ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/757/23Головуючий по 1 інстанції
Справа №707/1174/21 Категорія: 310020000 Морозов В. В.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 травня 2023 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :

Головуючого Нерушак Л.В. ( суддя - доповідач )

Суддів Василенко Л.І., Карпенко О.В.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 ;

відповідач - ОСОБА_3 ;

третя особа - Черкаська районна державна адміністрація;

особа, яка подає апеляційну скаргу - представник ОСОБА_3 - адвокат Дмитренко Р.М.

розглянувши в м. Черкаси в порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - адвоката Дмитренка Руслана Миколайовича на заочне рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 07 вересня 2022 року, ухвалене під головуванням судді Морозова В.В. у приміщенні Черкаського районного суду Черкаської області 07.09.2022 року, у справі за позовною заявою ОСОБА_1 в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору орган опіки та піклування - Черкаська районна державна адміністрація про стягнення аліментів, -

в с т а н о в и в :

01.06.2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 з первісною позовною заявою до ОСОБА_3 про стягнення аліментів.

Позовні вимоги мотивовано тим, що згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 ОСОБА_2 народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 та є донькою позивача ОСОБА_1 .

В період часу з вересня 2019 року по вересень 2020 року між ОСОБА_3 та її донькою існували фактичні шлюбні відносини.

ІНФОРМАЦІЯ_2 її донька народила дитину ОСОБА_4 , батьком якої, згідно свідоцтва про народження серія НОМЕР_2 , вказаний ОСОБА_3 .

В силу непорозумінь, які почали виникати між її донькою ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які ґрунтувались на розбіжності їхніх поглядів щодо спільного сімейного життя та виховання дитини, вони досягли згоди про окреме проживання. Також, за їхнім спільним погодженням, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , залишилась проживати разом з її донькою.

Між донькою позивача та відповідачем ОСОБА_3 неодноразово виникали розмови щодо вирішення питання матеріальної участі відповідача у вихованні доньки, однак згоди між ними досягнуто не було, в силу чого позивач з донькою вирішили звертатись до суду з позовом про призначення аліментів на утримання спільної дитини та стягнення з відповідача коштів на утримання її доньки ОСОБА_2 до досягнення ОСОБА_6 трирічного віку.

На даний час, жодної участі у матеріальному забезпеченні своєї дитини відповідач ОСОБА_3 не приймає та всі витрати, пов`язані з вихованням дитини ОСОБА_7 покладені на її доньку. Зважаючи на те, що малолітня ОСОБА_5 потребує постійного догляду за собою, її донька не має жодної можливості працевлаштуватись та забезпечити належне проживання своїй дитині.

Ігнорування своїх батьківських обов`язків зі сторони ОСОБА_3 щодо утримання власної доньки до досягнення нею повноліття, закріплених в ст. 180 Сімейного кодексу України, ставить у вкрай скрутне матеріальне становище її доньку, так як повноцінно задовольнити всі потреби спільної з відповідачем доньки вона не має можливості, так як повністю зайнята її вихованням та доглядом, а відповідач є здоровою, працездатною людиною, не має інших утриманців та має можливість забезпечувати свою дитину та дружину, однак ухиляється від цих обов`язків, в силу чого вони змушені звертатись до суду.

Позивачу відомо те, що ОСОБА_3 служить у Національній гвардії України за контрактом та отримує дохід, який дозволяє йому повноцінно виконувати обов`язки щодо утримання дружини та участі в утриманні власної дитини.

Позивач просила суд стягнути з ОСОБА_3 на її користь аліменти на утримання дитини у розмірі 1/4 частини усіх заробітків, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно з моменту звернення до суду з позовом до досягнення дитиною повноліття. Стягнути з ОСОБА_3 , на її користь грошові кошти на власне утримання у розмірі 3000,00 гривень щомісячно з моменту звернення до суду з цим позовом до досягнення трирічного віку ОСОБА_6 .

18.08.2021 року відповідач ОСОБА_3 звернувся до суду із зустрічною позовною заявою, в якій просив суд виключити відомості про ОСОБА_3 , як батька дитини, з актового запису про народження дитини ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , складеного виконавчим комітетом Леськівської сільської ради Черкаського району Черкаської області 03.11.2020 року, актовий запис № 27.

Зустрічні позовні вимоги мотивовані тим, що з матір`ю дитини, ОСОБА_2 він зустрічався не багато часу: з грудня 2019 року та до кінця лютого 2020 року. Зустрічі були нетривалі, як правило разом ходили до друзів, до клубу чи до бару. Разом вони ніколи не проживали, так як не було де, тому що його батьки не були в захваті від їхніх зустрічей. З її матір`ю ОСОБА_3 також не хотілося проживати. Фактичних шлюбних відносин, в розумінні норм чинного законодавства, у них не було. Просто вони подобались один одному. Протягом січня-лютого 2020 року у нього з ОСОБА_8 були близькі відносини. Наприкінці лютого вони перестали спілкуватися та зустрічатися. На початку жовтня 2020 року ОСОБА_9 йому повідомила, що вагітна від нього. Після народження дитини вони разом подали заяву на реєстрацію народження дитини до Леськівської сільської ради, Черкаського району, Черкаської області, а 05 листопада 2021 року ОСОБА_3 призвали до лав Збройних сил України.

Позивач за зустрічним позовом ОСОБА_3 вказує у позові, що дитина не його, оскільки ОСОБА_9 майже нічого не говорила щодо народження дівчинки, сказала: "родилася нормальною, все добре". Нещодавно він дізнався, що лікарі зафіксували народження ОСОБА_10 , як семимісячної дитини. Її вага складала 2,300 кг. Тому ОСОБА_9 завагітніла у квітні 2020 року, а не у лютому, вони тоді вже майже два місяці не зустрічалися, а отже, дитина не від нього, і він не є батьком ОСОБА_10 .

Ухвалою Черкаського районного суду Черкаської області від 07 вересня 2022 року зустрічна позовна заява ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Орган опіки та піклування - Черкаська районна державна адміністрація про виключення з актового запису відомостей про батьківство - залишена без розгляду.

Заочним рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 07 вересня 2022 року позов ОСОБА_1 в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору орган опіки та піклування - Черкаська районна державна адміністрація про стягнення аліментів - задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрованого за адресою АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , зареєстрованої за адресою АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 аліменти на утримання малолітньої доньки - ОСОБА_11 ІНФОРМАЦІЯ_3 , у розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку (доходу) платника аліментів щомісячно, але не менше 50 % розміру прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 01 червня 2021 року, та до досягнення дитиною повноліття.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 аліменти на її утримання в розмірі 1000,00 грн. щомісячно, починаючи з 01 червня 2021 року, та до досягнення малолітньою дитиною - донькою ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , трирічного віку.

У решті заявлених вимог відмовлено.

Допущено негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів у межах сум платежів за один місяць.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір у розмірі 1816 (одна тисяча вісімсот шістнадцять) гривень 00 копійок.

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції про залишення зустрічної позовної заяви ОСОБА_3 без розгляду, представник ОСОБА_3 - адвокат Дмитренко Р.М. звернувся до Черкаського апеляційного суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просив скасувати оскаржувану ухвалу як таку, що перешкоджає подальшому провадженню у справі та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постановою Черкаського апеляційного суду від 29 березня 2023 року апеляційна скарга представника ОСОБА_3 - адвоката Дмитренка Р.М. - задоволена.

Ухвалу Черкаського районного суду Черкаської області від 07 вересня 2022 року у справі за позовною заявою ОСОБА_1 , в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Орган опіки та піклування - Черкаська районна державна адміністрація, про стягнення аліментів та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Орган опіки і піклування - Черкаська районна державна адміністрація про виключення з актового запису відомостей про батьківство, скасовано і повернуто справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

21.02.2023 року представник відповідача ОСОБА_3 - адвокат Дмитренко Р.М. звернувся до суду із заявою про перегляд заочного рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 07.09.2022 року у даній справі.

Ухвалою Черкаського районного суду Черкаської області від 06 квітня 2023 року роз`єднано позовні вимоги за первісним позовом ОСОБА_1 в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Орган опіки та піклування - Черкаська районна державна адміністрація про стягнення аліментів та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Орган опіки та піклування - Черкаська районна державна адміністрація про виключення з актового запису відомостей про батьківство, виділивши в окреме провадження зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору орган опіки та піклування - Черкаська районна державна адміністрація про виключення з актового запису відомостей про батьківство.

Заява ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення суду від 07.09.2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Орган опіки та піклування - Черкаська районна державна адміністрація про стягнення аліментів - залишена без задоволення.

Ухвалою Черкаського районного суду Черкаської області від 19 жовтня 2022 року заява ОСОБА_1 про виправлення описки у рішенні суду - задоволена.

Виправлено описки, допущені у абзацах 52, 54, 56, 67 описової частини заочного рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 07 вересня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Орган опіки та піклування - Черкаська районна державна адміністрація про стягнення аліментів, виклавши їх у такій редакції:

"Разом з тим, ОСОБА_1 не є опікуном чи піклувальником малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Зважаючи на положення ч. 1 ст. 32 ЦК України, суд вважає, що аліменти на утримання малолітньої дитини ОСОБА_4 слід стягувати на користь матері дитини - ОСОБА_2 , так як вона може самостійно ними розпоряджатись.

З огляду на вказане, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання малолітньої доньки - ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_3 , у розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно, але не менше 50% розміру прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подання заяви до суду і до досягнення дитиною повноліття.

Як уже зазначалося у постанові, судом встановлено, що сторони у справі, є батьками ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_6 ."

Судом виправлено описки, допущені у абзацах 2, 3 резолютивної частини заочного рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 07 вересня 2022 року, виклавши їх у такій редакції:

" Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрованого за адресою АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , зареєстрованої за адресою АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 аліменти на утримання малолітньої доньки - ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку (доходу) платника аліментів щомісячно, але не менше 50 % розміру прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 01 червня 2021 року, та до досягнення дитиною повноліття.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 аліменти на її утримання в розмірі 1000,00 грн. щомісячно, починаючи з 01 червня 2021 року, та до досягнення малолітньою дитиною - донькою ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , трирічного віку."

Не погоджуючись із заочним рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_3 - адвокат Дмитренко Р.М. оскаржив рішення в апеляційному порядку, подавши апеляційну скаргу.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказується, що матеріали справи не містять відомостей про належне повідомлення ОСОБА_3 про судові засідання, призначені на 05 серпня 2022 року, 22 серпня 2022 року та 07 вересня 2022 року, що виключає повторність неявки у судове засідання та можливість застосування положень п. 3 ч. 1 ст. 257 ЦПК України. До такого ж висновку дійшов і суд апеляційної інстанції, розглядаючи скаргу ОСОБА_3 на ухвалу суду першої інстанції про залишення зустрічного позову без розгляду, що відображено у постанові Черкаського апеляційного суду від 09 березня 2023 року у справі № 707/1174/21.

Представник ОСОБА_3 - адвокат Дмитренко Р.М., звертаючи увагу на те, що 06 квітня 2023 року, після прийняття заочного рішення 07 вересня 2022 року, та прийняття ухвали про виправлення описок від 19 жовтня 2022 року, суд першої інстанції під час розгляду заяви про перегляд заочного рішення, постановляючи ухвалу про роз`єднання позовних вимог, порушив норми процесуального права.

Вважає, що оскільки ОСОБА_3 з моменту розгляду справи і по сьогоднішній час перебуває на військовій службі у складі Збройних Сил України, суд першої інстанції замість винесення ухвали про залишення зустрічного позову без розгляду був зобов`язаний винести ухвалу про зупинення провадження у справі.

В апеляційній скарзі звертається увага на те, що в первісній позовній заяві позивач за первісним позовом просила суд задовольнити вимогу: «Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошові кошти на власне утримання у розмірі 3000,00 гривень щомісячно з моменту звернення до суду з цим позовом до досягнення трирічного віку ОСОБА_6 .». Однак, в справі відсутні будь-які заяви про уточнення позовним вимог, зміну позовних вимог, тощо.

Суд першої інстанції повинен був позовну вимогу задовольнити, відмовити в задоволенні чи задовольнити частково (зменшивши суму виплати на власне утримання). Тобто, зобов`язати чи відмовити у зобов`язанні виплачувати кошти для утримання матері дівчини, з якою у ОСОБА_3 можливо була спільна дитина ОСОБА_12 . З яких підстав ОСОБА_3 повинен був утримувати свою тещу - не зрозуміло. Не зрозуміло і те, чому суд вийшов за межі позовних вимог і задовольнив вимогу, яка не заявлялася у позові (утримання ОСОБА_2 ), при цьому, не давши оцінку обґрунтуванню заявленій вимозі щодо утримання тещі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що саме служба у справах дітей Леськівської сільської ради має бути залучена до справи в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, а не Орган опіки та піклування - Черкаська районна державна адміністрація.

Враховуючи наведене в апеляційній скарзі, представник ОСОБА_3 - адвокат Дмитренко Р.М. просить скасувати заочне рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 07 вересня 2022 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Відзив на апеляційну скаргу на адресу Черкаського апеляційного суду не надходив.

Згідно ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду із ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду у порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частиною 13 ст. 7 ЦПК України визначено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява № 8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01). Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав відповідачу строк для подачі відзиву.

Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема, з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Враховуючи характер спірних правовідносин між сторонами, предмет доказування, зважаючи на конкретні обставини у справі, які не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи, оскільки в матеріалах справи містяться докази, надані сторонами, колегія суддів апеляційного суду вважає за необхідне розглядати справу у порядку письмового провадження без участі сторін.

Разом з тим, приймаючи до уваги, що представник ОСОБА_3 - адвокат Дмитренко Р.М. в апеляційній скарзі оскаржує заочне рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 07 вересня 2022 року, при ухваленні якого, суд першої інстанції розглядав лише первісні позовні вимоги про стягнення аліментів, роз`єднавши первісні та зустрічні позовні вимоги, виділивши вимоги за зустрічним позовом ОСОБА_3 в самостійне провадження, так як це сприятиме виконанню завдання цивільного судочинства, то апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість заочного рішення суду першої інстанції в частині розглянутих позовних вимог про стягнення аліментів.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що згідно ч. 1 ст. 13, ч. 1 ст. 367 ЦПК України, приймаючи до уваги роз`яснення, викладені в п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24 жовтня 2008 року про те, що під час розгляду справи в апеляційному порядку, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та заявлених позовних вимог у суді першої інстанції.

Заслухавши суддю - доповідача, вивчивши та обговоривши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до положень частин 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам, оскільки ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в сукупності.

Вирішуючи спір та ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 про стягнення аліментів , суд першої інстанції виходив з того, що відповідач має обов`язок по утриманню своєї малолітньої доньки, має змогу надавати матеріальну допомогу на її утримання та не позбавлений можливості сплачувати аліменти на утримання дитини у запропонованому позивачем розмірі.

Суд першої інстанції вказав, що, зважаючи на положення ч. 1 ст. 32 ЦК України, аліменти на утримання малолітньої дитини ОСОБА_11 слід стягувати на користь матері дитини - ОСОБА_2 , яка вже є повнолітньою та може самостійно ними розпоряджатись.

Виходячи із засад розумності, добросовісності та справедливості, суд першої інстанції заявлені позовні вимоги у частині стягнення з відповідача коштів на утримання ОСОБА_2 до досягнення дитиною трирічного віку задовольнив вимоги частково, стягнувши з відповідача на користь ОСОБА_2 аліменти на її утримання в розмірі 1000,00 грн. щомісячно, починаючи з дня звернення до суду з позовною заявою і до досягнення дитиною трирічного віку.

Колегія суддів апеляційного суду на дату перегляду справи судом апеляційної інтсанції погоджується з такими висновками суду першої інстанції, вважає їх такими, що відповідають обставинам справи та вимогам закону, оскільки судом першої інстанції встановлено дійсні обставини справи, дано належну оцінку зібраним доказам, правильно застосовано норми матеріального права, не допущено порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, та ухвалено у справі законне і обґрунтоване рішення, підстав для скасування якого, апеляційний суд не вбачає, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено обов`язок сторін доводити ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Однією з основних засад судочинства, визначених п. 8 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції згідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 03.11.2020 року, ОСОБА_5 народилась ІНФОРМАЦІЯ_7 у с. Худяки, Черкаського району, Черкаської області, матір`ю дитини вказано - ОСОБА_2 , батьком - ОСОБА_3 .

Відповідно до паспорту громадянина України № НОМЕР_5 , який видано органом 7130 - Черкаським РВ Управління ДМС України у Черкаській області 12.07.2019 року, ОСОБА_2 народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Канів, Черкаської області.

Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , матір`ю ОСОБА_2 є ОСОБА_1 .

ОСОБА_2 , 2005 року народження, та її дочка ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстровані та проживають за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується довідкою № 329, виданою виконавчим комітетом Леськівської сільської ради Черкаського району Черкаської області.

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Разом з ним зареєстровані: ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , - власник, ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , - чоловік, ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_10 , - донька.

Згідно відповіді Головного управління Національної гвардії України від 07.06.2021 року № 27/9/2-к-113-зі на запит позивача, солдат ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , з 05.11.2020 року проходить строкову військову службу у військовій частині НОМЕР_6 Національної гвардії України ( АДРЕСА_3 ).

Із відповіді військової частини НОМЕР_6 Національної гвардії України від 14.07.2021 року № 2/21/4-991 на запит представника позивача, вбачається, що військовослужбовець військової частини НОМЕР_6 солдат ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , проходить військову службу на посадах військовослужбовців військової служби за контрактом з 02.06.2021 року по теперішній час. До відповіді долучено довідку про грошове забезпечення ОСОБА_3 № 86 від 13.07.2021 року, згідно до якої за період з 02.06.2021 року по 31.07.2021 року грошове забезпечення складає: червень 2021 року - 5180,17 грн., липень - 10663,60 грн., а всього - 15543,77 грн.

Відповідно даних копії контракту про проходження громадянами України військової служби у Національній гвардії України на посадах осіб рядового складу, укладеним з солдатом ОСОБА_3 , стрільцем відділення взводу стрілецької роти стрілецького батальйону, контракт набирає чинності з 02.06.2021 року строком на 3 роки.

Відповідачем ОСОБА_3 у межах розгляду зустрічної позовної заяви з первісною було заявлено клопотання про призначення судової молекулярно-генетичної експертизи.

Ухвалою суду від 01.12.2021 року клопотання відповідача задоволено та у справі призначено судову молекулярно-генетичну експертизу, провадження зупинено.

Однак, 16.06.2022 року до суду надійшло повідомлення від експерта Київського НДЕКЦ про неможливість проведення експертизи у справі, у зв`язку із тим, що ОСОБА_3 двічі не з`явився до експертної установи для відібрання біологічних зразків.

Зі змісту позовної заяви встановлено та не спростовано відповідачем, що мати дитини не має достатніх коштів для забезпечення першочергових витрат по задоволенню потреб доньки. Крім того, ОСОБА_2 є неповнолітньою, не має змоги працювати, так як дитина потребує постійного догляду, інших доходів не має та потребує матеріальної допомоги від відповідача.

Батько дитини ОСОБА_3 матеріальну допомогу на утримання дитини та матері дитини не надає, та взагалі не визнає своє батьківство щодо ОСОБА_11 , при цьому, для підтвердження обставин, якими він заперечує позовні вимоги, не прибув до експертної установи для відібрання біологічних зразків, що свідчить про ухилення від участі у проведенні експертизи.

Переглядаючи оскаржуване заочне рішення суду першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду акцентує увагу на тому, що відповідно до положень статті 3 Конвенції Організації Об`єднаних Націй «Про права дитини», яку ратифіковано Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Зокрема, передбачено, що дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, приймаючи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживаються всі відповідні законодавчі і адміністративні заходи.

Відповідно до частини другої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку (стаття 8 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

За змістом частин першої та другої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Відповідно до статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов?язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою; розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов?язків щодо дитини.

Згідно з частиною 1 статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Отже, обов`язок утримувати дитину - це моральне і найважливіше правове зобов?язання батьків. Обов`язок утримувати дітей виникає з моменту їх народження і зберігається до досягнення ними повноліття. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Відповідно до закону батьки зобов`язані утримувати своїх неповнолітніх дітей незалежно від того, перебувають вони в шлюбі чи шлюб між ними розірвано. Обов?язок батьків утримувати своїх неповнолітніх дітей є безумовним і не залежить від того, чи є батьки працездатними й чи є в них кошти, достатні для надання утримання. Дані обставини лише враховуються судом при визначенні розміру коштів, що стягуються як аліменти.

Частинами 2, 3 статті 181 СК України встановлено, що за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

За приписами статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров?я та матеріальне становище дитини; стан здоров?я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі, на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати.

Згідно з частинами 1, 2 статті 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття.

Вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен враховувати, що їх розмір на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у частині 2 статті 182 СК України.

Щодо максимального розміру аліментів, які стягуються з боржника, то відповідно до частини 3 статті 70 Закону України «Про виконавче провадження» із заробітної плати боржника може бути утримано за виконавчими документами до погашення у повному обсязі заборгованості у разі стягнення аліментів - 50% заробітної плати боржника.

Статтею 179 СК України передбачено, що аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини.

Статтею 48 Конституції України закріплено право кожного на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім?ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло.

Нормами частин 2, 4 статті 84 СК України встановлено, що дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу.

Відповідно до частини 2 статті 91 СК України, жінка та чоловік, які не перебувають у шлюбі між собою, мають право на утримання в разі проживання з нею, ним їхньої дитини, відповідно до частин другої - четвертої статті 84 та статей 86 і 88 цього Кодексу.

За змістом частини 4 статті 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Частиною 2 статті 91 СК України передбачено, що жінка та чоловік, які не перебувають

у шлюбі між собою, мають право на утримання в разі проживання з нею, ним їхньої дитини, відповідно до частин другої - четвертої 84 та статей 86, 88 цього Кодексу.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню.

Таким чином, оскільки за встановлених у справі обставин, дитина проживає разом з матір`ю та перебуває на її утриманні, що підтверджується наявними у матеріалах справи доказами, то колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідач має обов`язок по утриманню своєї малолітньої доньки та позов у цій частині підлягає до задоволення, оскільки на час перегляду справи апеляційним судом не встановлено рішенням суду, що відповідач ОСОБА_3 не є батьком дитини . Суду також не надано висновку експертиза, яка б підтвердила чи спростувала батьківство відповідача ОСОБА_3 щодо малолітньої дитини ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_6 .

За таких обставин, колегія суддів апеляційного суду вважає, що , на даний час, відсутні підстави для відмови у задоволенні вимог щодо стягнення аліментів на дитини та на утримання матері дитини, яка доглядає за нею до трьох років.

При визначенні розміру аліментів, судом першої інстанції вірно враховано стан здоров`я та матеріальне становище дитини, яка є здоровою; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, який є молодим працездатним чоловіком, отримує дохід.

Районний суд, прийшовши до висновку, що відповідач має змогу надавати матеріальну допомогу на утримання своєї малолітньої доньки та не позбавлений можливості сплачувати аліменти на утримання дитини у запропонованому позивачем розмірі, вірно вказав, що відповідач отримує дохід у вигляді грошового забезпечення відповідно до контракту з в/ч НОМЕР_6 Національної гвардії України, відомостей про незадовільний стан здоров`я відповідача та про наявність на його утриманні інших дітей чи непрацездатних осіб матеріали справи не містять.

Посилання скаржника в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, задовольнив вимогу, яка не заявлялася у позові (утримання ОСОБА_2 ), при цьому, не давши оцінку обґрунтуванню заявленій вимозі щодо утримання тещі. Однак, такі твердження спростовуються судом першої інстанції в оскаржуваному заочному рішенні.

Суд першої інстанції вказав, що із позовною заявою 01.06. 2021 року до суду звернулась законний представник, мати неповнолітньої ОСОБА_2 - ОСОБА_1 в її інтересах та просила стягувати аліменти на утримання дитини та на утримання матері дитини на свою користь. На момент подання позовної заяви до суду , 01.06.2021 року, дочці позивача, ОСОБА_2 було 16 років. Разом з тим, ОСОБА_1 не є опікуном чи піклувальником малолітньої ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Таким чином, зважаючи на положення ч. 1 ст. 32 ЦК України, суд першої інстанції дійшов до висновку, що аліменти на утримання малолітньої дитини ОСОБА_11 слід стягувати на користь матері дитини - ОСОБА_2 , так як вона може самостійно ними розпоряджатись, оскільки на дату прийняття рішення судом вона досягла повноліття.

Такий висновок спростовує зазначені вище доводи апеляційної скарги, є правильним та обґрунтованим, враховуючи інтереси малолітньої дитини.

Отже, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що слід стягувати аліменти з відповідача на користь ОСОБА_2 на утримання малолітньої доньки - ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно, але не менше 50% розміру прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подання заяви до суду і до досягнення дитиною повноліття.

Оскільки сторони у справі є батьками ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , а матеріали справи не містять доказів протилежного, донька фактично проживає з матір`ю, яка є неповнолітньою, ніде не працює та здійснює догляд за дитиною, що не спростовано відповідачем, відповідач є працездатним, має регулярний щомісячний дохід, що свідчить про його можливість надавати матеріальну допомогу позивачу, то колегія суддів апеляційного суду не вбачає підстав за відсутності доказів, що відповідач не є батьком дитини, задовольнити вимоги апеляційної скарги, так як на дату перегляду рішення суду щодо стягнення аліментів, відсутнє як рішення суду стосовно оспорювання батьківства відповідачем, так і висновків експертизи, на підтвердження чи спростування доводів щодо батьківства відповідача.

На даний час факт батьківства відповідача стосовно народженої позивачем дитини не спростовано, що породжує обов`язок останнього з її утримання, а також з утримання матері дитини, оскільки вона не має самостійного доходу та потребує матеріальної допомоги.

У разі розгляду позовної заяви ОСОБА_3 та задоволення його вимог про виключення з актового запису відомостей про нього як батька дитини, він не позбавлений можливості звернутись до суду із заявою про перегляд рішення суду у зв`язку із нововиявленими обставинами.

Колегія суддів апеляційного суду прийшла до висновку, що суд першої інстанції вірно, виходячи із засад розумності, добросовісності та справедливості, задовольнив частково заявлені позовні вимоги у частині стягнення з відповідача аліментів на утримання ОСОБА_2 до досягнення дитиною трирічного віку та стягнув з відповідача на користь ОСОБА_2 аліменти на її утримання в розмірі 1000,00 грн. щомісячно, починаючи з дня звернення до суду з позовною заявою і до досягнення дитиною трирічного віку.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що саме служба у справах дітей Леськівської сільської ради має бути залучена до справи в якості третьої особи, а не Орган опіки та піклування - Черкаська районна державна адміністрація оцінюються колегією суддів апеляційного суду критично та відхиляються. Так як оскаржуваним заочним рішенням суд першої інстанції розглядав лише первісні позовні вимоги про стягнення аліментів, та при розгляді даної категорії справ не є обов`язковим залучення органу опіки та піклування, а тому зазначення позивачем у позовній заяві третьою особою Орган опіки та піклування - Черкаську районну державну адміністрацію не вплинуло на правильне вирішення справи судом першої інстанції.

Стосовно доводів апеляційної скарги, що оскільки ОСОБА_3 з моменту розгляду справи і по сьогоднішній час перебуває на військовій службі у складі Збройних Сил України, суд першої інстанції замість винесення ухвали про залишення зустрічного позову без розгляду був зобов`язаний винести ухвалу про зупинення провадження у справі, то колегія суддів апеляційного суду зазначає наступне.

Відповідно до пункту 2 ч. 1 ст. 251 ЦПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції.

Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Європейський суд з прав людини вказав, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).

Європейський суд з прав людини зауважив, що розумність тривалості провадження повинна оцінюватись з урахуванням обставин справи та таких критеріїв як складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також важливості спору для заявника (FRYDLENDER v. FRANCE, № 30979/96, § 43, ЄСПЛ, від 20 червня 2000 року).

У постанові Верховного Суду України 07 жовтня 2015 року у справі № 6-1367цс15 зазначено, що «зупинення провадження у справі - це тимчасове припинення судом вчинення процесуальних дій під час судового розгляду із визначених у законі об`єктивних підстав, які перешкоджають подальшому розгляду справи і щодо яких неможливо передбачити їх усунення. Межі зупинення провадження у справі не повинні призводити до зменшення розумного строку розгляду справи».

У постанові Верховного Суду України від 01 лютого 2017 року у справі № 6-1957цс16 вказано, що «межі зупинення провадження у справі не повинні призводити до зменшення розумного строку розгляду справи. Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов?язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі».

В ухвалі Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 серпня 2022 року у справі № 461/5209/19 (провадження № 61-5782св22) вказано, що: «22 серпня 2022 року позивач ОСОБА_4 звернувся до суду касаційної інстанції із клопотанням про зупинення провадження у справі № 461/3554/21 у зв`язку з тим, що він перебуває на військовій службі у військовій частині НОМЕР_7 , яка переведена на воєнний стан та виконує бойові завдання у зоні бойових дій, військовослужбовець не перебуває у зоні постійної дислокації, а знаходиться у зоні бойових дій. На підтвердження клопотання про зупинення провадження у справі позивач надав довідки із військової частини НОМЕР 2 від 08 серпня 2022 року № 2/762 та № 2/761.

Пунктом 2 частини першої статті 251 ЦПК України встановлено, що суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції. Оскільки, позивачем надані докази його перебування у складі Збройних Сил України у військовій частині, яка переведена на воєнний стан та виконує бойові завдання у зоні бойових дій, колегія суддів вважає, що заява ОСОБА_4 про зупинення провадження у справі № 461/5209/19 є обґрунтованою та підлягає задоволенню, тому необхідно зупинити провадження у справі, що переглядається, до припинення перебування позивача у складі Збройних Сил України у військовій частині, яка переведена на воєнний стан».

Однак у справі, що переглядається, як було вказано вище, згідно з відповіддю Головного управління Національної гвардії України від 07.06.2021 року № 27/9/2-к-113-зі на запит позивача, солдат ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , з 05.11.2020 року проходить строкову військову службу у військовій частині НОМЕР_6 Національної гвардії України ( АДРЕСА_3 ).

Із відповіді військової частини НОМЕР_6 Національної гвардії України від 14.07.2021 року № 2/21/4-991 на запит представника позивача вбачається, що військовослужбовець військової частини НОМЕР_6 солдат ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , проходить військову службу на посадах військовослужбовців військової служби за контрактом з 02.06.2021 року по теперішній час. До відповіді долучено довідку про грошове забезпечення ОСОБА_3 № 86 від 13.07.2021 року, відповідно до якої за період з 02.06.2021 року по 31.07.2021 року грошове забезпечення складає: червень 2021 року - 5180,17 грн., липень - 10663,60 грн., а всього - 15543,77 грн.

Відповідно до копії контракту про проходження громадянами України військової служби у Національній гвардії України на посадах осіб рядового складу, укладеним з солдатом ОСОБА_3 , стрільцем відділення взводу стрілецької роти стрілецького батальйону, контракт набирає чинності з 02.06.2021 року строком на 3 роки.

Згідно довідки військової частини НОМЕР_6 Національної гвардії України від 17.02.2023 року № 127 молодший сержант ОСОБА_3 перебуває на військовій службі у військовій частині НОМЕР_6 з 02 червня 2021 року по теперішній час.

При цьому зі змісту зазначених вище документів не вбачається, що військова частина НОМЕР_6 , в якій перебуває на військовій службі відповідач ОСОБА_3 , переведена на воєнний стан або залучена до виконання завдань у зоні бойових дій.

Отже, на переконання колегії суддів апеляційного суду, з урахування відсутності у матеріалах справи доказів, тобто про переведення на воєнний стан або залучення до виконання завдань у зоні бойових дій військову частину НОМЕР_6 , в якій ОСОБА_3 перебуває на військовій службі, у суду першої інстанції не було підстав для зупинення провадження у справі, які передбачені пунктом 2 частини першої статті 251 ЦПК України.

Схожі висновки зроблені і в постанові Верховного Суду від 09 листопада 2022 року у справі № 753/19628/17 (провадження № 61-9218св22), ухвалі Верховного Суду від 17 січня 2023 року у справі № 501/1699/17 (провадження № 61-17764св21), які, згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України, враховуються апеляційним судом при застосуванні відповідних норм права.

Крім того, колегія суддів апеляційного суду вважає, що в апеляційній скарзі не зазначено, у чому полягає передбачена законом неможливість розгляду зазначеної справи на період знаходження відповідача на військовій службі, а також звертає увагу на те, що він не був позбавлений можливості здійснити реалізацію наданих йому ЦПК України прав, зокрема, шляхом листування, можливістю приймати участь у розгляді справи через представника.

Беручи до уваги зазначене вище, недоліків, які призводять до порушення основних принципів цивільного процесуального судочинства та охоронюваних законом прав та інтересів осіб, які беруть участь у справі, та впливають на суть ухваленого рішення під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції не встановлено.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення в оскаржуваному рішенні, питання вичерпності висновків суду першої інстанції, апеляційний суд виходить із того, що у справі, що переглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Таким чином, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що в процесі судового розгляду не знайшли свого підтвердження факти порушення прав скаржника, які підлягають судовому захисту, а тому заявлені вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають до задоволення колегією суддів апеляційного суду.

З урахуванням зазначеного вище, доводи апеляційної скарги колегією суддів апеляційного суду оцінюються критично, оскільки є формальними, безпідставними та необґрунтованими, і не містять жодних доказів та посилань щодо порушення норм процесуального права судом першої інстанції під час розгляду позовної заяви, неправильного застосування норм матеріального права, оскільки такі скаржником не наведені у скарзі, а тому відсутні підстави для задоволення вимог апеляційної скарги та скасування законного заочного рішення суду першої інстанції, яким позовні вимоги ОСОБА_1 в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 задоволено частково.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов?язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення («Серявін та інші проти України», №4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

При цьому колегія суддів апеляційного суду враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

Виходячи з викладеного вище, апеляційний суд дійшов висновку, що ухвалене у справі заочне рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скарзі доводами не вбачається, оскільки доводи апеляційної скарги не є суттєвими, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи, і правильності висновків суду не спростовують, а тому заочне рішення суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Судові витрати слід залишити за особою, яка подавала апеляційну скаргу.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - адвоката Дмитренка Руслана Миколайовича - залишити без задоволення.

Заочне рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 07 вересня 2022 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції, Верховного Суду протягом тридцяти днів, в порядку та за умов, визначених цивільно - процесуальним законодавством.

Головуючий Л.В. Нерушак

Судді Л.І. Василенко

О.В. Карпенко