Справа № 727/7383/23
Провадження № 2/727/1362/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2023 року Шевченківський районний суд м. Чернівці в складі:

Головуючого - судді: Одовічен Я.В.

за участю секретаря: Гермак К.О.

представника позивача: ОСОБА_1

представника відповідачів: ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чернівці цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання договору дарування частки квартири удаваним правочином та застосування наслідків удаваного правочину, переведення прав покупця на співвласника квартири , -

ВСТАНОВИВ:

У липні 2023 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання договору дарування частки квартири удаваним правочином та застосування наслідків удаваного правочину, переведення прав покупця на співвласника квартири.

Посилався на те, що відповідно до свідоцтва про право власності від 21.12.2005 року квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 67,50 кв.м., належала на праві спільної сумісної власності ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та йому ОСОБА_3 .

У подальшому, співвласники ОСОБА_7 та ОСОБА_6 померли.

Згідно свідоцтва про право на спадщину, виданого 21.11.2013 року, спадкоємцями майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 є ОСОБА_3 , ОСОБА_6 та ОСОБА_8 по 1/3 частці у кожного. Спадщина складалася з частки трьохкімнатної квартири АДРЕСА_1 .

Також відповідно до свідоцтва про право на спадщину, виданого 21.11.2013 року, спадкоємцями майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 є ОСОБА_3 та онука ОСОБА_9 , яка є донькою ОСОБА_8 , по 1/2 частці у кожного. Спадщина складалася з частки трьохкімнатної квартири АДРЕСА_1 .

На підставі зазначених правовстановлюючих документів позивачу належить на праві особистої власності 7/12 часток у праві власності на вказану квартиру. Відповідачу ОСОБА_10 належало на праві особистої власності 5/12 часток у праві власності на квартиру.

Наприкінці червня 2023 року йому стало відомо, що 21.07.2022 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 було нотаріально посвідчено договір дарування, на підставі якого остання прийняла у дар та набула у власність 5/12 часток у праві власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Із зазначеним правочином він не погоджується та вважає його удаваним правочином, оскільки ОСОБА_11 ніколи не висловлювала наміру щодо дарування своєї частки чужій особі, яка не пов`язана із нею родинними відносинами. ОСОБА_11 лише висловлювала своє бажання, що бажає продати квартиру або щоб він викупив її частку.

Вважає, що ОСОБА_11 не могла безкоштовно подарувати 5/12 часток квартири АДРЕСА_1 як це зазначено в договорі дарування частки квартири, оскільки бажала придбати собі інше житло.

Він пропонував ОСОБА_11 зачекати, щоб він зміг зібрати необхідні кошти для викупу її частки. Проте після цієї розмови ніяких дій щодо продажу квартири вони не вчиняли, відповідач у квартирі не проживала.

08.06.2023 року до квартири приходила маклер ОСОБА_12 , яка повідомила, що 5/12 часток у квартирі подаровано ОСОБА_11 , яка є його племінницею, іншій жінці на ім`я ОСОБА_13 . ОСОБА_14 отримала кошти за свою частку квартири, але договір купівлі-продажу не оформила.

Крім того, позивач зазначив, що у жовтні 2022 року виїхав за кордон, щоб заробити кошти та викупити частку відповідача у праві власності на квартиру.

Маклер, з якою спілкувалася його дружина, повідомила, що частка у квартирі придбана за 20000 доларів США, проте було оформлено договір дарування.

Відповідач ОСОБА_4 ніколи у квартирі АДРЕСА_1 . не була до отримання її в дар, зі станом квартири вона не знайомилась, а тому зазначені в договорі дарування обставини щодо огляду квартири не відповідають дійсності.

Укладення договору дарування частки квартири здійснювалося з метою приховати інший правочин, а саме договір купівлі-продажу даної частки, щоб порушити його право переважної купівлі як співвласника даної квартири.

Просив визнати договір дарування частки квартири, який посвідчено 21.07.2022 року приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Душинською Н.В. за №2615, удаваним правочином, визнавши, що між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 фактично було укладено договір купівлі-продажу та перевести права і обов`язки покупця по даному договору на ОСОБА_15 як співвласника даної квартири, якому належить на праві спільної часткової власності 7/12 часток квартири АДРЕСА_1 .

Ухвалою суду від 31.07.2023 року було відкрито провадження по справі та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

Відповідачами відзиву на позов подано не було.

26.09.2023 року за клопотанням представника позивача у приватного нотаріуса Душинської Н.В. витребувано докази.

18.10.2023 року строк підготовчого провадження у справі було продовжено на тридцять днів.

Ухвалою суду від 26.10.2023 року було закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до судового розгляду та задоволено клопотання про виклик свідків.

Представник позивача у судовому засіданні позов підтримала та підтвердила, викладені в ньому обставини. Пояснила суду, що ОСОБА_3 у жовтні 2022 року виїхав за кордон до Німеччини, де перебуває на даний час. ОСОБА_11 раніше зверталась до позивача з пропозицією викупити її частку, проте між ними не було досягнуто домовленості щодо вартості частки, яку бажала отримати відповідач. На даний час ОСОБА_15 погоджується виплати вартість 5/12 часток у праві власності на спірну квартиру за ціною, визначеною у договорі дарування від 21.07.2020 року. Просила позов задовольнити.

Представник відповідачів у судовому засіданні позов не визнала. Пояснила суду, що ОСОБА_5 протягом двох років пропонувала ОСОБА_3 викупити її частку. Проте, позивач не погодився із запропонованою нею ціною, у зв`язку з чим між ними не було укладено договору купівлі-продажу. Запропонована ОСОБА_3 ціна була заниженою та очевидно не відповідала ринковій вартості розміру її частки.

Щодо укладеного оспорюваного правочину від 21.07.2022 року між сторонами було укладено саме договір дарування, будь-які права позивача цим правочином не порушуються. Квартира, що була придбана ОСОБА_5 по АДРЕСА_2 є спільною сумісною власністю подружжя та була придбана за кошти чоловіка, його батьків та кошти відповідачки, які вона одержала від продажу належної їй кімнати у гуртожитку. Просила відмовити у задоволенні позову .

Свідок ОСОБА_16 суду показала, що є дружиною позивача ОСОБА_3 ЇЇ чоловіку належить 7/12 часток у праві власності на квартиру АДРЕСА_1 . У 2021 році до них приходила маклер ОСОБА_12 та представник відповідача щодо продажу 5/12 часток квартири, належної ОСОБА_5 , за кошти у сумі 17000 доларів США. Оскільки для них ця ціна була високою, вони не дійшли згоди щодо укладення договору купівлі-продажу. Влітку 2023 року до них прийшла ріелтор Злата з людьми на вселення. Повідомили, що вони придбали частку ОСОБА_5 у праві власності на квартиру. Приблизно через місяць ріелтор сказала їм, що цю частку можна викупити за 20000 доларів США. Вважає, що 5/12 часток у квартирі не коштує цю суму, оскільки квартира потребує ремонту.

Свідок ОСОБА_17 суду показав, що позивач його батько. Восени 2021 року до їх квартири прийшло двоє жінок, з якими розмовляли батьки. Ці жінки говорили про ціну 17000 доларів США. Мати сказала, що це дорого. Потім влітку 2023 року до їх квартири прийшли декілька людей. Мати з ними говорила. Вони хотіли вселятися і сказали, що купили частку квартири.

Свідок ОСОБА_18 суду показала, що позивач її сусід, вона товаришує з ОСОБА_16 . На початку червня 2023 року вона прийшла в гості до ОСОБА_16 . Ввечері туди прийшли люди. ОСОБА_19 вийшла і розмовляла з ними. Вона чула, що прийшли люди, які купили частку та хочуть заселятися до квартири.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, покази свідків, дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Зокрема, судом було встановлено, що квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 67,50 кв.м., на підставі свідоцтва про право власності, виданого 21.12.2005 року Департаментом ЖКГ ЧМР, належала на праві спільної сумісної власності ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_3 (а.с.10-11).

Згідно свідоцтва про право на спадщину, виданого державним нотаріусом Першої Чернівецької державної нотаріальної контори Прядко І.І. 21.11.2013 року, спадкоємцями майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 є ОСОБА_3 , ОСОБА_6 та ОСОБА_8 по 1/3 частці у кожного. Спадщина складалася з частки трьохкімнатної квартири АДРЕСА_1 (а.с.12).

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину, виданого державним нотаріусом Першої Чернівецької державної нотаріальної контори Прядко І.І. 21.11.2013 року, спадкоємцями майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_8 є мати ОСОБА_6 та донька ОСОБА_20 по 1/2 частці у кожного. Спадщина складалася з 1/3 частки трьохкімнатної квартири АДРЕСА_1 (а.с.71).

Згідно свідоцтва про право на спадщину, виданого державним нотаріусом Першої Чернівецької державної нотаріальної контори Прядко І.І. 21.11.2013 року, спадкоємцями майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 є ОСОБА_3 та онука ОСОБА_9 , яка є донькою ОСОБА_8 по 1/2 частці у кожного. Спадщина складалася з частки трьохкімнатної квартири АДРЕСА_1 (а.с.14-15).

Із дослідженого судом технічного паспорту на квартиру АДРЕСА_1 вбачається, що квартира складається з трьох житлових кімнат, кухні, ванної кімнати, коридору (а.с.17).

Таким чином, станом на 20.07.2022 року квартира АДРЕСА_1 перебувала у спільній частковій власності позивача ОСОБА_3 7/12 часток та відповідача ОСОБА_10 5/12 часток.

Судом також встановлено, що 21.07.2022 року між ОСОБА_10 (дарувальниця) та ОСОБА_4 (обдаровувана) було укладено договір дарування (а.с.70). За цим договором дарувальниця передає у власність обдаровуваній майно, а обдаровувана приймає у власність 5/12 часток квартири АДРЕСА_1 , яка складається з трьох житлових кімнат, загальною площею 72,40 кв.м., безоплатно. Дар сторони оцінюють у 362500 гривень.

Відчужуване майно оглянуто обдаровуваною до підписання договору. Прихованих недоліків чи дефектів, які перешкоджали б її використанню за призначенням, на момент огляду не виявлено, та про які не було проінформовано ОСОБА_21 , немає. Будь-яких претензій щодо якісних характеристик квартири до дарувальниці немає (п.6).

Сторони домовились, що під передачею частки квартири за цим договором слід вважати символічну передачу речі (п.8).

Дарувальниця стверджує, що дарування здійснене за доброю волею, без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного, так і морального. Сторони стверджують, що цей договір відповідає дійсним намірам сторін, не є фіктивним, уявним, зловмисним, удаваним, тобто таким, що вчинено сторонами для приховування іншого правочину, який вони насправді вчинили; не є наслідком посилки, насильства, обману та тяжких обставин. Зміст ст.ст.229-235 ЦК України сторонам нотаріусом роз`яснено (п.13).

Вказаний договір було нотаріально посвідчено приватним нотаріусом Душинською Н.В.

Позивач звернувся до суду з позовними вимогами про визнання договору дарування частки квартири удаваним правочином та застосування наслідків удаваного правочину, переведення прав покупця на співвласника квартири, вважаючи правочин удаваним.

Даючи оцінку спірним правовідносинам, суд враховує наступне:

Так, відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно зі ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Статтею ст. 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

При цьому способи захисту цивільного права та інтересів, зазначені в ст. 16 ЦК України.

Верховний Суд у постанові від 30 червня 2020 року у справі № 310/4921/17 (провадження № 61-7016св19, дійшов висновку про те, що правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України). З огляду на зазначені приписи, правила статей 15, 16 ЦК України, а також статей 1, 2-4, 14, 215 ЦПК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Договір може бути визнаний недійсним за позовом особи, яка не була його учасником, за обов`язкової умови встановлення судом факту порушення цим договором прав та охоронюваних законом інтересів позивача. При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права.

Згідно із ч. 1 ст. 202 ЦКправочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Окрім зазначеного, суд звертає увагу на основні засади цивільного законодавства щодо свободи укладення договору між учасниками цивільних правовідносин.

Так, відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦКволевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Як вольова дія, правочин являє собою поєднання волі та волевиявлення. Воля сторін полягає в їхній згоді взяти на себе певні обов`язки, вона повинна бути взаємною, двосторонньою і спрямованою на досягнення певної мети.

Частиною першою статті 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (стаття 628 ЦК України).

Згідно із ч. 1 ст. 638 ЦКдоговір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

При вирішенні даного спору, суд враховує роз`яснення надані в п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 09 листопада 2009 року № 9, відповідно до яких, судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана ВерховноюРадою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст.717 Цивільного кодексу України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Виходячи зі змісту ст. ст. 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Право власності обдарованого на дарунок виникає з моменту його прийняття (ст.ст.719,722 Кодексу).

Удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили (стаття 235 ЦК України).

У пункті 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що за удаваним правочином (ст. 235 ЦК України) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Удаваний правочин завжди нікчемний і сам по собі жодних юридичних наслідків не породжує. Сторони, здійснюючи удаваний правочин, приховують іншу юридичну дію, іншу мету, яку вони мали насправді на увазі, тобто фактично сторони прагнуть до вчинення іншого правочину. Дефектність прикриваючого правочину очевидна. Тобто удаваний правочин вчиняється для прикриття іншого правочину, внаслідок чого наявні два правочини - той, що прикривається, тобто прихований, і удаваний - такий, що прикриває перший правочин.

Статтею 655 ЦК України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно у власність другій стороні (покупцеві), покупець приймає або зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Таким чином, головною відмінністю між договором дарування і договором купівлі-продажу є те, що перший завжди є безоплатним, а другий передбачає обов`язкову сплату певної грошової суми за майно.

Предметом позову у справі, яка переглядається, є вимоги про визнання удаваним договору дарування майна та застосування наслідків удаваного правочину, оскільки позивач стверджує, що насправді укладено договір купівлі-продажу майна, а не договір дарування, чим порушено його переважне право перед іншими особами на купівлю частки квартири.

Приписами ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 202, частини третьої статті 203 ЦК України головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тому основним юридичним фактом, що суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору, а також з`ясування питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме.

Змагальність сторін є одним із основних принципів цивільного судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір, керуючись принципом верховенства права.

За загальним правилом тягар доказування удаваності правочину покладається на позивача. Так, відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, передбачених цим кодексом.

У постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі № 6-1026цс16 зроблено правовий висновок, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 522/14890/16-ц.

Згідно з правовим висновком, що міститься у постанові Верховного Суду від 18 листопада 2020 року у справі № 357/3132/15-ц для визнання угоди удаваною позивачу необхідно надати відповідні докази, а суду встановити, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії були направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників.

Заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, позивач має довести: а) факт укладання правочину, що на його думку є удаваним; б) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; в) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином».

У такій ситуації існують два правочини: один удаваний, а інший той, який сторони дійсно мали на увазі. Таким чином, удаваний правочин за своєю формою прикриває реальний правочин.

Ознакою удаваного правочину є те, що розбіжність між волею та її зовнішнім виявом стає наслідком навмисних дій його учасників, які мають за мету одержання певної користі для обох учасників.

Для вчинення удаваного правочину необхідна спільна мета двох сторін приховати інший правочин, який бажають вчинити обидві сторони та настання відповідних результатів. Таким чином, обов`язковою ознакою удаваного правочину є фактичне встановлення між сторонами правочину інших правовідносин ніж ті, щодо яких його було оформлено.

За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Даючи оцінку аргументам позивача, суд виходить із наступного.

Так, за положеннями частини першої статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності (частина перша статті 386 ЦК України).

Статтею 361 ЦК України передбачено, що співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності.

Згідно із частинами першою, четвертою статті 362 ЦК України у разі продажу частки у праві спільної часткової власності співвласник має переважне право перед іншими особами на її купівлю за ціною, оголошеною для продажу, та на інших рівних умовах, крім випадку продажу з публічних торгів. У разі продажу частки у праві спільної часткової власності з порушенням переважного права купівлі співвласник може пред`явити до суду позов про переведення на нього прав та обов`язків покупця. Одночасно позивач зобов`язаний внести на депозитний рахунок суду грошову суму, яку за договором повинен сплатити покупець. До таких вимог застосовується позовна давність в один рік.

Відповідно до положень статті 362 ЦК України підставою для пред`явлення співвласником позову про переведення прав і обов`язків покупця за договором купівлі-продажу частки майна у праві спільної часткової власності є такі порушення: продаж співвласником частки у праві спільної часткової власності без письмового попередження інших співвласників про намір продати свою частку, ціну та інші умови її продажу; укладення договору купівлі-продажу без одержання повідомлення від співвласників про відмову від здійснення ними переважного права купівлі до спливу одного місяця щодо нерухомого майна і десяти днів щодо рухомого майна від дня отримання ними повідомлення про продаж; продаж проведено за істотно нижчою ціною і на більш легких умовах, ніж пропонувалося співвласникам.

Відносність переважного права співвласника полягає в тому, що це право реалізується в організаційних відносинах, учасники яких є персоніфікованими. Тобто в будь-якому разі чітко визначеними є суб`єкти правовідносин спільної власності. Однак його характеристика як відносного не позбавляє переважного права співвласника й певних абсолютних властивостей, які полягають в абсолютності захисту переважного права. Під абсолютністю захисту розуміється можливість носія переважного права пред`являти позов про переведення прав та обов`язків за договором купівлі-продажу частки до будь-якої іншої особи - не учасника спільної власності.

Метою встановлення переважного права учасника спільної часткової власності в цивільному законодавстві є створення конструкції, за допомогою якої співвласники мають можливість: трансформувати правовий режим спільної власності в односуб`єктну власність або збільшити належну частку; не допускати інших осіб до складу учасників спільної часткової власності.

На співвласника, який розпоряджається своєю часткою, покладено обов`язок письмово повідомити інших співвласників тільки в разі, якщо має намір продати частку іншим особам. Під «іншими особами» потрібно розуміти учасників цивільних відносин, які не є суб`єктами спільної часткової власності. Отже, у разі наміру продати частку учаснику спільної часткової власності інші співвласники не мають переважного права.

Переважне право купівлі діє лише у разі продажу частки особі, яка не належить до кола співвласників. У разі ж продажу частки будь-кому із співвласників решта співвласників не має переважного права на її купівлю.

Пред`являючи такий позов, позивач зобов`язаний внести на депозитний рахунок суду грошову суму, яку за договором повинен сплатити покупець. Невиконання позивачем цієї умови є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду № 638/4200/16-ц від 14.11.2019 року та у постанові Верховного Суду № 371/1652/17-ц від 21.09.2020 року.

Оскільки у межах розгляду даного спору судом підлягає перевірці дотримання продавцем процедури продажу частки майна, що є у спільній частковій власності, відповідачами в такому спорі мають бути як покупець, який набув право власності на майно, так і продавець такого майна.

Як було встановлено судом, між відповідачами ОСОБА_5 та ОСОБА_4 21.07.2022 року було укладено договір дарування 5/12 часток квартири АДРЕСА_1 .

Позивач, вказуючи на те, що між відповідачами в дійсності було укладено договір купівлі-продажу, відповідно до положень ст.ст. 76,77, 81 ЦПК України, зобов`язаний був надати суду докази на підтвердження факту укладання правочину, що, на його думку, є удаваним. Зокрема, у даному випадку ОСОБА_3 зобов`язаний був довести, що відчуження частки ОСОБА_5 у спірній квартирі відбулось не безоплатно в дар, а за ціною, обумовленою сторонами.

Проте, докази наявності волі сторін договору, спрямованої на укладення договору купівлі-продажу, та докази на підтвердження отримання ОСОБА_5 грошових коштів за подаровані 5/12 частини спірної квартири у матеріалах справи відсутні.

Представник відповідачів категорично заперечує, що ОСОБА_5 отримувала від ОСОБА_4 будь-які кошти за передане їй нерухоме майно та стверджує, що між сторонами було укладено саме договір дарування.

При цьому, посилання представника позивача на ту обставину, що ОСОБА_5 має у власності квартиру АДРЕСА_3 жодним чином не підтверджено. Також, суд вважає, що зазначена обставина не свідчить про удаваність укладеного 21.07.2022 року правочину.

Жодних доказів зміни майнового стану відповідачів, отримання ОСОБА_5 грошових коштів від обдарованої в обмін на набуття дарунку, виписок з банківських рахунків відповідачів щодо зарахування значних сум грошових коштів тощо позивачем надано не було.

Клопотань про витребування таких доказів позивач перед судом не заявляв.

Також матеріали справи не містять будь-яких розписок про отримання грошових коштів ОСОБА_5 від ОСОБА_4 , що б давало змогу суду встановити наявність обставин, що правочин вчинено для приховання іншого правочину та визначення ціни спірного майна.

Покази свідків ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , за відсутності будь-яких інших доказів, не можуть бути достатньою підставою для визнання правочину удаваним та відхиляються судом. Суд звертає увагу на те, що жоден із свідків не був очевидцем укладення даного правочину та особисто від сторін правочину не чув про те, що дарування частки квартири було не безоплатним.

Крім цього, у матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що майновий стан дарувальниці за договором від 21.07.2022 року був таким, що до дарування частки квартири, не дозволяв останній придбати нерухоме майно.

Отже, доводи представника в цій частині не заслуговують на увагу, оскільки є припущеннями, на яких не може ґрунтуватися судове рішення.

Сам по собі факт укладення договору дарування від 21.07.2022 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , які не є родичами між собою, теж не може бути достатнім доказом удаваності оспорюваного правочину, оскільки, в тексті спірного договору дарувальниця стверджує, що дарування здійснене нею за доброю волею, безоплатно, цей договір відповідає дійсним намірам сторін, не є фіктивним, уявним, зловмисним, удаваним.

Натомість, судом встановлено, що оспорюваний договір дарування укладено у письмові формі та нотаріально посвідчено, тобто він відповідає вимогам щодо форми та змісту договору дарування нерухомого майна, укладеного між фізичними особами.

З огляду на наведене, суд приходить до висновку, що воля сторін при укладенні спірного договору дарування була спрямована на набуття права власності ОСОБА_4 на нерухоме майно, що і було досягнуто. Між сторонами не настали інші права та обов`язки, ніж передбачені договором дарування. Жодних доказів того, що сторони діяли свідомо з метою приховати інший правочин та мали на меті укладення саме договір купівлі-продажу, а не договір дарування, їх дії при цьому були направлені на приховання справжньої волі, досягнення інших правових наслідків та отримання якоїсь особистої користі судом здобуто не було. Також, позивач не надав доказів оплатності цього договору.

Тому суд, встановивши, що укладаючи спірний договір дарування, сторони повністю усвідомлювали, що укладають саме договір дарування, а не будь-який інший договір, у тому числі договір купівлі-продажу, та що такий договір не є удаваними (що також відображено у відповідних пунктах нотаріально посвідченого договору дарування), позивач не обґрунтував удаваності договору дарування частини квартири з метою приховання договору купівлі-продажу нерухомості, не надав належних і допустимих доказів на підтвердження того, що між сторонами правочину виникли інші правовідносини, ніж передбачені договором дарування, та, що воля обох сторін була спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені укладеним між ними правочином, приходить до переконливого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог та визнання оспорюваного правочину удаваним.

Окрім того, суд звертає увагу на те, що позивач не довів, чим саме порушуються його права внаслідок укладення спірного договору дарування, і що саме задоволення позову про визнання договору дарування 5/12 часток квартири від 21.07.2022 року удаваним призведе до поновлення конкретного порушеного права позивача, за захистом якого він звернувся до суду, адже як пояснила представник позивача та свідки ОСОБА_16 , ОСОБА_17 - ОСОБА_10 протягом 2021 року неодноразово пропонувала ОСОБА_3 викупити її частку, проте вони не досягли згоди щодо її вартості та ціни продажу, у зв`язку з чим договір купівлі-продажу не було укладено.

За таких обставин, суд аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому досліджені наявних у справі доказів, приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_3 необґрунтовані та задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст.202,203, 215, 356, 361, 362, 386, 627, 638, 655, 717 ЦК України, ст.ст. 4, 5, 10, 18, 80, 81, 89, 141, 259, 263-265, 273, 354 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 ), який проживає в АДРЕСА_4 , до ОСОБА_4 (РНОКПП - НОМЕР_2 ), яка проживає в АДРЕСА_5 , ОСОБА_5 (РНОКПП - НОМЕР_3 ), яка проживає в АДРЕСА_6 , про визнання договору дарування частки квартири удаваним правочином та застосування наслідків удаваного правочину, переведення прав покупця на співвласника квартири відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст судового рішення буде складено 18.12.2023 року.

Суддя Одовічен Я.В.