ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/8/23Головуючий по 1 інстанції
Справа № 712/281/20 Категорія: 310000000 Токова С. Є.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2023 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого Нерушак Л.В. ( суддя - доповідач )

Суддів Бородійчука В.Г., Карпенко О.В.

За участю секретарів Мунтян К.С., Ярошенка Б.М.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ;

відповідач - ОСОБА_2 ;

особи, які подають апеляційні скарги - ОСОБА_1 , представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Прядка В.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційні скарги ОСОБА_1 та представника ОСОБА_2 - адвоката Прядки Віталія Михайловича на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 28 грудня 2021 року, ухваленого під головуванням судді Токової С.Є. 28.12.2021 року у приміщенні Соснівського районного суду м. Черкаси, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання батьківства, стягнення аліментів та про захист честі, гідності та репутації, -

в с т а н о в и в :

10.01.2020 року ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_2 про визнання батьківства, стягнення аліментів та про захист честі, гідності та репутації.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 вказує, що вона та відповідач ОСОБА_2 мали з 2008 року дошлюбні стосунки, зустрічались, разом проводили час, між ними тривалий час були інтимні стосунки. Однак після того, як відповідач ОСОБА_2 дізнався про вагітність ОСОБА_1 , то відносини між ними погіршились, одружуватись відповідач відмовився та запропонував їй перервати вагітність, але позивач відмовилась.

ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_3 .

На підставі ч. 1 ст. 135 СК України позивач ОСОБА_1 зареєструвала сина на своє прізвище та отримала свідоцтво про народження дитини.

Позивач вказує, що відповідач ОСОБА_2 , добровільно визнати себе батьком дитини відмовився, а тому ОСОБА_1 у серпні 2015 року звернулась з позовом до відповідача в Придніпровський районний суд м. Черкаси про визнання батьківства, стягнення аліментів та оголошення розшуку відповідача. Провадження у вказаній справі за її заявою було закрито у зв`язку із відмовою від позову. Вказану заяву ОСОБА_1 написала, оскільки на протязі 2015-2016 років перебувала у післяродовій депресії, відчувала себе одинокою та покинутою, також хворів малолітній син, а тому вона погодилась на запропоновані представником відповідача умови, сплату їй коштів в розмірі 36000,00 грн.

Під час розгляду справи, провадження у якій було закрито, адвокат відповідача ОСОБА_2 звинувачував позивача у невірності, розпутстві, звертав увагу суду, що відповідач одружений, а вона "розрушає сім`ю". Позивач ОСОБА_1 вважає, що поширення вказаної інформації порушує її немайнові права на честь, гідність та репутацію, а в кінцевому випадку привело до підписання угоди про відмову від позову.

У 2016 році позивач дізналась, що колишня дружина відповідача ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом про стягнення з нього аліментів на їх спільну дитину, вказавши, що ОСОБА_2 з травня 2016 року не допомагає їй, а також те, що вони розлучені з 2006 року, тобто задовго до їх знайомства, а тому вважає, свідчення, що позивач розбила родинні стосунки, були неправдиві. Крім того, позивач посилається, що ОСОБА_2 вказував, що дитина не його, а позивач народила сина від іншого чоловіка.

ОСОБА_2 не визнає свого батьківства та участі у вихованні дитини і матеріальному утриманні сина не приймає.

Посилаючись на викладені обставини справи, позивач ОСОБА_1 просила суд: призначити експертизу для визнання батьківства, якщо відповідач ОСОБА_2 буде ухилятись від експертизи, то постановити ухвалу про примусовий привід на проведення експертизи. У разі визнання батьківства витрати покласти на відповідача; стягувати щомісячно з відповідача на її користь на утримання сина, 2014 року народження аліменти в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подання позовної заяви до суду і до досягнення дитиною 18 років; зобов`язати відповідача спростувати поширену відносно ОСОБА_1 недостовірну інформацію, що вона розбила сім`ю, що їх син від іншого чоловіка, шляхом письмового вибачення; зобов`язати відповідача сплатити аліменти за минулий час, але не більше як за три роки.

07.06.2021 року позивач ОСОБА_1 подала до суду заяву про збільшення позовних вимог. Позивач, збільшивши розмір позовних вимог доповнила п. 7 про зобов`язання відповідача сплатити аліменти за минулий час (з листопада 2015 року); збільшити розмір аліментів на суму індексації за кожний місяць заборгованості на індекс інфляції, при визначенні розміру аліментів виплати індексувати окремо для кожного періоду, залежно від того, як змінювався розмір прожиткового мінімуму у місяці, після встановлення суми заборгованості за кожний місяць з листопада 2015 року.

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 28 грудня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 - задоволено частково.

Визнано ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьком дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уроженця міста Черкаси.

Внесено до актового запису № 276, складеного 05 березня 2014 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Придніпровському району міста Черкаси реєстраційної служби Черкаського міського управління юстиції про народження ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 наступні зміни: в графі відомості про батька виключити відомості " ОСОБА_4 " та вказати - " ОСОБА_2 " .

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 аліменти в розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 28 грудня 2021 року і до досягнення дитиною повноліття.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , судові витрати в розмірі 6620,70 грн. (шість тисяч шістсот двадцять) грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 908,00 грн.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивач ОСОБА_1 оскаржила рішення суду в апеляційному порядку, подавши апеляційну скаргу.

Із рішенням суду першої інстанції не погодився відповідач ОСОБА_2 , який через представника - адвоката Прядку В.М. оскаржив рішення суду в апеляційному порядку, подавши апеляційну скаргу

В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 зазначається, що позивач працює на керівних посадах, вже 8 років одинока мати, хоча дитину народила від відповідача після багатьох років стосунків. Для неї було великою несподіванкою, що батько її сина може не просто відмовитись від дитини, а ще й обмовити її та дитину. Позивачу дуже складно роз`яснити людям, чому вона, як обізнана людина, керівник, виховує дитину самостійно, не отримуючи жодної допомоги від батька свого сина, який теж займає керівні посади. І ще більше соромно, що про позивача і сина було усім розказано, що це не його дитина, а «от ментов», з листувань його першої дружини, де написано, що відповідач розповів усім, що дитина не від нього.

Зазначає, що визнання батьківства у справі повинно зобов`язати відповідача, батька її сина, спростувати поширену інформацію відносно позивача та їхньої дитини від наклепу. Саме тоді усі, кому позивач поширював недостовірну інформацію зрозуміють, що це неправда, оскільки для позивача це має велике значення.

Стосовно рішення суду першої інстанції в частині задоволення вимоги про визнання батьківства ОСОБА_1 наголошує, що обставини, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень всебічно не з`ясовані, через що це рішення суду першої інстанції не відповідає нормам матеріального та процесуального права в частині стягнення аліментів, а також фактичним обставинам справи, оскільки через неповно викладені обставини суд переклав на позивача повністю батьківські обов`язки, що суперечить ч. 1 ст. 141 СК України, за період з дня народження дитини по 28.12.2021 року.

ОСОБА_1 вважає, що рішенням суду першої інстанції у частині щодо розміру аліментів порушено право дитини на аліменти, як з дня подання позову, так і за минулі роки, вважає в цій частині рішення суду першої інстанції таким, що не відповідає нормам матеріального та процесуального права, фактичним обставинам справи, через не дослідження доказів та відхилення показів свідків.

Вважає, що суд безпідставно відхилив покази свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , як докази вживання заходів щодо отримання аліментів та ухилення відповідача від їх сплати за минулий період, через що, суд порушив права дитини.

Скаржник зазначає, що описова частина рішення суду першої інстанції містить не повні пояснення, які вона давала в судовому засіданні 28 січня 2021 року, і через це вони змінюють суть подій та принижують її, оскільки фактичні обставини зі слів позивача: «До пологів, у період вагітності та після пологів у них були інтимні стосунки. Після того, як позивач відмовилась від позову, повіривши відповідачу, що він буде піклуватись про дитину, то він уникав з нею спілкування, а в подальшому взагалі заблокував номер телефону позивача», а в описовій частині рішення суду першої інстанції зазначено: «Після пологів, вона неодноразово йому телефонувала, проте він уникав з нею спілкування, а в подальшому взагалі заблокував її номер телефону».

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 28 грудня 2021 року в частині вимог про захист честі, гідності та ділової репутації, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. Скасувати рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 28 грудня 2021 року в частині стягнення аліментів та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог, яким повністю задовольнити позовні вимоги. Залишити рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 28 грудня 2021 року в частині про визнання батьківства без змін в резолютивній частині, але змінити мотивувальну частину рішення, зазначивши: «До пологів, у період вагітності та після пологів у них були інтимні стосунки. Після того, як вона відмовилась від позову, повіривши йому, що він буде піклуватись про дитину, він уникав з нею спілкування, а в подальшому взагалі заблокував її номер телефону».

22 лютого 2022 року на адресу Черкаського апеляційного суду від представника ОСОБА_2 - адвоката Прядки В.М. надійшов відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 .

У відзиві вказується, що вимога щодо скасування рішення в частині відмови у задоволенні вимог про захист честі, гідності та ділової репутації (що перешкоджає подальшому провадженню) та направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції не відповідає приписам ст. 374 ЦПК України. Представник відповідача вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано дійшов до висновку, що в частині вказаної вимоги позивачу слід відмовити, оскільки позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів, які б доводили факт поширення відповідачем відповідних відомостей, які на думку позивача, є недостовірними і ганьблять її честь, гідність та ділову репутацію, як не доведено і сам факт порушення її прав саме відповідачем.

Щодо вимоги про стягнення аліментів з відповідача на утримання дитини, представник ОСОБА_2 - адвокат Прядка В.М. зазначає, що на момент пред`явлення позовної заяви про визнання батьківства між дитиною та відповідачем не було ніяких правовідносин, оскільки відповідач заперечував факт свого батьківства. Тому, відсутні підстави для стягнення аліментів за минулий період, оскільки обов`язок утримувати дитину покладається саме на батьків.

Відносно вимоги позивача ОСОБА_1 щодо зміни мотивувальної частини рішення суду першої інстанції стосовно визнання батьківства, то представник ОСОБА_2 - адвокат Прядка В.М. вважає, що зміни, які бажає внести ОСОБА_1 до мотивувальної частини рішення, висновків суду не спростовують, що вказані в резолютивній частині рішення. Вирішального значення для справи такі зміни не мають та фактично вони стосуються виключно суб`єктивного бажання позивача викласти події саме так, як вона цього хоче, проте її доводи ніякими доказами не підтверджено.

Таким чином, представник ОСОБА_2 - адвокат Прядка В.М. просить вимоги апеляційної скарги ОСОБА_1 - залишити без задоволення та стягнути з неї судові витрати на професійну правничу допомогу у зв`язку з розглядом справи в суді апеляційної інстанції.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги представник ОСОБА_2 - адвокат Прядка В.М. зазначає, що судом першої інстанції безпідставно відмовлено відповідачу в клопотанні про закриття провадження, оскільки ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 11.04.2016 року у справі № 711/7307/15-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання батьківства, стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, у зв`язку з відмовою позивача від позову і прийняттям такої відмови судом закрито провадження у вказаній цивільній справі.

Представник відповідача звертає увагу на те, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у клопотанні про призначення у справі повторної судово-медичної генетичної експертизи, про відвід експертній установі та її експертам, експертна установа обиралась без погодження між сторонами, що є порушенням порядку визначення експертної установи.

Відповідач не визнає свого батьківства щодо сина позивача, ніколи з позивачем стосунків, спільного побуту чи бюджету не мав. В свою чергу, позивачем не надано належних та достовірних доказів на підтвердження факту спільного проживання з відповідачем та ведення спільного господарства.

В апеляційній скарзі представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Прядка В.М. просить скасувати рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 28 грудня 2021 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити та стягнути з неї судові витрати на професійну правничу допомогу у зв`язку з розглядом справи в суді апеляційної інстанції.

26.04.2022 року на адресу Черкаського апеляційного суду від ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Прядки В.М.

У відзиві позивачем зазначається, що відповідач особисто підписав ознайомлення з процедурою судово-медичної генетичної експертизи, про що в ній було зроблено запис, що вони всі: позивач, дитина та відповідач здали кров. Вважає Київське міське клінічне бюро судово-медичної експертизи з бездоганною репутацією, тому результат експертизи не може ставитись під сумнів.

Позивач вважає, що таким чином відповідач бажає нанести дитині психологічну травму, не бажає піклуватися про неї та порушує права сина.

ОСОБА_1 просить відмовити відповідачу ОСОБА_2 у задоволенні його апеляційної скарги.

Сторони повідомлялись належним чином про дату, час, місце розгляду справи, що підтверджується даними судових повісток про вручення.

Судові засідання неодноразово відкладались за клопотаннями представника відповідача та в судових засіданнях оголошувалась перерва, тому розгляд справи продовжувався протягом тривалого часу.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення позивача, представника відповідача, вивчивши та обговоривши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає до часткового задоволення, аапеляційна скарга представника ОСОБА_2 - адвоката Прядки В.М. не підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення чи змінити його.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміні судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків суду, викладеним у рішенні суду першої інстанції обставинам справи; порушення норм процесуального або неправильне застосування норм матеріального права.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції в частині визначення початку строку стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання сина ОСОБА_3 , а саме : з 24 грудня 2021 року, не відповідає вище вказаним вимогам закону.

Вирішуючи спір та частково задовольняючи вимоги позивача щодо вимог про визнання батьківства, внесення до актового запису про народження дитини даних відомостей про батька та стягнення аліментів та утримання дитини, суд першої інстанції дійшов висновку про обгрунтованість вимог позивача, пославшись на докази, надані сторонами, які перевірив та прийшов до висновку про наявність підстав для їх задоволення.

Ухвалюючи рішення про стягнення аліментів з 24 грудня 2021 рокусуд першої інстанції виходив з того, що на момент пред`явлення позовної заяви про визнання батьківства між дитиною і передбачуваним батьком ще не має ніяких правовідносин, отже, підставою для пред`явлення позову в цьому випадку є не суб`єктивне право, а охоронюваний законом інтерес дитини. Цей інтерес полягає в тому, щоб знати свого батька і перебувати у правовому зв`язку з ним, тому необхідно стягувати аліменти з відповідача з дати винесення рішення про визнання відповідача батьком ОСОБА_3 .

Колегія суддів апеляційного суду не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вважає, що висновки районного суду в цій частині не відповідають обставинам справи та вимогам закону, так як судом допущено неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, що є підставою для зміни рішення суду першої інстанції в частині початку строку стягнення аліментів.

Відмовляючи у задоволенні вимог позивача про захист честі, гідності та репутації, суд першої інстанції дійшов висновку про недоведеність вимог позивачем, вказавши, що не надано належних, допустимих доказів, які б доводи факт поширення відповідачем оспорюваних відомостей, які на думку позивача є недостовірними та ганьблять честь, гідність та ділову репутацію позивача. Суд вказав, що не вбачає факту порушення прав позивача в цій частині вимог.

В іншій частині рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін, оскільки висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону, та в цій частині рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено обов`язок сторін доводити ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Однією з основних засад судочинства, визначених п. 8 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_3 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьками якого вказані: батько - ОСОБА_4 , мати - ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану по Придніпровському району міста Черкаси реєстраційної служби Черкаського міського управління юстиції 05 березня 2014 року, актовий запис № 276.

Згідно витягу з державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження Черкаського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Черкаській області № 4 від 27.11.2018 року, державна реєстрація народження дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 була проведена відповідно до ч. 1 ст. 135 Сімейного кодексу України, яка передбачає, що при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові дитини записуються за її вказівкою.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 128 СК України за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до ЦПК України.

Позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу (ч. 4 ст. 128 СК України).

Тлумачення статті 128 СК України свідчить, що закон не встановлює конкретного переліку доказів для встановлення факту батьківства. Підставою для встановлення факту батьківства можуть бути будь-які відомості, що свідчать про походження дитини від даної особи, зібрані відповідно до вимог ЦПК України.

При вирішенні спору про визнання батьківства суд приділяє особливу увагу інтересам дитини, не ігноруючи при цьому інтереси ймовірного біологічного батька.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 травня 2018 року у справі № 591/6441/14-ц (провадження № 61-6030св18) зазначено, що доказами у вказаній категорії справ можуть бути будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, показань свідків, письмових або речових доказів, висновків експертів. Тобто при вирішенні спору про визнання батьківства мають враховуватись усі передбачені законом докази в їх сукупності.

ОСОБА_2 , заперечуючи проти визнання його батьком малолітньої дитини, не навів жодних переконливих доказів на спростування доводів позивача ОСОБА_1 .

За таких обставин, колегія суддів апеляційного суду, вивчивши матеріали справи та, всебічно проаналізувавши обставини в їх сукупності, давши оцінку зібраним у справі доказам, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному, об`єктивному та всебічному з`ясуванні обставин справи, погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання батьківства підлягають задоволенню.

Відповідно до п. п. 20 п. 1 р. ІІІ Правил реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18 жовтня 2000 року № 52/2 з відповідними змінами, при вирішенні судом спорів про визнання батьківства, материнства, оспорювання батьківства чи материнства, встановлення фактів батьківства та материнства зміни до актових записів про народження вносяться відповідно до законодавства, яке регулює порядок внесення змін до актових записів цивільного стану.

Пунктом 2.13.1 Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, які затверджено наказом Міністерства юстиції України 12.01.2011 року 96/5 та зареєстровано в Міністерстві юстиції України 14 січня 2011 року за № 55/18793, визначено, що рішення суду про визнання батьківства (материнства), усиновлення (удочеріння), про скасування раніше винесеного рішення суду про визнання батьківства, виключення відомостей про батька (матір) дитини з актового запису про народження, скасування або визнання усиновлення (удочеріння) недійсним, про визнання шлюбу недійсним, установлення неправильності в актовому записі цивільного стану та інші, у яких зазначено про внесення конкретних змін в актові записи цивільного стану, є підставою для внесення відповідних змін до актового запису.

За положеннями ст. 134 СК України на підставі заяви осіб, вказаних у статтях 126, 127 СК України або рішення суду, орган державної реєстрації актів цивільного стану вносить відповідні зміни до Книги реєстрації народжень та видає нове Свідоцтво про народження.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку та правильно вніс до актового запису № 276, складеного 05 березня 2014 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Придніпровському району міста Черкаси реєстраційної служби Черкаського міського управління юстиції про народження ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 наступні зміни: в графі відомості про батька виключиити відомості " ОСОБА_4 " та вказати - " ОСОБА_2 ".

Щодо стягнення аліментів, апеляційний суд виходить із наступного.

Колегія суддів апеляційного суду вважає за важливе вказати, що будь-який сімейний спір стосовно дитини має вирішуватися з урахуванням та якнайкращим забезпеченням інтересів дитини.

Частиною 3 ст. 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція про права дитини), держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Статтею 51 Конституції України та ст. 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

За відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом.

Згідно ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

Частиною 1 ст. 182 СК України визначено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров?я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі, на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Частиною 3 ст. 182 СК України визначено, що мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття.

Стягнення аліментів у частці заробітку (доходу) батька, матері має ціль найбільш повно захищати інтереси дитини, забезпечити їй не тільки необхідні кошти для існування, але і зберегти по можливості той рівень життя, який дитина мала при сумісному проживанні з обома батьками.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що відповідач перебуває в працездатному віці, належних та допустимих доказів про обтяження турботами щодо утримання інших осіб не вбачається, підстав для його звільнення від обов`язку утримувати дитину, передбачених ст. 188 СК України, не встановлено.

Згідно обраного позивачем виду аліментів, аліменти призначаються у частці від доходу, що відповідає вимогам СК України.

Таким чином, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції, що розмір аліментів на дитину не повинен суперечити розміру, визначеному законодавством (ст. 183 СК України), а тому розмір аліментів повинен складати 1/4 частину заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Згідно ч. 1 ст. 79, ч. 1 ст. 191 СК України аліменти присуджуються за рішенням суду від дня подання позовної заяви.

Вказані норми прямо пов`язують присудження аліментів з днем подання позову, а СК України не містить жодних виключень в окремих випадках, зокрема, якщо задоволенням такої вимоги пов`язано із задоволенням вимоги про визнання батьківства.

Отже, законодавець у такий спосіб посилює захист права дитини на належне утримання, адже взагалі, право на аліменти у дитини виникає з моменту її народження.

Суд першої інстанції не звернув уваги та не врахував, що аліменти на дитину стягуються з дня пред`явлення позову, а заявлена вимоги про стягнення аліментів разом із вимогою про визнання батьківства посилює захист права дитини на належне утримання, які у цьому випадку будуть стягуватись за весь час розгляду справи про встановлення батьківства, що усуне необхідність порушувати питання про стягнення аліментів за минулий період (схожа за змістом правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 15 червня 2022 року у справі № 234/10082/18).

Суд першої інстанції дійшов помилкового висновку у вирішенні вимоги, з якого часу підлягають стягненню аліменти на утримання дитини, тому колегія суддів апеляційного суду вважає, що стягувати аліменти на утримання дитини слід з дати подання позову до суду.

Таким чином, колегія суддів апеляційного суду вважає, що в цій частині рішення суду першої інстанції слід змінити та стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , аліменти в розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 20.01.2020 року і до досягнення дитиною повноліття.

Щодо вимоги про стягнення аліментів за минулий період колегія суддів апеляційного суду зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 191 СК України аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за три роки.

При цьому, ухилення може виражатися у тому, що зобов`язана особа ухилялась від укладення договору про сплату аліментів на утримання дитини, приховувала своє місцезнаходження або свій заробіток (доходи), не реагувала на направлені йому листи та інші подібні дії.

Отже, обов`язковою умовою присудження аліментів за минулий час є доведеність саме позивачем вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача та неможливість їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати.

Згідно з постановою Верховного Суду від 06.08.2018 року у справі №748/2340/17 аналіз статті 191 СК України свідчить, що для стягнення аліментів за минулий час позивач повинен довести: (а) вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача; (б) ухилення відповідача від надання утримання дитині.

Встановивши, що позивачем не доведено, що ним вживались заходи, щодо одержання аліментів, але він не зміг їх отримати у зв`язку з ухиленням відповідачів від їх сплати, суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про відмову у задоволенні позову в цій частині.

Глава 15 Сімейного кодексу України передбачає ряд самостійних способів отримання аліментів: за рішенням суду (ч. 3 ст. 181 СК України), за ініціативою платника чи одержувача (ст. 187 СК України, шляхом подачі відповідних заяв за місцем роботи заявника), за договором між батьками про сплату аліментів на дитину (ст. 189 СК України, при цьому, такий договір підлягає укладенню в письмовій формі та нотаріальному посвідченню, тому факт його укладення не може підтверджуватись показаннями свідків).

Для підтвердження вжиття позивачем відповідних заходів для вирішення питання про стягнення з відповідача аліментів за минулий час, позивач має надати належні достатні та допустимі докази про вжиття будь-яких заходів, спрямованих на отримання від відповідача аліментів одним з описаних вище способів та докази того, що такі заходи не принесли результату у зв`язку з ухиленням відповідача від надання утримання дитині.

В протилежному випадку - позов не може бути задоволений.

Позивачем не надано суду вказаних вище доказів щодо дійсної наявності описаних вище обставин.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовна вимога про стягнення аліментів з відповідача за минулий період не ґрунтується на вимогах закону, а тому позовні вимоги позивача в цій частині слід залишити без задоволення.

Щодо вимоги позивача про захист честі, гідності та репутації колегія суддів апеляційного суду зазначає наступне.

Відповідно до ст. ст. 28, 68 Конституції України кожен має право на повагу до його гідності та ніхто не може бути підданий такому поводженню, що принижує його гідність. Кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Таким чином, праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

Відповідно до ч. 4 ст. 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Положеннями ч. 1 ст. 201 ЦК України передбачено, що честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством.

Згідно ст. ст. 297, 299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканність своєї ділової репутації.

Розглядаючи справи зазначеної категорії, суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Під поширенням інформації необхідно розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Суд першої інстанції встановив, що в позовній заяві ОСОБА_1 вказувала, що недостовірною та такою, що принижує її честь та гідність є інформація, яку озвучила адвокат відповідача ОСОБА_2 при розгляді справи у Придніпровському районному суді м. Черкаси за її позовом до ОСОБА_2 про визнання батьківства, стягнення аліментів та розшук боржника, провадження у якій було закрито, звинувачувала її у розпуцтві, невірності, розповідала, що відповідач одружений, а вона "розбила сім`ю". Пізніше ОСОБА_1 дізналась, що відповідач у період їх зустрічей, був розлучений зі своєю дружиною. Вказане їй стало відомо із рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області, який розглядав справу за позовом дружини ОСОБА_2 до відповідача про стягнення аліментів. Отримавши таку інформацію, ОСОБА_1 написала їй у мережі «Фейсбук», на що отримала відповідь принизливого характеру, вказувала позивач.

В судовому засіданні позивач зазначила, що недостовірною є інформація відповідача, що "дитина не його, а від іншого чоловіка" та має бути спростована ним шляхом письмового вибачення.

Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Також, слід зазначити, що принцип змагальності полягає в обов`язку кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження або заперечення власних вимог у спорі. Позивач стверджує про існування певної обставини та подає відповідні докази, а відповідач може спростувати цю обставину, подавши власні докази, які вважає більш переконливими. Суд, дослідивши надані сторонами докази, та з урахуванням переваги однієї позиції над іншою ухвалює власне рішення.

Однак, як зазначив суд першої інстанції, з чим погоджується колегія суддів апеляційного суду, заявляючи вказану позовну вимогу, позивач жодних належних та допустимих доказів, які б доводили факт поширення відповідачем ОСОБА_2 оспорюваних відомостей, які на її думку, є недостовірними і ганьблять честь, гідність та ділову репутацію позивача, суду не надано, як і не доведено суду сам факт порушення прав позивача відповідачем.

Колегія суддів апеляційного суду звертає увагу на те, що розгляд справи № 711/7307/15-ц у Придніпровському районному суді м. Черкаси відповідно до ухвали суду від 27.11.2015 року проводився у закритому судовому засіданні з додержанням усіх правил цивільного судочинства, у зв`язку з тим, що під час судового засідання особами, які беруть участь у справі будуть надані відомості про інтимні та інші особисті сторони життя, як ОСОБА_1 , ОСОБА_2 так і інших осіб, розголошення яких стороннім особам є недоцільним з етичної точки зору, та може порушити право особи на повагу до приватного життя.

Враховуючи вище викладене, доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_2 - адвоката Прядки В.М., колегією суддів апеляційного суду оцінюються критично, оскільки є безпідставними та необґрунтованими, і не містять жодних доказів та посилань щодо порушення норм процесуального права судом першої інстанції під час розгляду позовної заяви, неправильного застосування норм матеріального права, оскільки такі представником відповідача не наведені у скарзі.

Разом з тим, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 в частині визначення початку строку стягнення аліментів з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання сина ОСОБА_3 є обґрунтованими та підлягають задоволенню колегією суддів апеляційного суду, оскільки спростовують висновки суду першої інстанції щодо визначення періоду стягнення з моменту ухвалення рішення, а не з моменту подання позову, як того вимагає закон, а тому вимоги апеляційної скарги ОСОБА_1 в цій частині підлягають задоволенню апеляційним судом.

Інші ж доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 оцінюються критично, оскільки є безпідставними та необґрунтованими, і не містять жодних доказів та посилань щодо порушення норм процесуального права судом першої інстанції під час розгляду позовної заяви, неправильного застосування норм матеріального права, оскільки такі ОСОБА_1 не наведені у скарзі, а тому відсутні підстави для задоволення відповідних вимог апеляційної скарги останньої.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов?язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення («Серявін та інші проти України», №4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Колегія суддів апеляційного суду враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

З огляду на викладене, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Прядки В.М. - слід залишити без задоволення, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 - слід задовольнити частково, змінивши оскаржуване рішення в частині визначення строку стягнення аліментів, визначивши його з 20 січня 2020 року, в інший же частині рішення суду підлягає залишенню без змін, оскільки є законним, ухваленим з дотриманням норм процесуального законодавства та правильним застосовуванням норм матеріального права.

Судові витрати за розгляд апеляційних скарг ОСОБА_1 та представника ОСОБА_2 - адвоката Прядки В.М. слід залишити за особами, які подавали скарги, оскільки рішення суду першої інстанції змінено лише в частині визначення строку стягнення аліментів, а тому судові витрати апеляційним судом не підлягають перегляду.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Прядки Віталія Михайловича - залишити без задоволення.

Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 28 грудня 2021 року - змінити в частині визначення дати стягнення аліментів, а саме: з 28 грудня 2021 року на 20 січня 2020 року.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції, Верховного Суду, протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови, в порядку та за умов, визначених цивільно - процесуальним законодавством.

Повний текст постанови складений 16.06.2023 року.

Головуючий Л.В. Нерушак

Судді В.Г. Бородійчук

О.В. Карпенко