Справа № 756/4902/22
Провадження № 4-с/756/84/23
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2023 року місто Київ

Оболонський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді - Ткач М.М.,

за участі секретаря судового засідання - Косянчук Н.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за скаргою ОСОБА_1 про визнання неправомірною бездіяльність головного державного виконавця Оболонського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) та зобов`язання вчинити певні дії,

УСТАНОВИВ:

У липні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до Оболонського районного суду м. Києва зі скаргою в якій просила визнати неправомірною бездіяльність головного державного виконавця Оболонського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), щодо незняття арешту з рухомого і нерухомого майна ОСОБА_1 , накладеними постановами від 03.10.2016 та від 24.06.2017 у виконавчому провадженню № 52423505 та зобов`язати Оболонський відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) зняти арешт, накладений цими постановами головного державного виконавця Оболонського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) щодо рухомого і нерухомого майна у виконавчому провадженні № 52423505, у тому числі зняти арешт з житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , вартістю 20 000,00 грн, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 217. Свої вимоги скаржник обгрунтовула тим, що 01.06.2022 вона мала намір зареєструвати на своє ім`я транспортний засіб і при цьому випадково дізналася, що на все її рухоме та нерухоме майно накладений арешт постановами суб`єкта оскарження від 03.10.2016 (щодо рухомого майна) та від 24.06.2017 (щодо нерухомого майна) у виконавчому проваджені № 52423505. Тобто по одному виконавчому провадженню безпідставно приймалися дві постанови про арешт майна скаржника 03.10.2016 при відкритті виконавчого провадження та 24.06.2017 вже після закриття виконавчого провадження. Постановою від 23.06.2017 суб`єкт оскарження повернув виконавчий лист банку. ОСОБА_1 зазначала, що арешт на її майно накладений в межах виконавчого провадження щодо стягнення з неї на користь ПАТ «ПУМБ» кредитної заборгованості. У зв`язку з світовою фінансовою кризою 2008-2009 років у неї не було можливості сплачувати банку платежі за кредитом у визначені строки. Тому у 2016 році в порядку позасудового врегулювання вона добровільно відчужила на користь банку іпотечну квартиру АДРЕСА_2 на підставі іпотечного застереження, яке викладене у договорі іпотеки від 07 червня 2007 року № 5375823. Заявник уклала з банком угоду про припинення усіх зобов`язань за кредитним договором від 07 червня 2007 року та за актом від 04 березня 2017 року передала квартиру банку. Разом з цим, ПАТ «ПУМБ» отримав в Оболонському районному суді м. Києва виконавчий лист від 26 вересня 2014 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь банку 116 352,48 дол. США і 70 257,61 грн заборгованості на підставі рішення суду від 08 листопада 2012 року. Виконавче провадження № 52423505 щодо виконання зазначеного виконавчого листа, у межах якого накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно заявника, перебувало у провадженні суб`єкта оскарження з 03 жовтня 2016 року до 23 червня 2017 року. Жодних документів щодо виконавчого провадження № 52423505 боржник не отримувала і не оскаржувала. 26 червня 2019 року ОСОБА_1 набула у власність житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 . Таким чином, наприкінці 2019 року і на початку 2020 року арешт на майно заявника накладений не був. Заявник зазначала, що виконавчий лист пред`являвся банком для виконання двічі, а державний виконавець двічі відкривав виконавчі провадження і у подальшому їх двічі закривав, а саме: виконавче провадження № 46532585 тривало з 16 лютого 2015 року до 21 березня 2016 року та виконавче провадження № 52423505 - з 03 жовтня 2016 року до 23 червня 2017 року. Востаннє виконавчий лист повернено банку постановою від 23 червня 2017 року на підставі пункту 2 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження», тобто за відсутністю у ОСОБА_1 майна, на яке можливо звернути стягнення, з вказівкою, що виконавчий документ може бути повторно пред`явлений до виконання в строк до 23 червня 2020 року. Листом головного державного виконавця Оболонського ВДВС у м. Києві Поліщук В. В. від 28 січня 2022 року ОСОБА_1 відмовлено у знятті арешту з її майна, оскільки вона не сплатила виконавчий збір та витрати на проведення виконавчих дій. Крім того, державний виконавець зазначив, що у нього немає повідомлення банку про відсутність у ОСОБА_1 боргових зобов`язань за кредитним договором. Заявник вважає, що суб`єкт оскарження протиправно не навів, який саме розмір виконавчого збору та витрат на проведення виконавчих дій вона повинна сплатити, за яким саме виконавчим провадженням, а також не надав засвідчену копію відповідного процесуального рішення. При цьому суб`єкту оскарження достеменно відомо про відсутність у заявника боргових зобов`язань за кредитним договором, оскільки він брав участь у розгляді справи № 756/12528/19 за її заявою про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню. Додатково ОСОБА_1 зазначала, що вона дізналася про порушення свого права власності і законних інтересів 01 червня 2022 року, але через воєнний стан і скрутне матеріальне становище не могла вчасно звернутися за правничою допомогою, тому просила поновити їй строк на оскарження бездіяльності державного виконавця.

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 29.07.2022 поновлено ОСОБА_1 строк на оскарження дій головного державного виконавця Оболонського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ). У задоволенні скарги відмовлено.

Постановою Київського апеляційного суду від 08.12.2022 апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Ухвалу Оболонського районного суду м.Києва від 29.07.2022, залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 09.08.2023, касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 29.07.2022 та постанову Київського апеляційного суду від 08.12.2022 скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

19.09.2023 вказана справа надійшла до Оболонського районного суду м. Києва.

Ухвалою Оболонського районного суду м.Києва від 02 жовтня 2023 року суддею Ткач М.М. прийнято до свого провадження цивільну справу за скаргою ОСОБА_1 про визнання неправомірними дії головного державного виконавця Оболонського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Поліщук Віти Віталіївни та зобов`язання вчинити певні дії. Зобов`язано Оболонський відділ державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) надати копії належним чином засвідчених матеріалів виконавчого провадження № 46532585 та № 52423505. Запропоновано державному виконавцю Оболонського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Поліщук Віті Віталіївні надати письмові пояснення з приводу вимог заявленої скарги (з урахуванням постанови касаційної інстанції) з посиланням на докази, якими вони обґрунтовуються.

Скаржник та її представник у судове засідання не з`явився, при цьому, у судовому засіданні 14.11.2023 скаргу підтримали та просили її задовольнити. Крім того, представник скаржника просив стягнути з Оболонського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) понесені скаржником витрати на правову допомогу на загальну суму 6000,00 грн.

Представник суб`єкту оскарження, державний виконавець Оболонського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Поліщук Віті Віталіївні у судове засідання не з`явився, про дату та час розгляду скарги повідомлявся. При цьому, на адресу суду від Оболонського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) надійшло клопотання про зменшення витрат на правничу допомогу.

У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Судовий контроль за виконанням судових рішень, ухвалених відповідно до ЦПК України, здійснюється відповідно до розділу VІІ Цивільного процесуального кодексу України (ст.ст. 447-453).

Згідно зі ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Судом встановлено, що рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 08 листопада 2012 року задоволено позовні вимоги ПАТ «ПУМБ» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, стягнуто з відповідачів солідарно суму заборгованості за кредитним договором від 07 червня 2007 року у розмірі 116 352,48 дол. США, 70 257,61 грн та судовий збір у розмірі 1 411,50 грн з кожного. Судове рішення набрало законної сили 05 березня 2013 року.

У період з 16 лютого 2015 року до 21 березня 2016 року на виконанні у Оболонському ВДВС у м. Києві перебувало виконавче провадження № 46532585 щодо виконання виконавчого листа, виданого на підставі вказаного судового рішення.

18 березня 2016 року в межах зазначеного виконавчого провадження державним виконавцем винесено постанову про стягнення з боржника суми виконавчого збору у розмірі 10 % суми боргу. Ця постанова не оскаржена і є чинною.

Виконавчий лист № 2-2314 повторно пред`явлений на виконання до відділу державної виконавчої служби 30 вересня 2016 року.

03 жовтня 2016 року відкрито виконавче провадження № 52423505 про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором від 07 червня 2007 року № 5355544 у розмірі 116 352,48 дол. США та 70 257,61 грн. Того ж дня постановою державного виконавця накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону його відчуження.

Відповідно до довідки ПАТ «ПУМБ» № КНО-44.2.2/1 від 15 березня 2017 року банк станом на дату надання довідки не має претензій до ОСОБА_1 , оскільки вже реалізував своє право щодо звернення стягнення на предмет іпотеки та прийняв у власність квартиру АДРЕСА_2 , чим задовольнив свої вимоги за кредитним договором від 07 червня 2007 року.

Згідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, постановою головного державного виконавця Оболонського ВДВС у м. Києві Поліщук В.В. від 24.06.2017 на майно боржника накладено арешт та оголошено заборону його відчуження.

23 червня 2017 року виконавчий документ повернуто стягувачу на підставі пункту 2 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку з відсутністю майна боржника.

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 04 грудня 2019 року у справі № 756/12528/19 заяву ОСОБА_1 про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, залишено без задоволення. Постановою Київського апеляційного суду від 12 березня 2020 року вказану ухвалу суду першої інстанції залишено без змін.

Листом головного державного виконавця Оболонського ВДВС у м. Києві від 28 січня 2022 року ОСОБА_1 відмовлено у знятті арешту з її майна, оскільки вона не сплатила виконавчий збір та витрати на проведення виконавчих дій. Крім того, державний виконавець зазначила, що у неї відсутнє повідомлення банку про відсутність у ОСОБА_1 боргових зобов`язань за кредитним договором від 07 червня 2007 року.

Листом головного державного виконавця Оболонського ВДВС у м. Києві від 15 лютого 2022 року ОСОБА_1 повідомлено про те, що повернення виконавчого листа стягувачу на підставі пункту 2 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» не передбачає наслідку зняття арешту та вилучення з Реєстру обтяжень, оскільки боржник не сплатила виконавчий збір та витрати за проведення виконавчих дій. У відділі також немає повідомлення стягувача щодо відсутності боргових зобов`язань боржника. Надати більш детальну інформацію та копії матеріалів виконавчого провадження неможливо, оскільки строк зберігання виконавчих проваджень, переданих до архіву органу державної виконавчої служби, становить три роки. Запис про обтяження, внесений до Реєстру на підставі постанови про арешт майна від 24 червня 2017 року у виконавчому провадженні № 52423505, не вилучався та станом на 15 лютого 2022 року є актуальним.

Станом на день розгляду вказаної скарги відомості щодо скасування арешту з нерухомого майна боржника відсутні.

У статті 1 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 1404-VIII) (в редакції, чинній станом на дату звернення заявника зі скаргою на бездіяльність державного виконавця) передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

16 лютого 2015 року було відкрито виконавче провадження № 46532585 з примусового виконання виконавчого листа Оболонського районного суду м. Києва від 26 вересня 2014 року № 2-2314 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «ПУМБ» заборгованості у розмірі 116 352,48 дол. США та 70 257,61 грн. 18 березня 2016 року в межах цього виконавчого провадження державний виконавець виніс постанову про стягнення з боржника суми виконавчого збору у розмірі 10 % суми боргу. Указане мало місце під час дії Закону України «Про виконавче провадження» 21 квітня 1999 року № 606-XIV (далі - Закон № 606-XIV).

Відповідно до пункту 7 розділу ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1404-VIII виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону.

Згідно зі статтею 11 Закону № 606-XIV державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 19 Закону № 606-XIV державний виконавець відкриває виконавче провадження на підставі виконавчого документа, зазначеного в статті 17 цього Закону за заявою стягувача або його представника про примусове виконання рішення.

Згідно з частинами першою, третьою статті 27 Закону № 606-XIV у разі ненадання боржником у строки, встановлені частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення державний виконавець на наступний день після закінчення відповідних строків розпочинає примусове виконання рішення.

У разі отримання документального підтвердження про повне виконання рішення боржником до початку його примусового виконання державний виконавець закінчує виконавче провадження в порядку, встановленому цим Законом. Виконавчий збір та витрати, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій, у такому разі з боржника не стягуються.

Відповідно до статті 30 Закону № 606-XIV державний виконавець провадить виконавчі дії з виконання рішення до завершення виконавчого провадження у встановленому цим Законом порядку, а саме: закінчення виконавчого провадження - згідно зі статтею 49 цього Закону; повернення виконавчого документа стягувачу - згідно зі статтею 47 цього Закону; повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадовій особі), який його видав, - згідно зі статтею 48 цього Закону.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 47 Закону № 606-XIV виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 22 цього Закону (частина п`ята статті 47 Закону № 606-XIV).

Відповідно до частини першої, третьої - шостої, восьмої статті 28 Закону № 606-XIV у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню чи поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом. У разі невиконання боржником у той самий строк рішення, за яким боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавчий збір стягується в розмірі шістдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - фізичної особи і в розмірі ста двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - юридичної особи. У зазначених розмірах виконавчий збір стягується з боржника також у разі повернення виконавчого документа без виконання за письмовою заявою стягувача та у разі виконання рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки та виконання боржником рішення після закінчення строку для самостійного його виконання, зокрема шляхом перерахування коштів безпосередньо на рахунок стягувача. Постанова про стягнення виконавчого збору може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом. Виконавчий збір стягується незалежно від вчинення державним виконавцем заходів примусового виконання, передбачених цим Законом.

Постанова про стягнення виконавчого збору виноситься під час першого надходження виконавчого документа державному виконавцю. Під час наступних пред`явлень до виконання виконавчого документа державному виконавцеві виконавчий збір стягується в частині, що не була стягнута під час попереднього виконання.

Розмір фактично стягнутого з боржника виконавчого збору державний виконавець зазначає у виконавчому документі.

У разі закінчення виконавчого провадження у зв`язку із скасуванням рішення, що підлягало виконанню на основі виконавчого документа, виконавчий збір не стягується, а стягнутий виконавчий збір повертається боржникові.

У разі завершення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 47, пунктами 2 і 8 частини першої статті 49 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня після завершення (закінчення) такого виконавчого провадження відкриває виконавче провадження за постановою про стягнення виконавчого збору.

Постанова про стягнення виконавчого збору надсилається боржнику не пізніше наступного робочого дня після її винесення і може бути оскаржена до суду в десятиденний строк.

Положеннями ст. 31 цього ж Закону встановлено, що копії постанов державного виконавця та інші документи виконавчого провадження (далі - документи виконавчого провадження), що державний виконавець зобов`язаний довести до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам із супровідними листами простою кореспонденцією, крім постанов про відкриття виконавчого провадження або відмову у відкритті виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу відповідно до статті 47 цього Закону, що надсилаються рекомендованим листом з повідомленням про вручення. Боржник вважається повідомленим про відкриття виконавчого провадження, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

Такої постанови відділом ДВС суду не надано, виконавче провадження знищено за спливом строку зберігання. Тобто, обґрунтувань наявності рішення про стягнення виконавчого збору, його розміру та направлення боржнику, суду не надано.

Згідно з ч. 2 ст. 50 Закону №606-XIV у разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника.

Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку, що арешт майна боржника є заходом звернення стягнення на майно боржника, який застосовується для забезпечення реального виконання рішення, що відповідно до Закону № 606-XIV підлягає примусовому виконанню.

Водночас, у випадку повного виконання виконавчого документа та сплати витрат, пов`язаних з його примусовим виконанням, підстави для збереження чинності арешту майна боржника відсутні.

Відповідно до п. 1 ч. 5 ст. 13 Закону № 1404-VIII постанова про зняття арешту виноситься виконавцем не пізніше наступного робочого дня після надходження до нього документів, що підтверджують наявність підстав, передбачених ч. 4 ст. 59 цього Закону, та надсилається в той самий день органу (установі), якому була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника.

Разом з тим, заявник зазначає, що станом на 15 березня 2017 року банк ПАТ «ПУМБ» не має будь-яких претензій до неї, оскільки реалізував своє право щодо звернення стягнення на предмет іпотеки та прийняв у власність квартиру АДРЕСА_2 , чим задовольнив свої вимоги за кредитним договором від 07 червня 2007 року. Отже, заходів для примусового виконання рішення суду державним виконавцем не вживалося, і виконавчою службою такі обставини не спростовані.

Тому, відмова головного державного виконавця Оболонського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) у знятті арешту та посилання на те, що боржник не сплатив виконавчий збір не ґрунтуються на матеріалах виконавчого провадження, у якому накладений арешт на майно боржника, оскільки питання про стягнення виконавчого збору відповідно до закону державний виконавець не вирішував.

Відтак, наявність протягом тривалого часу не скасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, а також за відсутності будь-яких відомостей стосовно рішення про стягнення виконавчого збору, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном.

Відповідний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 03.11.2021 року у справі № 161/14034/20, провадження № 61-1980св21, у постанові Верховного Суду від 13.07.2022 року у справі № 2/0301/806/11, провадження № 61-3814св22.

Згідно з ч. ч. 2, 3 ст. 451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене права заявника).

Таким чином, суд, з урахуванням вимог скарги, встановивши обставини справи, приходить до висновку про обґрунтованість вимог скарги та її задоволення.

Питання про стягнення витрат заявника на правничу допомогу адвоката у даній справі суд вирішує наступним чином.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч.1 ст. 452 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом скарги, покладаються судом на заявника, якщо було постановлено рішення про відмову в задоволенні його скарги, або на орган державної виконавчої служби чи приватного виконавця, якщо було постановлено ухвалу про задоволення скарги заявника.

Згідно положень ч. 1, 2 статті 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. (ч. 3 ст. 137 ЦПК України).

Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу.

Витрати на правову допомогу, які мають бути документально підтверджені та доведені, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі.

Склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу, понесених під час розгляду справи, представником скаржника було надано договір № 0017/фо від 28.09.2023, укладений між ОСОБА_1 та адвокатським бюро «Дмитра Бойка», про надання правової (правничої) допомоги, ордер, свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю № 1249 від 29.12.1998, рахунки, платіжна інструкція від 06.10.2023 та 09.11.2023 про сплату ОСОБА_1 на користь адвокатського бюро «Дмитра Бойка» коштів на загальну суму 6000,00 грн за договором № 0017/фо від 28.09.2023 про надання правової (правничої) допомоги, акт здавання-приймання виконаних адвокатських послуг від 14.11.2023.

За змістом частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (наданих послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При встановленні гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Слід також зазначити, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи, витрачений адвокатом час.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Дана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 02.07.2020 року в справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19), у додатковій постанові Верховного Суду від 30.09.2020 року в справі № 201/14495/16-ц (провадження № 61-22962св19).

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Аналогічні критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAllianceLimited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Проаналізувавши опис наданих адвокатським бюро «Дмитра Бойка» в особі адвоката Бойко Д.О. послуг, а також подані скаржником документи, суд вважає, що відображена у цих доказах інформація щодо характеру та обсягу виконаної адвокатами роботи (наданих послуг), її складності, не відповідає критерію розумності та часу, витраченому адвокатами на виконання відповідних робіт.

Враховуючи викладене, оцінивши наявні у матеріалах справи докази, перевіривши відповідність заявленої до стягнення суми наданому обсягу адвокатських послуг, беручи до уваги заперечення представника відділу щодо заявлених скаржником витрат на правову допомогу, суд вважає, що справедливим, співмірним та обґрунтованим є розмір витрат скаржника на професійну правничу допомогу на загальну суму 2500,00 грн.

Таким чином, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення заяви скаржника про стягнення судових витрат на правову допомогу, та такі витрати слід стягнути з Оболонського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), на підставі ст.452 ЦПК України.У решті вимог, слід відмовити.

Керуючись статтями 4, 5, 76-81, 258-260, 354, 450-452 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Скаргу ОСОБА_1 про визнання неправомірною бездіяльність головного державного виконавця Оболонського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити.

Визнати неправомірною бездіяльність Оболонського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), яка полягає у незняті арешту з рухомого та нерухомого майна боржника ОСОБА_1 , накладеного постановами головного державного виконавця Оболонського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Поліщук Віти Віталіївни від 03.10.2016 та від 24.06.2017 у виконавчому провадженні № 52423505.

Зобов`язати Оболонський відділ державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) вчинити дії по зняттю арешта з рухомого та нерухомого майна боржника ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), накладеного у рамках виконавчого провадження №52423505 постановами головного державного виконавця Оболонського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Поліщук Віти Віталіївни від 03.10.2016 та від 24.06.2017; вилученню обтяження, зареєстрованого у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна (тип обтяження - арешт рухомого майна; зареєстровано - 26.06.2017 15:49:07 за №16340133; підстава - постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер ВП №52423505, виданий: 03.10.2016, видавник: Оболонським РВДВС м.Київ ГТУЮ у м.Києві, 2363/10) та у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (номер запису про обтяження 21092040 (спеціальний розділ); дата, час державної реєстрації - 24.06.2017, вид обтяження - арешт нерухомого майна; підстава для державної реєстрації - постанова про арешт майна, сері та номер: ВП №52423505, виданий 24.06.2017, видавник: Оболонський РВДВС м.Київ ГТУЮ у м.Києві).

Стягнути з Оболонського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (, адреса місцезнаходження м. Київ, вул. М.Тимошенка, буд. 2-Д) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса проживання: АДРЕСА_3 . 56,) витрати на правову допомогу в розмірі 2500 (дві тисячі п`ятсот) гривень 00 копійок.

Ухвалу суду може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги, протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги ухвала суду, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст ухвали суду складено 27.11.2023.

Суддя М.М. Ткач