КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
№22-ц/824/7912/2023
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 грудня 2023року місто Київ

справа №761/33458/21

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Левенця Б.Б., Ратнікової В.М.

за участю секретарів судового засідання - Савлук І.М., Дячук І.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 та за апеляційною скаргою позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «ВКФ Фарби України» на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 23 лютого 2023 року, ухвалене під головуванням судді Фролової І.В., повний текст рішення складено 10 березня 2023 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ВКФ Фарби України» до ОСОБА_1 про розірвання попереднього договору та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ВКФ Фарби України» про визнання майнових прав на квартиру,-

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2021 року позивач ТОВ «ВКФ Фарби України»звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просив:

розірвати попередній договір від 29 грудня 2014 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Іванчик І.І. за реєстровим №3996, укладений між ТОВ «ВКФ Фарби України» та ОСОБА_1 .

Позов мотивований тим, що 29 грудня 2014 року між ТОВ «ВКФ Фарби України» та ОСОБА_1 укладено попередній договір, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Іванчик І.І. за реєстровим №3996, за умовами якого сторони зобов`язалися укласти основний договір купівлі-продажу квартири у строк до 30 червня 2016 року.

Відповідно до умов попереднього договору сторони встановили, що при укладенні основного договору 100% ціни квартири, що має бути предметом основного договору становитиме 341 168,75 грн. та ОСОБА_1 повинен сплатити вказану суму до 30 червня 2016 року.

Вказував, що заборгованість відповідача за даним попереднім договором становить 10235,06 грн., що підтверджується довідкою від 22 квітня 2021 року.

Зазначав, що оскільки ОСОБА_1 було порушено умови попереднього договору, що виразилось у несплаті грошових коштів за попереднім договором у повному обсязі, а тому основний договір у визначений сторонами строк укладений не був, внаслідок чого вважає, що зобов`язанняза попереднім договором є припиненими в силу вимог закону.

Посилався на те, що після направлення ТОВ «ВКФ Фарби України» на адресу ОСОБА_1 письмового повідомлення про розірвання попереднього договору, сторонами не укладено та нотаріально не посвідчено додатковий договір про розірвання попереднього договору, що в подальшому, може негативно вплинути на майнові права ТОВ «ВКФ Фарби України».

Таким чином, ТОВ «ВКФ Фарби України» вважає, що попередній договір має бути розірваний.

У листопаді 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з зустрічним позовом, в якому просив:

визнати за ним майнові права на квартиру із наступними характеристиками: поверх - 3, квартира АДРЕСА_1 пропорційно розміру про інвестованого внеску грошових коштів у сумі 330933,69 грн., що складає 97% - 40,9825 кв.м згідно з попереднім договором.

Позов обґрунтований тим, що 29 грудня 2014 року між ним та ТОВ «ВКФ Фарби України» укладено попередній договір, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Іванчик І.І. за реєстровим №3996, за умовами якого він проінвестував квартиру із характеристиками: поверх - 3, квартира АДРЕСА_1 .

Вказував, що ним було сплачено на рахунок ТОВ «ВКФ Фарби України» 330933,69 грн.

Зазначав, що ТОВ «ВКФ Фарби України» не введено житловий будинок в експлуатацію та з ним не укладено основний договір.

Вважає, що оскільки ТОВ «ВКФ Фарби України» не визнає його права на об`єкт інвестування, а тому наявні правові підстави для визнання за ним майнових прав на об`єкт інвестування - квартиру, пропорційно розміру проінвестованого внеску, який складає 97%.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 23 лютого 2023 року позов ТОВ «ВКФ Фарби України» залишено без задоволення.

Зустрічний позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Частково не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування матеріального та порушення процесуальних норм права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, просивскасувати рішення Шевченківського районного суду міста Києва в частині залишення без задоволення зустрічної позовної заяви ОСОБА_1 до ТОВ «ВКФ «ФАРБИ УКРАЇНИ» про визнання майнових прав на квартиру, і ухвалити в цій частині нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнити. В іншій частині рішення залишити без змін.

В обґрунтування вимог посилався на те, що не дивлячись на те, що сам нотаріально завірений правочин носить назву «Попередній договір», його зміст та відносини що склались між ОСОБА_1 та ТОВ «ВКФ «ФАРБИ УКРАЇНИ» фактично відповідають договору купівлі-продажу, чого суд першої інстанції не дослідив та не встановив.

Просив захистити право ОСОБА_1 «очікування» на спірну квартиру, оскільки іншого житла в нього та його родини немає.

Вказував, що ОСОБА_1 на виконання вимог п.2.3. Розділу 2 попереднього договору, з метою забезпечення виконання зобов`язаньсплатив на рахунок ТОВ «ВКФ»ФАРБИ УКРАЇНИ» грошові кошти у сумі 330 933,69 грн., отже останній взяті на себе зобов`язання щодо сплати грошових коштів виконав у повному обсязі.

Зазначав, що враховуючи, що предметом договору, укладеного між ТОВ «ВКФ «ФАРБИ УКРАЇНИ» та ОСОБА_1 є об`єкт нерухомості, який незважаючи на плановий термін передачі ОСОБА_1 у власність, встановлений у пункті 1.2. попереднього договору, станом на дату звернення до суду є незакінченим (тобто об`єкт будівництва є незавершеним, а відповідно майно (квартира) станом на дату звернення до суду не існує), випливає, що між сторонами укладено договір купівлі-продажу майнових прав на майбутню квартиру в об'єкті незавершеного будівництва.

Вважає, що за правочином укладеним між ТОВ «ВКФ «ФАРБИ УКРАЇНИ» та ОСОБА_1 , останній отримав у власність не індивідуально визначене умовами попереднього договору нерухоме майно з усіма притаманними йому властивостями, а майнові права на ще не існуюче майно, яке може стати таким при сукупності всіх передбачених будівельною документацією обставин.

Частково не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивач ТОВ «ВКФ «ФАРБИ УКРАЇНИ» подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування матеріального та порушення процесуальних норм права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, просив скасувати рішення в частині залишення без задоволення позовної заяви ТОВ «ВКФ «ФАРБИ УКРАЇНИ» і ухвалити в цій частині нове рішення, яким позов задовольнити.

В обґрунтування вимог посилався на те, що станом на граничну дату укладення основного договору, визначену п.1.2. попереднього договору, а саме - 30 червня 2016 року, грошові кошти у повному розмірі ОСОБА_1 не оплачені, що свідчить про неможливість укладення основного договору внаслідок невиконання ОСОБА_1 своїх зобов`язань за попереднім договором.

ТОВ «ВКФ ФАРБИ УКРАЇНИ» вважає, що суд першої інстанції передчасно вдався до оцінки обставин про введення чи не введення будинку в експлуатацію та отримання тих чи інших документів, а також помилково встановив обов`язок товариства ввести будинок в експлуатацію та отримати ті чи інші документи за умовами попереднього договору.

Вказував, що укладення основного договору має пряму залежність із виконанням ОСОБА_1 своїх зобов`язань, які станом на граничну дату укладення основного договору виконані не були.

Зазначав, що ТОВ «ВКФ ФАРБИ УКРАЇНИ» не отримувало від ОСОБА_1 пропозиції про укладення основного договору, а також не вживало жодних дій, спрямованих на умисне ухилення від укладення основного договору, щосвідчить про те, що зобов`язання сторін за попереднім договором та сам попередній договір є припиненими в силу імперативних вимог ч.3 ст.635 ЦК України.

10 травня 2023 року від позивача ТОВ «ВКФ ФАРБИ УКРАЇНИ» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній вказував, що апеляційна скарга відповідача є необґрунтованою, а її доводи не спростовують висновків суду першої інстанції. Просив апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні зустрічного позову - без змін.

30 травня 2023 року від представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу позивача, в якому останній вказував, що апеляційна скарга є необґрунтованою, а її доводи не спростовують висновків суду першої інстанції. Просив апеляційну скаргу ТОВ «ВКФ ФАРБИ УКРАЇНИ» залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні первісного позову - без змін.

08 червня 2023 року від позивача ТОВ «ВКФФАРБИ УКРАЇНИ» надійшли додаткові пояснення на відзив на апеляційну скаргу ТОВ «ВКФ ФАРБИ УКРАЇНИ».

В судовому засіданні апеляційного суду представник позивача підтримала доводи своєї апеляційної скарги, просила її задовольнити. У задоволенні апеляційної скарги представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 просила відмовити.

Відповідач та його представник в судовому засіданні апеляційного суду доводи своєї апеляційної скарги підтримали, просили її задовольнити. У задоволенні апеляційної скарги ТОВ «ВКФ ФАРБИ УКРАЇНИ» просили відмовити.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 29 грудня 2014 року між ТОВ «ВКФ Фарби України» та ОСОБА_1 укладено попередній договір, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Іванчик І.І. 29 грудня 2014 за реєстровим №3996.

Відповідно до п.1.1. вказаного договору, сторони зобов`язуються, в строки встановлені даним попереднім договором, укласти в майбутньому договір купівлі-продажу відповідно до якого ТОВ «ВКФ Фарби України» зобов`язується передати окрему квартиру, характеристики якої вказані в п.1.3. розділу 1 цього попереднього договору, в житловому будинку, за адресою: АДРЕСА_2 , а ОСОБА_1 зобов`язується прийняти об`єкт та належним чином оплатити його вартість в обсязі згідно з розділом 2 попереднього договору.

Пунктом 1.2. попереднього договору визначено, що сторони зобов`язуються укласти основний договір в строк до 30 червня 2016 року. Сторони встановили, що основний договір укладається протягом п`яти календарних днів з моменту отримання ОСОБА_1 відповідного повідомлення від ТОВ «ВКФ Фарби України». В будь-якому випадку ТОВ «ВКФ Фарби України» повинне направити ОСОБА_1 вказане повідомлення протягом 5 робочих днів після отримання ТОВ «ВКФ Фарби України» правовстановлюючих документів на об`єкт та надання Реєстраційною службою Головного управління юстиції у м. Києві документів, що є необхідними для належного укладення та оформлення основного договору.

Згідно з п.2.1. попереднього договору сторони встановили, що при укладенні основного договору 100% ціна об`єкта (сума основного договору) буде, разом з ПДВ, складати 341 168,75 грн.

Підпунктом 2.3.1. п.2.1. попереднього договору визначено, що ОСОБА_1 зобов`язується сплатити забезпечувальну суму ТОВ «ВКФ Фарби України», що складає 97% - (40,9825 м.кв.) - 330 933,69 грн., в тому числі ПДВ (20%) 55 155,62 грн за вартістю 1 м.кв. 8 075,00 грн до 22 січня 2015 року та 3% (-1,2675), що становить 10 235,06 грн., в тому числі ПДВ (20%) 1705,84 грн., буде повністю сплачена ОСОБА_1 ТОВ «ВКФ Фарби України» в день укладення основного договору.

У п.2.5. попереднього договору сторони погодили, що документом, який підтверджує проведення розрахунків за цим договором між сторонами, є документи надані банківською установою (банківські виписки) щодо операцій з коштами на рахунку відповідача та щодо зарахування коштів на рахунок позивача.

Згідно з пунктом 4.2. вищевказаного договору сторони погодили, що основний договір може бути укладений виключно у разі сплати відповідачем повної суми коштів, що передбачена підпунктом 2.3.1 пункту 2.3. розділу 2 цього попереднього договору на банківський рахунок позивача у належному порядку.

Відповідно до пункту 4.7. попереднього договору сторони встановили, що укладення та оформлення основного договору, можливе лише в тому випадку, якщо сума коштів, визначена підпунктом 2.3.1. пункту 2.3. розділу 2 цього попереднього договору, буде повністю сплачена відповідачем на рахунок позивача, до моменту вказаного укладення та оформлення основного договору.

Пунктом 5.4. попереднього договору визначено, що у разі невиконання ОСОБА_1 взятих на себе зобов`язань, які викладені в даному попередньому договорі, ТОВ «ВКФ Фарби України» має право розірвати даний попередній договір в односторонньому порядку з вини ОСОБА_1 . При цьому сума, що була фактично сплачена ОСОБА_1 на рахунок ТОВ «ВКФ Фарби України» на виконання цього попереднього договору, повертається на банківський рахунок ОСОБА_1 , за винятком суми коштів у гривнях, що еквівалентна 5% від суми встановленої у підпункті 2.3.1. пункту 2.3. розділу 2 цього попереднього договору, які залишають у розпорядженні ТОВ «ВКФ Фарби України» в якості неустойки. ТОВ «ВКФ Фарби України» повідомляє ОСОБА_1 про розірвання договору шляхом направлення поштового повідомлення (цінним листом з описом вкладеного) на адресу ОСОБА_1 , що вказана в цьому попередньому договорі. Даний попередній договір є розірваним з дати направлення такого повідомлення ОСОБА_1 . У такому разі сторони зобов`язані підписати та нотаріально посвідчити додатковий договір щодо розірвання даного попереднього договору. Вказане в даному пункті повернення коштів здійснюється протягом 60 календарних днів з дати підписання та нотаріального посвідчення згаданого додаткового договору про розірвання цього попереднього договору. Витрати на оформлення, нотаріальне посвідчення (реєстрацію) такого договору про розірвання несе та сторона, з вини якої відбулося розірвання, втрати чинності або унеможливилось виконання попереднього договору.

Згідно з п.6.1 попереднього договору, договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами і діє до моменту укладення основного договору, або до моменту виконання зобов`язань за попереднім договором щодо штрафних санкцій відповідною стороною при розірванні попереднього договору.

На виконання вимог попереднього договору ОСОБА_1 було сплачено ТОВ «ВКФ Фарби України» грошові кошти у розмірі 330 933,69 грн.

Відповідно до бухгалтерської довідки ТОВ «ВКФ Фарби України» від 22 квітня 2021 року за ОСОБА_1 обліковується заборгованість у розмірі 10 235,06 грн.

22 квітня 2021 року ТОВ «ВКФ Фарби України» було направлено засобами поштового зв'язку повідомлення ОСОБА_1 про розірвання попереднього договору, зі змісту якого вбачається, що основний договір в строк до 30 червня 2016 року не укладено у зв'язку з невиконанням ОСОБА_1 взятих на себе зобов'язань за попереднім договором, а саме: наявності заборгованості в розмірі 10 235 грн. ТОВ «ВКФ Фарби України» у вказаному повідомленні стверджує, що зобов'язання за попереднім договором є припиненими з 01 липня 2016 року, тому пропонує ОСОБА_1 узгодити дату, час та місце підписання додаткового договору щодо розірвання попереднього договору.

Відповіді на вищезазначене повідомлення матеріали справи не містять.

Звертаючись до суду з даним позовом, ТОВ «ВКФ Фарби України» вказувало на те, що ОСОБА_1 було порушено умови попереднього договору, що виразилось у несплаті грошових коштів за попереднім договором у повному обсязі, в подальшому останній ухилився від підписання та нотаріального посвідчення договору про розірвання попереднього договору, що є підставою для розірвання попереднього договору в судовому порядку.

Заперечуючи проти позову позивача, ОСОБА_1 посилався на те, що ним були виконані належним чином взяті на себе зобов`язання за попереднім договором, а обов`язок сплати грошових коштів у розмірі 10 235,06 грн. не настав, оскільки зазначені грошові кошти підлягали сплаті при укладенні основного договору. Натомість, взяті на себе зобов`язання не виконало ТОВ «ВКФ Фарби України», оскільки будинок в експлуатацію не введено та не направлено повідомлення про намір укласти основний договір. Наведене свідчить про порушення його майнових прав на об`єкт інвестицій, належним захистом яких буде визнання за ним майнових прав на квартиру. Належне виконання умов щодо сплати грошових коштів за попереднім договором, на переконання ОСОБА_1 є підставою для визнання за ним майнових прав на квартиру, пропорційно до сплаченої суми (97%).

Відповідно до статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частиною 1 ст.627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч.1 ст.628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Положеннями ч.1 ст.629 ЦК України визначено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч.1 ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Пунктом 1 ч.1 ст.611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору.

Положеннями статті 635 ЦК України визначено, що попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором.

Сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства.

Зобов'язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.

Відповідно до ч.1 ст.598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Аналіз положень ст.635 ЦК України свідчить про те, що єдиним зобов'язанням сторін за попереднім договором є зобов'язання укласти основний договір у певний строк (термін), визначений таким попереднім договором, а у разі не укладення основного договору визначений строк, за умови, що жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення та за умови відсутності факту ухилення від укладення основного договору, таке зобов'язання вважається припиненим.

Аналогічна правова позицію наведена Верховним Судом у постанові по справі №200/14946/16-ц від 24 липня 2019 року.

Згідно із ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02 лютого 2021 року у справі №925/642/19 зазначила, що порушенням вважається такий стан суб'єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб'єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов'язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Розглядаючи справу, суд має з'ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах.

Судом першої інстанції було вірно встановлено, що основний договір у строк до 30 червня 2016 року укладений не був, що не заперечується сторонами.

Відповідно, зобов'язання сторін, встановлені попереднім договором від 29 грудня 2014 року були припинені з 01 липня 2016 року.

ТОВ «ВКФ Фарби України» звернулося до суду з позовом у вересні 2021 року, тобто після того, як попередній договір припинив свою дію на підставі ч.3 ст.635 ЦК України, що виключає можливість задоволення вимог про його розірвання.

Оскільки виконання обов'язку відповідача сплатити забезпечувальний платіж в розмірі 3% в безпосередньому зв'язку пов'язано з укладенням основного договору (пп.2.3.1. п.2.1. попереднього договору), який не укладено сторонами, посилання позивача, як на підставу розірвання попереднього договору, у зв'язку з несплатою відповідачем грошових коштів в розмір 10235,06 грн. є безпідставним, що як наслідок не може бути розцінено судом, як неналежне виконання відповідачем умов попереднього договору.

Колегією суддів не встановлено, що відповідач порушив взяті на себе зобов`язання за попереднім договором, що мало б наслідки одностороннього розірвання попереднього договору, що передбачено пунктом 5.4 попереднього договору.

А відтак, доводи апеляційної скарги позивача про те, що станом на граничну дату укладення основного договору, визначену п.1.2. попереднього договору, а саме - 30 червня 2016 року, грошові кошти у повному розмірі ОСОБА_1 не оплачені, що свідчить про неможливість укладення основного договору внаслідок невиконання ОСОБА_1 своїх зобов`язань за попереднім договором, колегія суддів відхиляє з огляду на вищевикладене.

При цьому, укладення основного договору за умови неотримання ТОВ «ВКФ Фарби України» правовстановлюючих документів, визначених п.1.2. попереднього договору та не введення будинку в експлуатацію не є можливим.

Виходячи з фактичних обставин справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позову ТОВ «ВКФ Фарби України» про розірвання попереднього договору з підстав заявлених у ньому.

Також колегія суддів погоджується з висновком суду про відмову у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 , виходячи з наступного.

За змістом ст.190 ЦК України майном як особливим об'єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки. Майнові права є неспоживною річчю. Майнові права визнаються речовими правами.

За змістом статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Частиною 2 ст.656 ЦК України, зокрема визначено, що предметом договору купівлі-продажу можуть бути майнові права. До договору купівлі-продажу майнових прав застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не випливає із змісту або характеру цих прав.

Пунктом 6.5. попереднього договору визначено, що сторони свідчать, що даний попередній договір має силу попереднього договору відповідно до ЦК України.

Із наведених вище норм матеріального права випливає, що законом встановлено відкритість переліку підстав набуття права власності з обмеженням їх виключно тими, що прямо передбачені в законодавстві. Майнові права можуть бути предметом договору купівлі-продажу.

Зі змісту попереднього договору встановлено, що сторонами засвідчено про те, що укладений між ними договір має силу попереднього договору відповідно до ст.635 ЦК України.

Попередній договір не заміняє собою основний договір, а виконання його умов є лише передумовою укладення основного договору.

Умови попереднього договору не передбачають набуття ОСОБА_1 майнових прав на нерухоме майно внаслідок сплати ним забезпечувальної суми, визначеної пп.2.3.1. п.2.3. попереднього договору.

З матеріалів справи вбачається, що будинок, квартира в якому визначена попереднім договором, як предмет основного договору, в експлуатацію не введено, що унеможливлює укладення основного договору.

Закон не містить такого правового наслідку невиконання попереднього договору, як визнання права власності на майно, яке мало бути придбане у майбутньому за наслідком укладення основного договору купівлі-продажу. Подібних застережень не містить і укладений між сторонами попередній договір. Наведене унеможливлює застосування такого наслідку невиконання попереднього договору, як визнання за позивачем за зустрічним позовом майнових прав.

Схожа за змістом правова позиція викладена у постановах Верховного Суду по справах №522/970/18 від 03 червня 2021 року та №450/563/17 від 16 травня 2019 року.

Посилання представника відповідача в апеляційній скарзі на те, що за правочином укладеним між ТОВ «ВКФ «ФАРБИ УКРАЇНИ» та ОСОБА_1 , останній отримав у власність не індивідуально визначене умовами попереднього договору нерухоме майно з усіма притаманними йому властивостями, а майнові права на ще не існуюче майно, яке може стати таким при сукупності всіх передбачених будівельною документацією обставин та те, що до спірних правовідносин відлягають застосуванню положення Закону України «Про інвестиційну діяльність», колегія суддів відхиляє, з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України «Про інвестиційну діяльність» (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) інвестиціями є всі види майнових та інтелектуальних цінностей, що вкладаються в об'єкти підприємницької та інших видів діяльності, в результаті якої створюється прибуток (доход) або досягається соціальний ефект.

Частиною 1 ст.2 вказаного Закону визначено, що інвестиційною діяльністю є сукупність практичних дій громадян, юридичних осіб і держави щодо реалізації інвестицій.

Згідно з ч.1 ст.4 Закону об'єктами інвестиційної діяльності можуть бути будь-яке майно, в тому числі основні фонди і оборотні кошти в усіх галузях економіки, цінні папери (крім векселів), цільові грошові вклади, науково-технічна продукція, інтелектуальні цінності, інші об'єкти власності, а також майнові права.

Інвестування та фінансування будівництва об'єктів житлового будівництва з використанням недержавних коштів, залучених від фізичних та юридичних осіб, у тому числі в управління, може здійснюватися виключно через фонди фінансування будівництва, фонди операцій з нерухомістю, інститути спільного інвестування, а також шляхом емісії цільових облігацій підприємств, виконання зобов'язань за якими здійснюється шляхом передачі об'єкта (частини об'єкта) житлового будівництва. Інші способи фінансування будівництва таких об'єктів визначаються виключно законами (ч.3 ст.4 Закону України «Про інвестиційну діяльність).

Із наведених приписів норм матеріального права вбачається, що Законом України «Про інвестиційну діяльність» регламентовано порядок інвестування у будівництво об'єктів житлового будівництва та визначено виключні способи залучення коштів інвесторів, а саме через фонди фінансування будівництва, фонди операцій з нерухомістю, інститути спільного інвестування, а також шляхом емісії цільових облігацій підприємств, виконання зобов'язань за якими здійснюється шляхом передачі об'єкта (частини об'єкта) житлового будівництва.

ОСОБА_1 посилаючись на те, що його права як інвестора будівництва є порушеними, не надав суду доказів на підтвердження укладення договору про участь у фонді фінансування будівництва або договору про придбання сертифікатів фонду операцій з нерухомістю. А саме по собі укладення попереднього договору не є свідченням можливості застосування до наявних правовідносин положень Закону України «Про інвестиційну діяльність».

Оскільки законом та умовами попереднього договору не визначено можливість застосування такого наслідку невиконання попереднього договору, як визнання за позивачем за зустрічним позовом майнових прав, а твердження про можливість застосування до наявних правовідносин положень Закону України «Про інвестиційну діяльність» є помилковим, суд першої інстанції правомірно відмовив у задоволенні зустрічного позову.

Доводи апеляційних скарг не спростовують правильність висновків суду першої інстанцій і не дають підстав вважати, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, які передбачені ст.376 ЦПК України, як підстави для скасування рішення суду.

Апеляційний суд враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain, серія A, № 303-A, §§29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaariv. Finland, №49684/99, §2)).

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційних скарг без задоволення, рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 та апеляційну скаргу позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «ВКФ Фарби України» - залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 23 лютого 2023 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 14 грудня 2023 року.

Головуючий:

Судді: