір діє до повного виконання сторонами зобов`язань та не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов`язання. Також вказала, що рішення Деснянського районного суду м. Києва у справі № 754/3636/15 від 10.05.2019 року стосувалось стягнення основної заборгованості за кредитним договором, а також відсотків за користування кредитом, комісії за користування кредитом, та пеніза несвоєчасність виконання зобов`язань за договором, що передбачено умовами договору, коли предметом даного спору є стягнення 3 % річних згідно ст. 625 ЦК України за прострочення грошового зобов`язання. Відмітила і про те, що, оскільки предметом даного спору є стягнення заборгованості за кредитом, а не звернення стягнення на предмет іпотеки, застосуванню підлягає правило загальної підсудності, визначене у ч. 1 ст. 27 ЦПК України. Доводи скаржника про пропуск банком строку позовної давності на звернення до суду із вказаним позовом, з посиланням на висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 8 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц, вважала безпідставними. Просила рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Як убачається із матеріалів справи та встановлено судом, 03.08.2007 року між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № K2S4GK00260065.

Згідно п. п. 7.1-7.4 кредитного договору, банк зобов`язався надати позичальникові кредитні кошти шляхом надання готівкою через касу на строк з 03.08.2007 по 12.08.2027 у виді непоновлюваної кредитної лінії у розмірі 106 800,00 Євро, на наступні цілі: купівля квартири у розмірі 89 000,00 Євро, а також у розмірі 17800,00 Євро на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених п.п. 2.1.3. 2.2.7 даного Договору, зі сплатою за користування Кредитом відсотків у розмірі 0,75% на місяць на суму залишку заборгованості за Кредитом, винагорода за надання фінансового інструменту щомісяця в період у розмірі 0,20 % від суми виданого кредиту, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно з п. 3.11 даного Договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно з п. 6.2. даного Договору періодом сплати вважати період з "05" по "10" число кожного місяця.

Погашення заборгованості за цим договором (за винятком винагороди, що сплачується в момент надання кредиту) здійснюється у такому порядку: щомісяця в період сплати позичальник повинен надавати банку кошти у сумі 985,92 Євро для погашення заборгованості за Кредитним договором, що складається із заборгованості за кредитом.

Для виконання даного договору Банк відкриває Позичальникові: рахунок НОМЕР_1 для зарахування коштів, спрямованих на погашення заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороді та ін.

Забезпеченням виконання позичальником зобов`язань за даним Договором виступає іпотека трикімнатної квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а також всі інші види застави, іпотеки, поруки й т.п., надані Банку з метою забезпечення зобов`язань за даним Договором.

Згідно зі ст. 212 ЦК України при порушенні Позичальником зобов`язань з погашення кредиту, передбачених пп. 1.1., 2.2.4, 2.3.3 цього Договору, Позичальник сплачує Банку відсотки за користування Кредитом у розмірі 1,99% відсотків на місяць розраховані на суму непогашеної у строк заборгованості за Кредитом (п. 7.1-7.4 Кредитного договору).

03.10.2019 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М. вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за № 2793, яким звернуто стягнення на нерухоме майно - квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_1 . Зазначене нерухоме майно на підставі договору іпотеки, посвідченого 03.08.2007 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Марченко М.Ф. за реєстровим № 2355, передане в іпотеку АТ КБ «Приватбанк», яке є правонаступником Закритого акціонерного комерційного банку «Приватбанк». За рахунок коштів, отриманих від реалізації нерухомого майна, нотаріус пропонує задовольнити вимоги АТ КБ «Приватбанк» шляхом перерахування коштів на рахунок № НОМЕР_2 , у розмірі: заборгованість за кредитом 71 841,74 Євро, заборгованість за відсотками 35 012,03 Євро, комісія - 10904,96 євро, пеня - 52 667,59 євро, що всього становить 170 429 євро 32 євроцента, що за курсом НБУ на 30.07.2019 становить 4 785 373,42 гривні.

10.02.2022 року старшим державним виконавцем Дніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Маковецькою Веронікою Геннадіївною винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_3 на виконання виконавчого напису нотаріуса № 2793 від 03.10.2019.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив із того, що доказів виконання відповідачкою своїх зобов`язань за кредитним договором № K2S4GK00260065 від 03.08.2007 матеріали справи не містять, а відтак банк справі заявити вимоги про стягнення 3% річних згідно ст. 625 ЦК України за прострочення виконання грошового зобов`язання. Однак, вирішуючи питання розміру заявлених вимог, суд першої інстанції виходив із того, що згідно Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» № 2120-IX від 15.03.2022, починаючи з 24.02.2022 року до завершення введеного на території України воєнного стану, нарахування 3% річних за прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання не здійснюється. Здійснивши відповідний перерахунок заявленої банком суми за період з 05.10.2020 по 23.02.2022 року, суд першої інстанції дійшов висновку про стягнення з відповідачки на користь банку 518,22 Євро за період з 05.10.2020 до 31.12.2020, та 2 474,19 Євро за період з 01.01.2021 до 23.02.2022.

Перевіряючи такі висновки суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За частиною першою статті 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

За змістом положень статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків, зокрема щодо сплати коштів, визначених кредитним договором, а тому прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. Нараховані на суму боргу інфляційні втрати та три проценти річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі статті 1050 ЦК України. Разом з тим, права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Такі висновки щодо застосування вказаних норм права відповідають правовій позиції, викладеній у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 провадження № 14-10 цс 18, від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц провадження № 14-154цс18, від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до пункту 8.35 постанови від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19), Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Такі висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц (провадження № 14?591цс18).

У пункті 8.22 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 зазначено, що «Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою».

При цьому, компенсаторний характер процентів, передбачених статтею 625 ЦК України, не свідчить про те, що вони є платою боржника за «користування кредитом» (тобто можливістю правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу). Такі проценти слід розглядати саме як міру відповідальності. На відміну від процентів за «користування кредитом», до процентів річних, передбачених зазначеною статтею, застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність.

Отже, в охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Вказаний висновок сформульований Великою Палатою Верховного Суду у пункті 54 постанови від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14?10цс18) та пункті 6.19 постанови від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 (провадження № 12-142гс19).

Суд першої інстанції, установивши, що ОСОБА_1 має невиконане грошове зобов`язання перед АТ КБ «Приватбанк», яке виникло за кредитним договором №K2S4GK00260065 від 03.08.2007 року, банком достроково стягнено з відповідачки всю заборгованість за кредитним договором шляхом пред`явлення виконавчого напису про звернення стягнення на предмет іпотеки, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, для стягнення 3 % річних.

При цьому, судом першої інстанції правильно зроблено розрахунок суми 3 % річних з урахуванням законодавчих змін в Україні, пов`язаних з введенням воєнного стану.

Так, відповідно до пункту 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, у редакції Закону України № 2120-ІХ, який набрав чинності 17 березня 2022 року, встановлено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Отже, висновки суду першої інстанції щодо стягнення з відповідачки 3 % річних у розмірі 2992,41 Євро, з яких: 518,22 Євро за період з 05.10.2020 до 31.12.2020 та 2 474,19 Євро за період з 01.01.2021 до 23.02.2022, є правильними.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що вчинення виконавчого напису від 03.10.2019 року не свідчить про припинення договірних правовідносин, оскільки договір діє до повного виконання сторонами зобов`язань та не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов`язання.

Відхиляючи доводи скаржника на рішення Деснянського районного суду м. Києва у справі № 754/3636/15 від 10.05.2019 року, колегія суддів виходить із того, що предметом вказаної справи було стягнення основної заборгованості за кредитним договором, а також відсотків за користування кредитом, комісії за користування кредитом, та пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором, що передбачено умовами договору. Разом з тим, предметом справи, що переглядається, є стягнення 3 % річних згідно ст. 625 ЦК України за прострочення грошового зобов`язання.

При цьому, слід відмітити, що суд, відмовляючи у позовних вимогах банку у справі № 754/3636/15 виходив із недоведеності суми заборгованості за кредитним договором, що не свідчить про відсутність у відповідачки заборгованості та припинення кредитних зобов`язань.

Будь-яких належних доказів на підтвердження виконання своїх зобов`язань за кредитним договором від 03.08.2007 року відповідачкою суду не надано.

Безпідставними колегія суддів вважає й посилання скаржника щодо вирішення клопотання про витребування доказів щодо вчинення виконавчого напису, оскільки законність чи незаконність вчинення такого напису не є предметом розгляду даної справи.

Слід вказати і на те, що вчинений 03.10.2019 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М. виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за № 2793, є чинним, відповідачкою в порядку, встановленому законом, не оспорювався.

Не приймаються до уваги колегії суддів й посилання скаржника на незалучення до участі у справі в якості третьої особи ОСОБА_2 , оскільки скаржником не обґрунтовано яким саме чином вирішення даної справи про стягнення 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання за кредитним договором від 03.08.2007 року, укладеним між банком та відповідачкою, вплине на права та інтереси ОСОБА_2 . Більше того, пред`явлення вимог до поручителя є правом, а не обов`язком кредитора, як і пред`явлення вимог до чоловіка або жінки боржника, які надали згоду на укладення договору кредиту, і, такий договір був укладений в інтересах сім`ї.

Слід зазначити, що клопотання про залучення до участі у справі у якості третьої особи та про витребування доказів були подані представником відповідачки з пропуском строків, встановлених ЦПК України, та після ухвалення судового рішення по суті спору.

Неприйнятними є також доводи апеляційної скарги щодо порушення правил підсудності при вирішенні даного спору, оскільки предметом даного спору є стягнення заборгованості за кредитом, а не звернення стягнення на предмет іпотеки, а тому судом першої інстанції правильно застосовано правило загальної підсудності, визначене у ч. 1 ст. 27 ЦПК України.

Щодо доводів скаржника про пропуск банком строку позовної давності на звернення до суду із вказаним позовом, колегія суддів ураховує наступні висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 8 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц.

Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3 % річних за увесь час прострочення, у зв`язку із чим таке зобов`язання є триваючим. Ураховуючи викладене, невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, атому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Отже, позов банку про стягнення 3 % річних згідно ст. 625 ЦК України заявлений в межах строків позовної давності.

При цьому, безпідставними є посилання скаржника на порушення судом першої інстанції права відповідачки на заявлення клопотання про застосування строку позовної давності, оскільки остання була належним чином повідомлена про розгляд справи, про що свідчить відповідна розписка її адвоката - Горкавого О.П. (а.с. 52).

Ураховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції повно і всебічно досліджено наявні у справі докази та дана їм належна правова оцінка, правильно встановлено обставини справи, в результаті чого ухвалено законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанціїне спростовують, на законність оскаржуваного судового рішення не впливають.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких підстав, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а рішення Деснянського районного суду м. Києва від 07 червня 2023 рокузалишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 367-368, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну адвоката ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 07 червня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Т. О. Невідома

Судді С. В. Кулікова

В. А. Нежура