П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 грудня 2023року м. Київ

Справа № 753/4279/22

Провадження: № 22-ц/824/14705/2023

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т.О.,

суддів Верланова С. М., Нежури В. А.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу адвоката Качкурової Світлани Володимирівни в інтересах Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго»

на заочне рішення Дарницького районного м. Києва від 03 листопада 2022 року, ухвалене під головуванням судді Коренюк А.М.,

у справі за позовом за позовом Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго», що є правонаступником Публічного акціонерного товариства «Київенерго», до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за надані житлово-комунальні послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води,

у с т а н о в и в:

У травні 2022 року позивач Комунальне підприємство виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» звернулось до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 10 квітня 2018 року № 591 КП «Київтеплоенерго» видано ліцензію на право провадження господарської діяльності з виробництва та постачання теплової енергії споживачам. Квартира АДРЕСА_1 під`єднана до внутрішньо-будинкової системи теплопостачання, отже, ОСОБА_1 є споживачем послуг з централізованого опалення та/або постачання гарячої води. Позивач зобов`язання виконує належним чином. Натомість відповідач свої зобов`язання не виконує, не здійснює платежів за отримані послуги, у зв`язку з чим утворилась заборгованість, яка станом на 01.11.2021 року складає 12 843,10 грн, з яких: 630,33 грн за постачання централізованого опалення, 12 12,77 грн за постачання гарячої води. Окрім того, КП на підставі договору № 602-18 про відступлення права вимоги (цесії) від 11.10.2018 року, укладеного між ПАТ «Київенерго» та КП виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго», прийняло право вимоги до відповідачки з оплати спожитих до 01.05.2018 року послуг з центрального опалення та з центрального постачання гарячої води у розмірі 10 271,74 грн за централізоване постачання гарячої води. За наведених обставин, позивач просив суд стягнути з відповідачки на свою користь вищевказану заборгованість, витрати, пов`язані з отриманням інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, у розмірі 33,00 грн.

Заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 3 листопада 2022 року у задоволенні позову Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» відмовлено.

Не погодившись із таким судовим рішенням, адвокат Качкурова С. В. в інтересах Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила скасувати заочне рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про стягнення з відповідачки заборгованості, яка утворилась до 01.05.2018 року у розмірі 10 271,74 грн, та заборгованість за постачання гарячої води у розмірі 4 810,52 грн, яка утворилась за період з 01.05.2018 року по 01.03.2019 року.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що в матеріалах справи наявні докази того, що ОСОБА_1 була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 до 02.05.2019 року, тобто, була споживачем наданих позивачем послуг. Позивачем було направлено запит до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо реєстрації права власності на вказану квартиру до 18.02.2019 року, однак, така інформація в реєстрі відсутня. У зв`язку з цим, позивачем при подання позову було заявлено клопотання про витребування доказів (інформації) з Бюро технічної інвентаризації про право власності на вказану квартиру, набуте до 31.12.2012 року. Однак, вказане клопотання не було розглянуте судом першої інстанції. В будь-якому випадку, саме ОСОБА_1 була споживачем наданих послуг до 18.02.2019 року, що підтверджується витягом з договору про відступлення права вимоги (цесії) від 11.10.2018 року № 602-18 та додатків до нього, а тому у позивача наявне право на стягнення з останньої заборгованості, яка утворилась до 01.05.2018 року у розмірі 10 271,74 грн, та заборгованості за постачання гарячої води у розмірі 4 810,52 грн, яка утворилась за період з 01.05.2018 року по 01.03.2019 року.

Ухвалами Київськогоапеляційного суду від18 вересня та 17 жовтня 2023 року відкритоапеляційне провадження у справіта справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права іздотриманням норм процесуального права.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Як убачається із матеріалів справи та встановлено судом, власником квартири АДРЕСА_1 з 18.02.2019 року є ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу квартири (а.с. 11).

Розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 10 квітня 2018 року № 591 КП «Київтеплоенерго» видано ліцензію на право провадження господарської діяльності з виробництва та постачання теплової енергії споживачам.

З 01 травня 2018 року надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води здійснює КП «Київтеплоенерго».

11 жовтня 2018 року між ПАТ «Київенерго» та КП «Київтеплоенерго» укладений договір №602-18 про відступлення права вимоги (цесії), за яким ПАТ «Київенерго» відступило право вимоги, а КП «Київтеплоенерго» набуло право вимоги до юридичних осіб, фізичних осіб, фізичних осіб-підприємців, щодо виконання ними грошових зобов`язань перед кредитором з оплати спожитих до 01 травня 2018 року послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання станом на 01 серпня 2018 року з урахуванням оплат, що отримані кредитором за період з 01 серпня 2018 року до дати укладення цього договору. Перелікдоговорів (особових рахунків), споживачів та сум грошових зобов`язань (основний борг), право вимоги якихвідступається за цим договором, зазначається у додатку № 1 та додатку №2 до цього договору.

Відповідно до додатку № 1 та додатку № 2 до договору №602-18 про відступлення права вимоги (цесії) позивач КП «Київтеплоенерго» набуло право вимоги відносно ОСОБА_1 по стягненню заборгованості за послуги з централізованого постачання гарячої води у розмірі 10 271,74грн, спожитих до 01.05.2018 року.

Відповідно до наданого КП «Київтеплоенерго» розрахунку по особовомурахунку № НОМЕР_1 ОСОБА_1 має заборгованість по оплаті наданих їй послуг, яка станом на 01.11.2021 року складає 12 843,10 грн, з яких: 630,33 грн за постачання централізованого опалення, 12 12,77 грн за постачання гарячої води

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не доведено, що ОСОБА_3 в період, за який нарахована заборгованість за надані послуги, була мешканцем/власником/співвласником квартири АДРЕСА_1 , отримувала від позивача житлово-комунальні послуги та ними користувалась. Натомість, наявні матеріали справи вказують на те, що з 18.02.2019 року власником вказаної квартири є інша особа - ОСОБА_2 , якого позивач не залучив у якості відповідача.

Перевіряючи такі висновки суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності

За приписами статті 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Статтею 175 ЦПК України передбачено, що, викладаючи зміст позовної заяви, саме позивач визначає коло відповідачів, до яких він заявляє позовні вимоги.

За наведених правових норм, сторони - це суб`єкти матеріально-правових відносин, які виступають на захист своїх інтересів і на яких поширюється законна сила судового рішення. Позивачем є особа, яка має право вимоги, а відповідачем - особа, яка повинна виконати зобов`язання. При цьому відповідач має бути такою юридичною чи фізичною особою, за рахунок якої, в принципі, можливо було б задовольнити позовні вимоги. З огляду на зміст наведених норм захисту в судовому порядку підлягають порушене право й охоронювані законом інтереси саме від відповідача.

За теоретичним визначенням «відповідач» - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.

Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами.

Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача.

Отже, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

З огляду на зазначене, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача (частини перша, друга та третя статті 51 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року в справі № 372/51/16-ц (провадження № 14-511цс18) зроблено висновок, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (див. висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц). Суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред`явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача. За змістом висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у пункті 36 постанови від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16, пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про пред`явлення позову до неналежного відповідача, оскільки ОСОБА_1 не зареєстрована в спірній квартирі, а отже не є споживачем послуг за адресою: АДРЕСА_2 , та не є власником зазначеної квартири.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги про те, що в ухвалі про відкриття провадження суд першої інстанції вказав на те, що позовна заява за формою та змістом і подані до неї документи відповідають вимогам діючого цивільного процесуального законодавства, колегія суддів зазначає наступне.

За загальними правилами цивільного процесуального законодавства встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження. Тобто, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову, а не для відмови у відкритті провадження, як помилково вважає позивач.

Верховний Суд в своїх постановах, в тому числі, в постанові великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 у справі №523/9076/16-ц неодноразово наголошував на тому, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.

Позивач не звертався до суду з клопотанням про заміну неналежного відповідача належним або з клопотанням про залучення співвідповідачів до участі у справі. А за приписами діючого ЦПК України, суд з власної ініціативи не вчиняє дій щодо заміни неналежного відповідача або залучення співідповідачів.

Окрім того, колегія суддів ураховує наступне.

Змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості є однією із основних засад судочинства (пункт 3 частина перша статті 129 Конституції України).

За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина перша та друга статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціаціяпроцесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінніурівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторінзавдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тількиоцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Відповідно до статтею 89 ЦПК України суд оцінюєдокази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`активному та безпосередньому дослідженнінаявних у справі доказів. Жодні доказине мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а такождостатність і взаємнийз в`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групіоднотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Разом з тим, позивачем не надано розрахунку заборгованості по щомісячним платежам до 01.05.2018 року, а також у позовній заяві позивач навіть не вказує за який конкретно період виникла заборгованість, яку він просить стягнути за період до 01.05.2018 року, та яка перейшла до нього від попереднього кредитора.

Як вказувалося вище, до позовної заяви на підтвердження позовних вимог про стягнення заборгованості за період до 01.05.2018 року позивачем долучено лише додатки до Договору про відступлення права вимоги, в яких зазначено суму боргу, що відступається за договором, які не можуть вважатись належними, достовірними та достатніми доказами про наявність у відповідачки заборгованості з оплати послуг за централізоване постачання гарячої води, яка виникла перед попереднім надавачем послуг та відповідно перейшла до КП "КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО".

У зв'язку з цим колегія суддів позбавлена можливості перевірити наявність заборгованості та визначити суму боргу за період до 01.05.2018 року. А відтак колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги про наявність доказів на підтвердження позовних вимог про стягнення заборгованості за період до 01.05.2018 року.

Більш того, як правильно вказав суд першої інстанції, в матеріалах справи відсутні будь-які докази, що саме ОСОБА_1 була одноособовим власником квартири кв. АДРЕСА_1 до 18.02.2019 року, тобто, до моменту набуття ОСОБА_2 права власності на вказану квартиру.

Слід відмітити також і те, що на момент пред`явлення вказаного позову позивач був обізнаний про перехід права власності на вказану квартиру до ОСОБА_2 , проте, як вказано вище, клопотань про залучення останнього до участі у справі в якості співвідповідача не подав.

Як убачається із матеріалів справи, провадження у справісудом першої інстанції відкрито за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

В судовому засіданні 03.11.2022 року представник позивача надав згоду на ухвалення заочного рішення на підставінаявних у справі доказів згідно положень ст. 280 ЦПК України, та вказав про відсутність будь-яких клопотань.

Окрім того, вказуючи в апеляційній скарзі на не вирішення судом першої інстанції клопотання про витребування доказів, а саме, щодо власника (-ів) квартири кв. АДРЕСА_1 до моменту її продажу ОСОБА_2 , позивач не скористався правом заявити таке клопотання в суді апеляційної інстанції. Згідно положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України суд апеляційної інстанції позбавлений можливості вирішувати вказані питання за власної ініціативи.

Ураховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції повно і всебічно досліджено наявні у справі докази та дана їм належна правова оцінка, правильно встановлено обставини справи, в результаті чого ухвалено законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

За таких підстав, апеляційну скаргу адвоката Качкурової С.В. в інтересах КП виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката Качкурової Світлани Володимирівни в інтересах Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» залишити без задоволення.

Заочне рішення Дарницького районного м. Києва від 03 листопада 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Т. О. Невідома

Судді С. М. Верланов

В. А. Нежура