КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/6370/2023
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів

судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Болотова Є.В.,

суддів: Кулікової С.В., Музичко С.Г.,

при секретарі Пановій К.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Департаменту будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), треті особи: житлово-будівельний кооператив «Молодіжний», приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Марченко Олена Іванівна, ОСОБА_3 , про визнання частково недійсним свідоцтва про право власності на квартиру,

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 01 грудня 2022 року, ухваленого під головуванням судді Притули Н.Г.,-

встановив:

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із названим позовом.

Позивач просив визнати недійсним свідоцтво про право власності від 08 вересня 1997 року, яке видане Головним управлінням житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації на кв. АДРЕСА_1 , в частині права власності ОСОБА_4 на частку квартири.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що після смерті його батька відкрилась спадщина на кв. АДРЕСА_1 , яка була зареєстрована на ім`я спадкодавця на підставі свідоцтва про право власності на квартиру серії НОМЕР_1 від 08 вересня 1997 року, видане Головним управлінням житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації.

Позивачу після заведення спадкової справи стало відомо що вся квартира була зареєстрована за померлим батьком, хоча він був впевнений що частка у вказаній квартирі належить і йому, оскільки була успадкована після померлої в 1976 році матері.

Також ОСОБА_1 зазначив, що станом на 01 грудня 1976 року частина паєнакопичення яка йому належала становила 765 крб. 86 коп., що арифметично відповідає частці квартири АДРЕСА_2 .

Оскільки оскаржуване свідоцтво було видано без врахування частки, яка належала позивачу, позивач з посиланням на положення ст. ст.203, 215 ЦК України просить визнати свідоцтво недійсним.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 01 грудня 2022 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду від 01 грудня 2022 року скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 зазначила, що з доводами апеляційної скарги не погоджується, просить рішення суду від 01 грудня 2022 року залишити без змін.

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 та ОСОБА_3 подану апеляційну скаргу підтримала.

ОСОБА_2 проти апеляційної скарги заперечила.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялись належним чином.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позивач не оскаржував наказ Головного управління житлового забезпечення № 331-С від 22 серпня 1997 року, на підставі якого видано оскаржуване свідоцтво про право власності.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо відмови у позові, проте з порушенням закону мотивував своє рішення.

Встановлено, що відповідно до Витягу з Рішення № 1448 Київської міської ради депутатів трудящих від 06 грудня 1976 року ОСОБА_4 прийнято в члени ЖБК «Молодіжний» та закріплено за ним з сином ОСОБА_1 дві кімнати площею 30, 6 кв. м. в трикімнатній квартирі АДРЕСА_3 . Внаслідок переходу йому паю в спадщину після померлої дружини члена ЖБК ОСОБА_5 .

ОСОБА_4 належало у спільному майні подружжя паєнагромадження в сумі 362 крб. 67 коп., в ЖБК «Молодіжний» м. Києва.

Рішенням виконкому Київської міської ради депутатів трудящих № 302 від 31 березня 1975 року частину АДРЕСА_4 та змінено нумерацію будинків, внаслідок чого будинку було присвоєно АДРЕСА_5 .

В листопаді 1976 року батько позивача разом з неповнолітнім на той час позивачем обміняв пай квартири АДРЕСА_3 на квартиру АДРЕСА_2 в цьому ж будинку.

08 травня 2016 року після смерті батька позивача відкрилась спадщина на кв. АДРЕСА_1 , яка була зареєстрована на ім`я спадкодавця на підставі свідоцтва про право власності на квартиру серії НОМЕР_1 від 08 вересня 1997 року, яке видане Головним управлінням житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації.

Спадкоємцями є позивач - син спадкодавця та ОСОБА_6 - дружина спадкодавця.

21 листопада 2016 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Марченко О.І. видала ОСОБА_6 (дружині ОСОБА_4 ) свідоцтво про право власності на частку у праві спільної сумісної власності на майно подружжя, набуте подружжям за час шлюбу. Спільне сумісне майно складається з частини кв. АДРЕСА_1 .

За договором дарування від 25 листопада 2016 року, ОСОБА_6 подарувала ОСОБА_2 2/3 частини кв. АДРЕСА_1 .

Обгрунтовуючи позов, ОСОБА_1 зазначив, що станом на 01 грудня 1976 року частина паєнакопичення, яка йому належала становила 765 крб. 86 коп., що арифметично відповідає частці квартири АДРЕСА_2 . Вказав, що оскаржуване свідоцтво про право власності від 08 вересня 1997 року видано без врахування частки, яка йому належала. Посилаючись на положення ст. ст. 203, 215 ЦК України просив визнати свідоцтво недійсним.

Статтею 328 Цивільного кодексу України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Так, відповідно до п. 2 ст. 7 Закону СРСР «Про власність в СРСР»член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває право власності на це майно.

Згідно абз. 3 п. 3 постанови Верховної Ради СРСР від 06 березня 1990 року «Про введення в дію Закону СРСР «Про власність в СРСР», положення п. 2 ст. 7 зазначеного Закону СРСР поширюються на правовідносини, що виникли як до, так і після 1 липня 1990 року.

Згідно абз. 4 пп. «а» п. 4.1 Правил державної реєстрації об`єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, затверджених наказом Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56: стосовно об`єктів нерухомості в ЖБК встановлено, що оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна проводиться з видачею свідоцтва про право власності місцевими органами державної виконавчої влади, місцевого самоврядування членам житлово-будівельного кооперативу, які повністю внесли свої пайові внески.

Відповідно до ч. 3 ст. 384 ЦК України, у разі викупу квартири член житлово-будівельного (житлового) кооперативу стає її власником.

Враховуючи вищевикладене, оформлення права власності на квартиру передбачено лише на члена кооперативу, незалежно від того, чи мали інші члени сім'ї частки у паєнагромадженні.

Також, відповідно до п. 5 Типового статуту житлово-будівельного кооперативу, затвердженому постановою Ради Міністрів УРСР від 27 червня 1972 року № 297, кількість членів кооперативуповинна відповідати кількості квартир у будинку, що будується кооперативом, крім випадків розділу паю та квартири, передбачених п.п. 43, 44 цього статуту.

Відтак, загальні збори ЖБК «Молодіжного» 05 листопада 1976 року не могли прийняти у члени кооперативу одночасно двох представників однієї сім'ї, які проживали в одній квартирі: ОСОБА_4 та ОСОБА_1 .

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що під час оформлення свідоцтва про право власності на квартиру від 08 вересня 1997 року на ім'я ОСОБА_4 порушень законодавства допущено не було, а отже правові підстави для визнання такого свідоцтва недійсним відсутні.

Висновок суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 є правильним, утім, вирішуючи спір, судом невірно обрано мотиви відмови, у зв`язку із чим рішення суду слід змінити.

Апелянтом не надано підтверджень, які б свідчили про необґрунтованість судового рішення, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин справи, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду від 01 грудня 2022 року слід змінити, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 01 грудня 2022 року змінити, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного судового рішення.

Повний текст складено 14 грудня 2023 року.

Суддя-доповідач Є.В. Болотов

Судді: С.В. Кулікова

С.Г. Музичко