справа № 489/989/22 провадження №2/489/502/23
РІШЕННЯ

Іменем України

19 червня 2023 року м. Миколаїв

Ленінський районний суд міста Миколаєва у складі:

головуючого судді Коваленка І.В.,

за участю секретаря судового засідання Клюсевич-Шарапової Н.М.,

в присутності:

позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Миколаєві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення

встановив:

У лютому 2022 року позивач звернувся до суду з позовом в якому просить виселити відповідача з належної йому на праві власності квартири АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог вказав, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 24.01.2022 є власником квартири АДРЕСА_1 . Квартиру отримав у спадщину від своєї бабусі ОСОБА_3 , 1938 року народження, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Інших осіб в квартирі не зареєстровано та інших власників немає.

Між тим, коли позивач намагався зайти в квартиру, відповідач ОСОБА_2 його не впустив, двічі на вхідних дверях квартири змінював замки (01.02.2022 та 11.02.2022) та відмовляється передати ключі від замка, чим порушує його права як власника. У зв`язку із цим, 01.02.2022 та 11.02.2022 він викликав поліцію, які взяли пояснення в сторін конфлікту та порекомендували звернутися до суд у із позовом про виселення.

Посилаючись на положення статей 316, 317, 319 та 321 ЦК України позивач звернувся до суду за захистом порушеного права.

Відповідач правом на надання відзиву не скористався.

Ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 22.02.2022 позов залишено без руху.

Ухвалою суду від 11.07.2022 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

Ухвалою суду від 14.02.2023 закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті.

У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Пояснив, що відповідач є його рідним дядьком та безпідставно вселився в квартиру, яка дісталося йому в порядку спадкування за заповітом від бабусі. Через неправомірні дії відповідача, він позбавлений доступу до квартири та можливості утримувати своє майно, внаслідок чого зростає заборгованість по комунальним послугам. Крім того, іншого власного нерухомо майна для проживання він не має та мешкає з дружиною в тещі, в одній квартирі.

Відповідач позовні вимоги не визнав та просив відмовити в задоволенні позову з тих підставу, що квартира належала його матері, догляд якої він здійснював, а коли вона померла організував її поховання. Доступу до квартири позивачу не чинить та квартирі з початку воєнних дій в Україні не проживав, так як жив разом з своєю дружиною в Львівській області. На теперішній час, у зв`язку із розглядом судом позову про його виселення, проживає в спірній квартирі. Вважає, що нарівні з позивачем він має право на квартиру, а щодо заборгованості по комунальних послугах то вона є незначною і становить близько 9000 гривень.

Вислухавши сторін, з`ясувавши обставини та дослідивши надані докази, суд встановив наступні факти та відповідні правовідносини.

Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно підтверджується, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 24.01.2022, виданого державним нотаріусом Першої миколаївської державної нотаріальної контори Миколаївської області Ткаченко Ю.Г. та зареєстрованого в реєстрі за № 3-23, позивач ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 .

З свідоцтва про спадщину за заповітом від 24.01.2022 вбачається, що спірна квартира раніше належала ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 та за життя на ім`я позивача, який є її онуком, залишила заповіт.

Із пояснень сторін також встановлено, що спадкодавець була матір`ю відповідача, а тому відповідач вважає, що він має право на частку в спадковому майні.

В квартирі мешкає відповідач, з пояснень якого слідує, що на початку оголошення воєнного стану в Україні він поїхав та проживав в Львівській області у дружини, а до квартири повернувся, коли дізнався, що позивач звернувся до суду з позовом про його виселення.

Зі слів позивача встановлено, що він проживає разом з дружиною та дитиною в матері його дружини та власного житла, крім спірної квартири не має.

В спірній квартирі позивач зареєстрований з 03.02.2005, що підтверджується відповідною відміткою в його паспорті серії НОМЕР_1 .

З паспорту відповідача ОСОБА_2 встановлено, що його місце проживання зареєстровано з 21.01.2005 за адресою: АДРЕСА_2 .

Як пояснив відповідач, це адреса будинку його дружини, з якою він проживає разом.

Вирішуючи спір суд виходить з наступного правого регулювання.

Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно з частинами першою, другою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення (частина друга статті 406 ЦК України).

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Згідно зі статтею 17 Закону України від 23.02.2006 № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ під майном також розуміються майнові права.

Згідно із статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13.05.2008 у справі «McCann v. the United Kingdom» (МакКенн проти Сполученого Королівства)).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18.12.2008 у справі «Савіни проти України»).

У рішенні ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, а й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач унаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20.10.2011, «Кривенький проти України» від 16.02.2017).

Отже, визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлений цим Кодексом.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Враховуючи наведене та те, що відповідач з 2005 року зареєстрований за адресою майна його дружини в Львівській області, де постійно проживає, тобто забезпечений житлом, доказів визнання нечинним свідоцтва про спадщину суду не надав, суд приходить до висновку про наявність підстави для задоволення позову, оскільки проживання у спірній квартирі відповідача перешкоджає позивачу вільно та на власний розсуд користуватись та розпоряджатись своїм майном.

Щодо організації поховання та показів свідка відповідача ОСОБА_4 , до уваги їх суд не приймає, так як вони не мають значення для правильність вирішення даного спору.

Так як позов задоволено, на підставі статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 992,40 грн.

Керуючись статтями 4, 19, 141, 263-265 ЦПК України, суд

вирішив:

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Виселити ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1 , яка на праві власності належить ОСОБА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 992,40 грн. (дев`ятсот дев`яносто дві гривні 40 коп.)

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Миколаївського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення або з дня складання повного тексту рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Відомості про учасників справи:

позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце реєстрації проживання: АДРЕСА_3 ;

відповідач: ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , місце реєстрації проживання: АДРЕСА_2 .

Повний текст судового рішення складено 20.06.2023.

Суддя І.В.Коваленко