КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

28 листопада 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Головуючого судді: Олійника В.І.,

суддів: Гаращенка Д.Р., Сушко Л.П.,

при секретарі: Курченко С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 01 лютого 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Альфа-Банк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Сенс Банк», третя особа: Національний банк України, про стягнення пені за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором відновлювальної кредитної лінії та договором кредиту, -

в с т а н о в и в :

У липні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просив стягнути з відповідача на свою користь пеню за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором відновлювальної кредитної лінії №030.29-50/352-С за період від 22.07.2020 року до 21.07.2021 року (включно) у розмірі 3 504 000 грн та пеню за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором кредиту №700/744019-КV від 10.10.2008 року за період від 22.07.2020 року до 21.07.2021 року (включно) у розмірі 525 600 доларів США.

Позов обґрунтовано тим, що між позивачем та AT «Укрсоцбанк» було укладено договір про надання відновлювальної кредитної лінії №030.29-50/352-С від 28.02.2008 року, за умовами якого Банк зобов`язався видати кредит в розмірі 500000 грн та договір кредиту №700/744019-KV від 10.10.2008 року за умовами якого Банк зобов`язався видати кредитні кошти в розмірі 60 000 доларів США.

Позивачем вказано, що після укладення кредитних договорів ним було сплачено комісію за видачу кредитних коштів, тобто сплачено повну вартість фінансових послуг, проте у подальшому Банком не було видано усієї суми кредитних коштів, а саме, залишок невиданих кредитних коштів становить 320 000 грн за договором про надання відновлювальної кредитної лінії №030.29- 50/352-С від 28.02.2008 та 48000 доларів США за договором кредиту №700/744019- KV від 10.10.2008 року.

Враховуючи вищевикладене, позивач вважає, що у АТ «Альфа Банк», як правонаступника ПАТ «Укрсоцбанк», перед ним є заборгованість за кредитними договорами в розмірі невиданих кредитних коштів, на яку ним нараховано штрафні санкції за період від 22.07.2020 року до 21.07.2021 року, а саме, пеню згідно ч.5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів» у розмірі 3% вартості послуги за кожен день прострочення, та яку просить стягнути з відповідача в судовому порядку.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 01 лютого 2023 року відмовлено в задоволенні позову.

В апеляційній скарзі адвоката ОСОБА_1 з підстав порушення судом норм матеріального та процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції ухвалюючи рішення, не виконав рішення Конституційного суду України від 10.11.2011 року №1-26/2011 та не врахував правову позицію Верховного Суду у справі за № 6-37цс17.

Вказує, що ухвалою від 30.11.2021 року у справі №759/16487/21 Голосіївський районний суд міста Києва відкрив провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Альфа-Банк», третя особа: Національний банк України, про стягнення відшкодування за невиконання кредитного договору. Як вбачається з рішення, відповідач мав право подати відзив на позов протягом 15 днів з моменту отримання копії ухвали, а треті особи пояснення у той же строк. Відповідач своїм правом не скористався і відзив не подав. Суд, виносячи оскаржуване рішення зазначив, що АТ «Альфа Банк» подав письмові пояснення, які суд використав як докази, що покладені в основу обґрунтування оскаржуваного рішення суду. Однак, позивач не отримував від АТ «Альфа Банк» жодних пояснень. Матеріали справи №759/16487/21 також не містять жодних пояснень чи будь-яких матеріалів, наданих відповідачем. Відтак суд, виносячи оскаржуване рішення, використав докази, які відсутні в матеріалах справи, та які не надавалися жодною стороною у справі.

Зазначив, що обставини, встановлені рішенням суду у справі №761/38881/14-ц є неналежним доказом, оскільки не містять інформацію щодо предмета доказування наявності обов`язку відповідача заплатити позивачу пеню згідно ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі, коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством за період від 22.07.2020 року до 21.07.2021 року (включно).

Представник АТ «Сенс Банк» подав до апеляційного суду письмові пояснення, в яких просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з недоведеності позовних вимог.

Ухвалене судом рішення зазначеним вимогам відповідає.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом до АТ «Альфа Банк» Сенс Банк», в якому просив стягнути з відповідача на свою користь пеню за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором відновлювальної кредитної лінії №030.29-50/352-С за період від 22.07.2020 року до 21.07.2021 року (включно) у розмірі 3 504 000,00 грн та пеню за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором кредиту №700/744019-КV від 10.10.2008 за період від 22.07.2020 року до 21.07.2021 року (включно) у розмірі 525 600 доларів США.

В обґрунтування позову зазначав, що між позивачем та AT «Укрсоцбанк» було укладено договір про надання відновлювальної кредитної лінії №030.29-50/352-С від 28.02.2008 року, за умовами якого Банк зобов`язався видати кредит в розмірі 500 000 грн та договір кредиту №700/744019-KV від 10.10.2008 року за умовами якого Банк зобов`язався видати кредитні кошти в розмірі 60 000 доларів США.

Позивач зазначав, що після укладення кредитних договорів ним було сплачено комісію за видачу кредитних коштів, тобто сплачено повну вартість фінансових послуг, проте у подальшому Банком не було видано усієї суми кредитних коштів, а саме, залишок невиданих кредитних коштів становить 320000 грн за договором про надання відновлювальної кредитної лінії №030.29-50/352-С від 28.02.2008 та 48 000 доларів США за договором кредиту №700/744019- KV від 10.10.2008 року.

З огляду на зазначене вище, позивач вважав, що у АТ «Альфа Банк», як правонаступника ПАТ «Укрсоцбанк», перед ним є заборгованість за кредитними договорами у розмірі невиданих кредитних коштів, на яку ним нараховано штрафні санкції за період від 22.07.2020 року до 21.07.2021 року, а саме: пеню згідно ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у розмірі 3% вартості послуги за кожен день прострочення та яку просить стягнути з відповідача в судовому порядку.

За ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутністю таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до частин першої, другої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За змістом ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, в тому числі, сплата неустойки.

Відповідно до ч. 1 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

За умовами ч. 3 ст. 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

При цьому, ч.1 ст.550 ЦК України передбачено, що право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання.

Закону України «Про захист прав споживачів» регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і споживачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

В Законі України «Про захист прав споживачів» не визначено певних меж його дії, але з урахуванням характеру правовідносин, які ним регулюються, та виходячи із принципів цивільного судочинства і наявності у спірних правовідносинах сторони, як особа - споживач, можна зробити висновок, що цим Законом регулюються відносини, що виникають із договорів купівлі-продажу, майнового найму (оренди), надання комунальних послуг, прокату, перевезення, зберігання, доручення, комісії, фінансово-кредитних послуг тощо.

Такі відносини можуть виникати з актів законодавства або з інших угод, які не суперечать закону.

Аналізуючи предмет та умови договору, укладеного сторонами, суд прийшов до вірного висновку, що правовідносини за своїм характером належать до сфери регулювання Закону України «Про захист прав споживачів».

Стаття 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначає: споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22); продукція - це будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб (пункт 19); послугою є діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (пункт 17); виконавець - це суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги (пункт 3).

За ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення.

Судом встановлено, що 28.02.2008 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «УКРСОЦБАНК» та ОСОБА_1 було укладено договір про надання відновлювальної кредитної лінії №030.29-50/352-С, відповідно до умов якого Кредитор зобов`язався надати Позичальнику гроші у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання окремими частинами (кожна частина окремо - Транш) зі сплатою 14,5 процентів річних в межах максимального ліміту заборгованості до 500000 грн. (п.1.1. договору).

10.10.2008 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «УКРСОЦБАНК» та ОСОБА_1 було укладено договір кредиту №700/744019-КV, відповідно до умов якого Кредитор зобов`язався надати Позичальнику грошові кошти на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру у сумі 60000 тисяч доларів США зі сплатою 16 % річних та комісій (п. 1.1. договору).

10.09.2019 року Загальними зборами акціонерів АТ «Альфа-Банк» та єдиним акціонером АТ «Укрсоцбанк» затверджено рішення про реорганізацію АТ «Укрсоцбанк» шляхом приєднання до АТ «Альфа-Банк».

Згідно з інформацією банківської ліцензії №61 від 01.12.2022 року дата запису в Державному реєстрі банків 01.12.2022 року АТ «Альфа-Банк» було перейменовано в АТ «Сенс Банк».

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 вказував на те, що у відповідача перед ним є заборгованість за кредитними договорами у розмірі невиданих кредитних коштів, на яку ним нараховано штрафні санкції за період від 22.07.2020 року до 21.07.2021 року, а саме, пеню згідно ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у розмірі 3% вартості послуги за кожен день прострочення, та яку просить стягнути з Банку в судовому порядку.

При цьому позивач вказував на те, що станом на 14.10.2008 року вартість ненаданої послуги за договором кредиту становила 48 000 доларів США, про що він неодноразово повідомляв банк та просив виконати свій обов`язок видати кошти позичальнику.

Також позивач повідомляв відповідача про необхідність видати йому 320 000 грн за договором № 030.29-50/352-С.

Позивач вказав, що у період від 14.10.2008 року до 01.10.2010 року відповідачу було нараховано проценти за прострочення надання послуг з видачі кредитних коштів та стосовно частини цих нарахованих процентів позивачем було прийнято рішення щодо зарахування однорідних зустрічних вимог, строк виконання яких настав відповідно до положень ст. 601 ЦК України (з одного боку борг позивача перед відповідачем щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, повернення тіла кредиту, а з іншого боку борг відповідача перед позивачем щодо сплати відсотків за прострочення виконання зобов`язання). Про прийняті рішення позивач повідомив відповідача у період від 08.12.2008 року до 01.10.2010 року.

Позивач вказував, що станом на 01.10.2010 року доступний розмір кредитної лінії за договором відновлювальної кредитної лінії складав 350 000 грн, з яких позивач подав заявку на отримання необхідних йому 320 000 грн.

Отже, за допущене прострочення відповідачу позивачем нараховано пеню у розмірі 3% річних вартості послуг за кожен день прострочення від суми 48 000 доларів США та 320 000 грн з урахуванням строку застосування позовної давності в один рік.

Відповідно до рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 16.07.2015 року у справі №761/38881/14-ц, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 25.12.2015 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02.06.2016 року, ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні позову до ПАТ «Укрсоцбанк», третя особа: Національного банку України, про стягнення коштів в сумі 3 504 000 грн та 764 621 доларів США, оскільки доказів набуття Банком грошових коштів у сумі 18 182,18 доларів США та 95 260 доларів США без достатньої на те правової підстави, а також передачі вказаних коштів під впливом обману суду не надано, а тому суди дійшли висновку, що позивачем необґрунтовано заявлені позовні вимоги щодо повернення як безпідставно набутих вищевказаних коштів. Оскільки позивачем не було доведено факту завдання йому збитків з боку відповідача, а отже вимоги щодо відшкодування пені та подвійної переплати також не підлягали задоволенню.

Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Зі змісту вказаного рішення убачається, що судом встановлено укладення між позивачем та AT «Укрсоцбанк», правонаступником якого є AT «Альфа-Банк», в свою чергу правонаступником якого є АТ «Сенс Банк», договору про надання відновлювальної кредитної лінії №030.29-50/352-С від 28.02.2008 року, за умовами якого Банк зобов`язався видати кредит в розмірі 500 000 грн та договору кредиту №700/744019-KV від 10.10.2008 року, за умовами якого Банк зобов`язався видати кредитні кошти в розмірі 60 000 доларів США.

В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором №700/744019-КV, 10 жовтня 2008 року між ОСОБА_2 та АКБСР «Укрсоцбанк» укладено іпотечний договір № 700/744021-ІО, предметом іпотеки є квартира АДРЕСА_1 .

19 грудня 2011 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі - продажу квартири АДРЕСА_2 за ціною 1 598 000 грн., що на день укладення договору становило 200 000 доларів США.

У справі №761/38881/14-ц судом було встановлено та сторонами не заперечувалося, що квартира була реалізована в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором.

Також у справі №761/38881/14-ц судом було встановлено, що ОСОБА_1 є позичальником кредитних коштів, а Банк - кредитором. Крім того, встановлено, що між сторонами зобов`язань, в яких Банк був би боржником позивача не існує, не надано суду й належних та допустимих доказів того, що між сторонами існують однорідні зустрічні вимоги. У позовній заяві та письмових поясненнях до неї позивач зазначав, що його дружина вимушена була продати вказану квартиру на невигідних для неї умовах за відсутності боргових зобов`язань позивача перед банком у зв`язку з проведенням зарахування однорідних зустрічних вимог у період від 08.12.2008 року до 01.10.2010 року, у зв`язку з чим позивачу були спричинені збитки, які зобов`язаний відшкодувати Банк. В обґрунтування своєї позиції позивач надав суду звернення до керівництва банку з вимогою про видачу йому недоотриманої частини кредиту в сумі 48000 доларів США.

У вказаному судовому рішенні встановлено, що позивач не надав суду доказів того, що у сторін існують однорідні зустрічні вимоги, оскільки зобов`язань, в яких відповідач був би боржником позивача між сторонами внаслідок укладення кредитних договорів не виникало. Доказів оспорювання або визнання недійсними укладених кредитних договорів, іпотечного договору та договору купівлі-продажу суду теж не надано. В матеріалах справи наявна довідка про повне виконання зобов`язань з боку позивача за договором №700/744019-КV від 10.10.2008 року, яку позивач отримав 20.12.2011 року.

За ч.1 ст.601 ЦК України зобов`язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги.

Таким чином, зарахування зустрічних однорідних вимог є способом припинення одночасно двох зобов`язань, в одному із яких одна сторона є кредитором, а інша - боржником, а в другому - навпаки (боржник у першому зобов`язанні є кредитором у другому). Вимоги, які можуть підлягати зарахуванню, мають відповідати таким умовам: бути зустрічними (кредитор за одним зобов`язанням є боржником за іншим, а боржник за першим зобов`язанням є кредитором за другим); бути однорідними та строк виконання щодо таких вимог настав, не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги.

Судом вірно встановлено, що позивачем не доведено, що між сторонами відбулось зарахування зустрічних однорідних вимог, оскільки з матеріалів справи та укладених між сторонами договорів не вбачається того, що відбулось припинення одночасно двох зобов`язань, в одному з яких одна сторона є кредитором, а інша - боржником, а в другому - навпаки (боржник у першому зобов`язанні є кредитором у другому), оскільки за укладеними договорами позивач є позичальником кредитних коштів, а кредитором - Банк.

Позивач не надав суду доказів того, що у сторін існують однорідні зустрічні вимоги, оскільки зобов`язань, в яких відповідач був би боржником позивача між сторонами внаслідок укладення кредитних договорів, не виникало і такі обставини вже встановлені судовим рішенням.

Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Вказана стаття кореспондується і ч. 1ст. 81 ЦПК України.

Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За ч.ч.1, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.

Частинами другою та третьою статті 10 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень. Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач є підставою для відмови у позові. У випадку невиконання учасником справи його обов`язку із доведення відповідних обставин необхідними доказами, такий учасник має усвідомлювати та несе ризик відповідних наслідків, зокрема, відмови у задоволенні позовних вимог, у зв`язку із їх недоведеністю.

З огляду на вищенаведене, з врахування наявності судового рішення, яке набрало законної сили, та яким встановлено, що між сторонами не існує зобов`язань, в яких Банк був би боржником позивача, та існування однорідних зустрічних вимог, суд дійшов вірного висновку щодо відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні.

Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.

Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.263, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 01 лютого 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 13 грудня 2023 року.

Головуючий:

Судді: