Справа № 450/2271/21 Провадження № 2/450/391/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" лютого 2023 р. Пустомитівський районний суд Львівської області у складі:

головуючого судді Данилів Є.О.

при секретарі Ориняк Н.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Пустомити справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4

про (предмет позову):

визнати недійсним договір купівлі-продажу від 18 вересня 2020 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , яким відчужено земельну ділянку, кадастровий номер :09:00:0679, за адресою: Львівська обл., Пустомитівський район, Жирівська сільська рада, садове товариство «Спектр», загальною площею 0,0487 га, що посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального скруту Папайло Н.Є.,

відновити становище, яке існувало до порушення,

визнати недійсним договір купівлі-продажу від 28 жовтня 2020 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , яким відчужено земельну ділянку, кадастровий номер :09:00:0679, за адресою: Львівська обл., Пустомитівський район, Жирівська сільська рада, садове товариство «Спектр», загальною площею 0,0487 га, що посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Іваненко Н.М.,

скасувати рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 55591503 від 09.12.2020 (номер запису про право власності: 39603096), прийняте державним реєстратором Управління державної реєстрації юридичного департаменту Львівської міської ради Віхровою О.Ю., про реєстрацію права власності ОСОБА_4 на земельну ділянку з кадастровим номером -:09:000:0836 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 236), площею 0,0958 га.,

повернути земельну ділянку, кадастровий номер :09:00:0679, за адресою: Львівська обл., Пустомитівський район, Жирівська сільська рада, садове товариство «Спектр», ОСОБА_2 місце реєстрації: АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ),

стягнути судові витрати,

суд постановив таке рішення:

підстава позову: між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у 2016 року виник спір про поділ спільного майна подружжя - автомобіля марки Мitsubishi (модель АSХ), 2015 року випуску, номер шасі (кузова, рами НОМЕР_2 , тип - загальний легковий універсал-В, реєстраційний номер НОМЕР_3 , та стягнення з ОСОБА_2 на користь позивача грошової компенсації вартості 1/ 2 частки ОСОБА_1 у вказаному майні.

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 28.02.2017 року у справі № 464/7011/16-ц її позовні вимоги задоволено. Поділено автомобіль марки Мitsubishi (модель АSХ), 2015 року випуску, номер шасі (кузова, рами НОМЕР_2 , тип - загальний легковий універсал-В, реєстраційний номер НОМЕР_3 , між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по 1/ 2 частки як спільне майно подружжя; визнано за відповідачем ОСОБА_2 право власності на автомобіль марки Мitsubishi (модель АSХ), 2015 року випуску, номер шасі (кузова, рами НОМЕР_2 , тип - загальний легковий універсал-В, реєстраційний номер НОМЕР_3 ; стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 152330,00 грн. компенсації в рахунок 1/ 2 частини у праві спільної сумісної власності та судові витрати. Постановою Апеляційного суду Львівської області від 22.12.2017 року вказане рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 27.02.2019 року, касаційна скарга ОСОБА_1 задоволена частково, постанову Апеляційного суду Львівської області від 22.12.2017 року скасовано. Рішення Сихівського районного суду міста Львова від 28.02.2017 року у справі № 464/7011/16-ц, в частині визнання спільним майном подружжя автомобіля марки Мitsubishi (модель АSХ), 2015 року випуску, номер шасі (кузова, рами НОМЕР_2 , тип - загальний легковий універсал-В, реєстраційний номер НОМЕР_3 , та його поділу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по 1/ 2 частки, залишено без змін.

14.02.2018 року відповідачем ОСОБА_2 укладено договір купівлі- продажу 4641/2018/825465 спірного автомобіля марки Мitsubishi (модель АSХ), 2015 року випуску, номер шасі (кузова, рами НОМЕР_2 , тип - загальний легковий універсал-В, реєстраційний номер НОМЕР_3 , з ОСОБА_5 . Укладення вказаного договору купівлі-продажу автомобіля здійснено ОСОБА_2 до ухвалення кінцевого рішення Верховним Судом у справі № 464/7011/16-ц, одноособово, тобто без згоди позивача, та кошти тримані від такого продажу використано ним самостійно, жодних грошових коштів від продажу автомобіля ОСОБА_1 не було повернуто.

Вказане встановлено рішенням Сихівського районного суду міста Львова від 22.11.2019 року у справі № 464/2776/19 у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації вартості відчуженої частки у спільному майні, яким позов ОСОБА_1 задоволено повністю та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію у рахунок 1/ 2 частини у праві спільної сумісної власності на «Мitsubishi (модель АSХ), 2015 року випуску, номер шасі (кузова, рами НОМЕР_2 , тип - загальний легковий універсал-В, реєстраційний номер НОМЕР_3 , у розмірі 155 675,00 грн., судовий збір у розмірі 1556,75 грн. та витрати понесені на професійну правничу допомогу у розмірі 4000,00 грн. Рішення Сихівського районного суду міста Львова від 22.11.2019 року у справі № 464/2776/19 залишено без змін постановою Львівського апеляційного суду від 28.07.2020 року.

21.10.2020 року постановою приватного виконавця Михайловського С.В. відкрито виконавче провадження № 63380002 про примусове виконання виконавчого листа № 464/2776/19. При здійсненні виконавчого провадження № 63380002, приватним виконавцем Михайловським С.В. встановлено, що 18.09.2020 року ОСОБА_2 уклав правочин про відчуження належного йому єдиного нерухомого майна - земельної ділянки, кадастровий номер :09:00:0679, за адресою: Львівська обл., Пустомитівський р-н, Жирівська с/рада, садове товариство «Спектр», загальною площею 0,0487 га, з ОСОБА_3 .

Відповідач 1 усвідомлював існування у нього заборгованості перед позивачем на підставі рішення суду від 22.10.2019 року № 464/2776/19 у розмірі 161 231, 75 грн. та з метою недопущення накладення арешту на єдине нерухоме майно, за рахунок якого могло бути виконане рішення суду - земельну ділянку з кадастровим номером :09:000:0679, забезпечив своєчасне оформлення документів для продажу вказаної земельної ділянки, погасив заборгованість перед позивачем у межах виконавчого провадження ВП № 61972955 і через день - з дати закриття виконавчого провадження, уклав спірний договір купівлі-продажу із своєю матір`ю - відповідачем - 2. У подальшому, відповідач ОСОБА_3 через місяць з дати набуття права власності на земельну ділянку належну ОСОБА_6 , 28.10.2020 року уклала договір купівлі-продажу вказаної земельної ділянки, який приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Іваненко Н.М., з відповідачем - 3 ОСОБА_4 .

Відповідач - 1 Турчин 1.1, знаючи про наявність у нього заборгованості перед позивачем ОСОБА_1 , підтвердженої рішенням Сихівського районного суду міста Львова від 22.11.2019 року у справі № 464/2776/19, яке набрало законної сили, з метою уникнення цивільної відповідальності та перешкодити виконанню судового рішення про стягнення з нього грошового боргу шляхом реалізації належного йому майна для погашення заборгованості перед позивачем, уклав 18.09.2020 року правочин про відчуження єдиного належного йому нерухомого майна з своєю матір ю відповідачем - 2 ОСОБА_3 , яка на момент його придбання не маючи наміру використовувати придбане нерухоме майно за його цільовим призначенням, 28.10.2020року відчужила його відповідачу - 3 ОСОБА_4 . Таким чином, позивач вважає вказаний договір купівлі-продажу земельної ділянки недійсним, таким, що укладений з метою уникнення ОСОБА_2 виконання своїх зобов`язань перед позивачем та спрямований на порушення її прав позивача як кредитора. Враховуючи наведене, просить позов задовольнити.

Позиція відповідача -1 ОСОБА_2 : у судове засідання не з`явився.

Позиція відповідача -2 ОСОБА_7 : у судове засідання не з`явилася.

Позиція відповідача -3 ОСОБА_4 : у судове засідання не з`явився.

Заяви та клопотання сторін, процесуальні дії та рішення у справі.

11.06.2021 року ухвала про забезпечення позову; 02.07.2021 року ухвала про відкриття провадження у справі; 01.11.2021 року заява представника позивача ОСОБА_8 про розгляд справи без участі; 30.11.2021 року заява представника позивача ОСОБА_8 про розгляд справи без участі; 21.01.2022 року заява представника позивача ОСОБА_8 про розгляд справи без участі; 21.01.2022 року ухвала про витребування доказів; 22.02.2022 року заява представника позивача ОСОБА_8 про розгляд справи без участі; 25.02.2022 року заява представника позивача ОСОБА_8 про розгляд справи без участі; 22.03.2022 року заява представника позивача ОСОБА_8 про призначення справи до розгляду; 20.04.2022 року заява представника позивача ОСОБА_8 про відкладення розгляду справи; 06.05.2022 року заява представника позивача ОСОБА_8 про видачу справи для ознайомлення; 27.05.2022 року додаткова ухвала про забезпечення позову; 16.06.2022 року заява представника позивача ОСОБА_8 про відкладення розгляду справи; 11.11.2022 року заява представника позивача ОСОБА_8 про призначення справи до розгляду; 11.11.2022 року ухвала про закінчення підготовчого провадження та призначення справи до розгляду; 31.01.2023 року заява представника позивача ОСОБА_8 про розподіл судових витрат; 02.02.2023 року заява представника позивача ОСОБА_8 про розгляд справи без участі.

Встановлені судом фактичні обставини та оцінка суду.

Судом встановлено, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у 2016 року виник спір про поділ спільного майна подружжя - автомобіля марки Мitsubishi (модель АSХ), 2015 року випуску, номер шасі (кузова, рами НОМЕР_2 , тип - загальний легковий універсал-В, реєстраційний номер НОМЕР_3 , та стягнення з ОСОБА_2 на користь позивача грошової компенсації вартості 1/ 2 частки ОСОБА_1 у вказаному майні.

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 28.02.2017 року у справі № 464/7011/16-ц позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 задоволено, поділено автомобіль марки Мitsubishi (модель АSХ), 2015 року випуску, номер шасі (кузова, рами НОМЕР_2 , тип - загальний легковий універсал-В, реєстраційний номер НОМЕР_3 , між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по 1/ 2 частки як спільне майно подружжя; визнано за відповідачем ОСОБА_2 право власності на автомобіль марки Мitsubishi (модель АSХ), 2015 року випуску, номер шасі (кузова, рами НОМЕР_2 , тип - загальний легковий універсал-В, реєстраційний номер НОМЕР_3 ; стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 152330,00 грн. компенсації в рахунок 1/ 2 частини у праві спільної сумісної власності та судові витрати.

Постановою Апеляційного суду Львівської області від 22.12.2017 року рішення Сихівського районного суду м. Львова від 28.02.2017 року скасоване та ухвалено нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 27.02.2019 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Постанова Апеляційного суду Львівської області від 22 грудня 2017 року скасована. Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 28 лютого 2017 року скасовано в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення права на частку у спільному майні та стягнення грошової компенсації. У задоволенні позовних ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення права на частку у спільному майні та стягнення грошової компенсації відмовити. У решті рішення Сихівського районного суду м. Львова від 28 лютого 2017 року залишено без змін.

14.02.2018 року відповідачем ОСОБА_2 укладено договір купівлі- продажу 4641/2018/825465 спірного автомобіля марки Мitsubishi (модель АSХ), 2015 року випуску, номер шасі (кузова, рами НОМЕР_2 , тип - загальний легковий універсал-В, реєстраційний номер НОМЕР_3 , з ОСОБА_5 .

Укладення вказаного договору купівлі-продажу автомобіля здійснено ОСОБА_2 до ухвалення кінцевого рішення Верховним Судом у справі № 464/7011/16-ц, одноособово, тобто без згоди позивача, та кошти отримані від такого продажу використано ним самостійно, жодних грошових коштів від продажу автомобіля ОСОБА_1 не було повернуто.

Вищенаведене встановлене рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 28.02.2017 року у справі № 464/2776/19, яким позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації вартості відчуженої частки у спільному майні, задоволено повністю. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію у рахунок 1/ 2 частини у праві спільної сумісної власності на «Мitsubishi (модель АSХ), 2015 року випуску, номер шасі (кузова, рами НОМЕР_2 , тип - загальний легковий універсал-В, реєстраційний номер НОМЕР_3 , у розмірі 155 675,00 грн., судовий збір у розмірі 1556,75 грн. та витрати понесені на професійну правничу допомогу у розмірі 4000,00 грн.

Рішення Сихівського районного суду міста Львова від 22.11.2019 року у справі № 464/2776/19 залишено без змін постановою Львівського апеляційного суду від 28.07.2020 року.

Як встановлено судом, вказане рішення суду станом на час вирішення цього спору не виконане, що підтверджується наявними у справі доказами.

А тому, доводи позивача про існування боргових зобов`язань ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 станом на час вчинення оспорюваного правочину як і станом на час вирішення спору, суд вважає доведеними.

15.09.2020 року на виконання вказаного рішення суду після набрання ним законної сили Сихівським районним судом міста Львова видано виконавчий лист № 464/2776/19, який пред`явлений ОСОБА_1 до виконання приватному виконавцю виконавчого округу Львівської області Михайловському С.В.

Постановою приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Міністерства юстиції України Михайловського С.В. від 21 жовтня 2020 року відкрито виконавче провадження № 63380002 про примусове виконання виконавчого листа № 464/2776/19, виданого Сихівським районним судом м. Львова від 15.09.2020 року.

Постановою приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Міністерства юстиції України Михайловського С.В. від 22 жовтня 2020 року у виконавчому провадженні № 63380002 накладено арешт на майно ОСОБА_2 .

При здійсненні виконавчого провадження № 63380002, приватним виконавцем Михайловським С.В. встановлено, що 18.09.2020 року ОСОБА_2 уклав правочин про відчуження належного йому єдиного нерухомого майна - земельної ділянки, кадастровий номер :09:00:0679, за адресою: Львівська обл., Пустомитівський р-н, Жирівська сільська рада, садове товариство «Спектр», загальною площею 0,0487 га, з ОСОБА_3 .

Укладенню вказаного правочину передувало погашення відповідачем-1 разовим платежем заборгованості перед позивачем по сплаті аліментів у розмірі 10800,00 грн. у межах виконавчого провадження ВП № 61972955, яке перебувало на виконанню у Сихівському відділі державної виконавчої служби у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) на підставі виконавчого листа № 464/3480/17 від 15.04.2020 року. У зв`язку з погашенням 11.09.2020 року вказаної заборгованості перед позивачем, державним виконавцем Сихівського відділу державної виконавчої служби у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Кундою З.Й. 16.09.2020 року винесено постанову ВП № 61972955 про закінчення виконавчого провадження і припинення чинності арешту майна боржника - ОСОБА_2 .

У подальшому, відповідач ОСОБА_3 через місяць з дати набуття права власності на земельну ділянку належну ОСОБА_2 , 28.10.2020 року уклала договір купівлі-продажу вказаної земельної ділянки, який посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Іваненко Н.М., з відповідачем - 3 ОСОБА_4 .

З листа № 29-13-0.2-1187/2-21 від 02.03.2021 наданого Головним управлінням Держгеокадастру у Львівській області земельна ділянка з кадастровим номером :09:000:0679 перенесена в архівний шар у зв`язку з об`єднанням із земельною ділянкою з кадастровим номером :09:000:0293, на підставі Технічної документації із землеустрою щодо об`єднання земельних ділянок, внаслідок чого утворилась земельна ділянка з кадастровим номером :09:000:0836. Земельна ділянка з кадастровим номером :09:000:0293, яка була об`єднана із належною первинно ОСОБА_6 земельною ділянкою з кадастровим номером :09:000:0293, придбана ОСОБА_4 29.09.2020 року на підставі договору купівлі продажу, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Папайло Н.Є.

Ухвалою Пустомитівського районного суду Львівської області від 11.06.2021 року у справі № 450/2271/21 заяву позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову, задоволено, накладено арешт на об`єкт нерухомого майна - земельну ділянку, кадастровий номер :09:00:0836, площа 0,0958 га, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 356, яка належить ОСОБА_4 .

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

18.09.2020 року між ОСОБА_2 (Продавець) з однієї сторони та ОСОБА_3 (Покупець) з другої сторони було укладено договір купівлі продажу земельної ділянки за № 1109 відповідно до п. 1.1. якого Продавець передав у власність Покупця, а Покупець прийняв у власність від продавця земельну ділянку площею 0,0487 га, розташовану за адресою: Львівська обл., Пустомитівський район, Жирівська сільська рада, с.т. «Спектр», кадастровий номер: :09:000:0679.

28.10.2020 року між ОСОБА_3 (Продавець) з однієї сторони та ОСОБА_4 (Покупець) з другої сторони було укладено договір купівлі продажу земельної ділянки за № 1141 відповідно до п. 1.1. якого Продавець передав у власність Покупця, а Покупець прийняв у власність від продавця земельну ділянку площею 0,0487 га, розташовану за адресою: Львівська обл., Пустомитівський район, Жирівська сільська рада, с.т. «Спектр», кадастровий номер: :09:000:0679.

04.12.2020 року на підставі рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 55591503 від 09.12.2020 року (номер запису про право власності: 39603096), прийнятого державним реєстратором Управління державної реєстрації юридичного департаменту Львівської міської ради Віхровою О.Ю. право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :09:000:0836 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 236) зареєстровано за відповідачем ОСОБА_4 , що підтверджується інформаційною довідкою з державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 258226010 від 25.05.2021 року.

В ухвалі від 17 липня 2013 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ (справа № 6-21250св13) дійшов висновку про те, що забезпечення судом позову у виді накладення арешту на об`єкт нерухомого майна означає, що цей об`єкт набуває правового режиму обмеженого в цивільному обороті. В тому разі, коли під час дії заборони відбувається відчуження такого майна особою, обізнаною про накладення арешту на майно, відповідний правочин може визнаватися недійсним і є таким, що порушує публічний порядок. При цьому не має правового значення і не може бути перешкодою для визнання договору недійсним той факт, що ухвала суду про накладення арешту не була зареєстрована відповідно до Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень .

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частиною 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу.

Згідно із ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Як зазначив Пленум Верховного Суду України у своїй постанові від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства.

Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України).

Згідно із п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними суд зазначає, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено.

Відповідно до ч. 2 та ч. 3 ст. 55 Закону України «Про нотаріат» при посвідченні угод про відчуження або заставу жилого будинку, квартири, дачі, садового будинку, гаража, земельної ділянки, іншого нерухомого майна перевіряється відсутність заборони відчуження або арешту майна. В разі наявності заборони угода про відчуження майна, обтяженого боргом, посвідчується лише у разі згоди кредитора і набувача на переведення боргу на набувача.

У ст. 658 ЦК України законодавець передбачив, що право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення.

Крім цього, згідно із ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Таким чином, договір купівлі-продажу фактично спрямований на припинення права власності на об`єкт нерухомого майна у відповідача ОСОБА_2 й виникнення права власності у відповідача ОСОБА_3 . При цьому предмет оспорюваного договору є об`єктом нерухомого майна, за рахунок якого можливо виконати грошові зобов`язання ОСОБА_2 перед позивачем ОСОБА_1 , а іншої можливості їх виконати, зокрема за рахунок інших джерел, іншого майна, немає, оскільки ОСОБА_2 , як підтверджено матеріалами справи і не спростовано відповідачами, у короткий строк відчужив всі належні їй об`єкти нерухомого майна з метою ухилення від виконання цивільно-правових зобов`язань перед позивачем.

Крім цього, з позовних вимог вбачається, що позивач є заінтересованою особою у справі і домагається відновлення свого порушеного права, не вимагаючи повернення йому майна, яке є предметом спірних договорів або визнання за ним права власності на це майно, а вимагає повернення сторін до первісного стану з метою забезпечення виконання рішення Сихівського районного суду м. Львова від 22.11.2019 у справі № 464/2776/19 про стягнення коштів на її користь за рахунок спірного майна.

Зокрема, вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (ч. 3 ст. 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебували у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 25 травня 2016 року у справі № 6-605цс16, а також у постанові від 18 січня 2017 року у справі № 6-2552цс16.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно частини третьої статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

У постанові Великої Палати Верховного Суду вад 05 червня 2018 року у справі № 543/730/14-ц (провадження № 14-149цс18) зроблено висновок, що: «забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою реалізації в майбутньому актів правосуддя й задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження суд установлює в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову (стаття 154 ЦПК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин). За таких обставин місцевий суд, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, з`ясувавши, що спірні договори ОСОБА_8 уклав з порушенням закону, оскільки об`єктами, відчуженими за цими договорами, було забезпечено позов ОСОБА_9 в іншій справі (№ 752/3612/13-ц), дійшов обґрунтованих висновків про визнання спірних договорів недійсними за позовом позивачки як заінтересованої особи права та законні інтереси якої порушено вчиненням оспорюваних правочинів, і скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно, здійсненої на підставі їх укладення, як похідної вимоги позивачки, що є правовим наслідком недодержання сторонами під час вчинення правочину вимог закону, адже недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю (частина перша статті 216 ЦК України). Посилання заявника на те, що на момент укладення спірних договорів ухвала судді про забезпечення позову ще не перебувала на виконанні органів державної виконавчої та реєстраційної служб, не має правового значення, оскільки за змістом статті 153 ЦПК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, ухвала про забезпечення позову виконується негайно, а її оскарження не зупиняє виконання та не перешкоджає подальшому розгляду справи».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) зроблено висновок, що «позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України. Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 05 липня 2018 у справі № 922/2878/17 зазначено, що «цивільно-правовий договір (в тому числі й договір купівлі-продажу) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення про стягнення боргу, що набрало законної сили. Укладення боржником, проти якого розпочате судове провадження про стягнення боргу, договору купівлі-продажу, і в першу чергу, з тривалою відстрочкою платежу, може свідчити про його недобросовісність та зловживання правами стосовно кредитора, оскільки такий договір купівлі-продажу може порушити майнові інтереси кредитора і бути направлений саме на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які можуть хоч і не порушувати конкретних імперативних норм, але бути недобросовісними та зводитися до зловживання правом».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 жовтня 2020 року в справі № 755/17944/18 (провадження № 61-17511св19) зроблено висновок, що «договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника).

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України. Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004).

Згідно пункту 6 статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.

Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії.

У пункті 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 905/2260/17 вказано, що «як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав».

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України).

Згідно частини першої та другої статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.

При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України).

Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що:

особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»;

наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають);

враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин).

Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним та відновлення становища, яке існувало до порушення (пункт 2, 4 частини другої статті 16 ЦК України).

З врахуванням того, що учасники цивільних відносин - сторони договору купівлі-продажу від 18.09.2020 року земельної ділянки (відповідач Турчин 1.1, та відповідач ОСОБА_3 ), «вживали право на зло», оскільки цивільно-правовий інструментарій - оскаржуваний договір купівлі- продажу від 18.09.2020 року, використовувався учасниками для унеможливлення звернення стягнення на майно відповідача ОСОБА_9 ; укладення оскаржуваного договору між відповідачем-1 та відповідачем-2 зумовило настання безпосередніх негативних наслідків для кредитора - позивача ОСОБА_1 , у вигляді неможливості виконання рішення суду про стягнення з Турчина 1.1, на її користь грошових коштів, оскільки після укладення оскаржуваного договору від 18.09.2020 року і Турчина 1.1, відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення для виконання рішення суду та погашення заборгованості у розмірі 161 231, 75 грн.,

Cуд, вважає, що обрані позивачем способи захисту (визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки та відновлення становища яке існувало до порушення, шляхом повернення земельної ділянки ОСОБА_2 ) передбачені пунктом 2, 4 частини другої статті 16 ЦК України та є ефективним для захисту її порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах.

Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, договір від 18.09.2020 року купівлі-продажу земельної ділянки, укладений між відповідачем -1 ОСОБА_2 та відповідачем-2 ОСОБА_3 , є таким, що укладений внаслідок зловживання правом і використання використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню - фраудаторним правочином, оскільки: оспорюваний правочин укладений відповідачем ОСОБА_2 після відкриття провадження у справі № 464/2776/19 та після набрання законної сили рішенням Сихівського районного суду міста Львова від 22.11.2019 року у справі № 464/2776/19 про стягнення на користь позивача ОСОБА_1 161 231, 75 грн.; метою вказаного правочину є уникнення виконання відповідачем ОСОБА_2 рішення Сихівського районного суду міста Львова від 22.11.2019 року у справі № 464/2776/19. Також судом встановлено, що на дату укладання цього оспорюваного договору відповідач-1 та відповідач-2 були обізнані з існуванням заборгованості перед позивачем, оскільки відповідач-2 є матір`ю відповідача-1; Після укладення оскаржуваного правочину у відповідача-1 відсутнє майно, за рахунок реалізації якого у межах виконавчого провадження може бути погашено заборгованість перед позивачем у розмірі 161 231, 75 грн.

Крім цього, 28.10.2020 року між ОСОБА_3 (Продавець) з однієї сторони та ОСОБА_4 (Покупець) з другої сторони було укладено договір купівлі продажу земельної ділянки за № 1141 відповідно до п. 1.1. якого Продавець передав у власність Покупця, а Покупець прийняв у власність від продавця земельну ділянку площею 0,0487 га, розташовану за адресою: Львівська обл., Пустомитівський район, Жирівська сільська рада, с.т. «Спектр», кадастровий номер: :09:000:0679.

Разом з тим, враховуючи те, що у ОСОБА_2 не виникло права продажу спірного нерухомо майна, такого ж права не виникло і у ОСОБА_3 на підставі Договору за № 1109.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ним Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у спразі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача знайшли свої підтвердження під час судового розгляду і підлягають до задоволення. Відтак, договір купівлі-продажу земельної ділянки від 18.09.2020 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , який зареєстрований в реєстрі за № 1109, а саме земельної ділянки площею 0,0487 га, розташовану за адресою: Львівська обл., Пустомитівський район, Жирівська сільська рада, с.т. «Спектр», кадастровий номер: :09:000:0679, та договір купівлі-продажу земельної ділянки від 28.10.2020 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 який зареєстрований в реєстрі за № 1141, а саме земельної ділянки площею 0,0487 га, розташовану за адресою: Львівська обл., Пустомитівський район, Жирівська сільська рада, с.т. «Спектр», кадастровий номер: :09:000:0679,слід визнати недійсним;

Також у зв`язку з вказаним, сторони цього договору слід повернути у попередній стан, повернувши у приватну власність ОСОБА_2 зазначену вище земельну ділянку.

Разом з тим, заявлена позовна вимога ОСОБА_1 про скасування рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 55591503 від 09.12.2020 (номер запису про право власності: 39603096), про реєстрацію права власності ОСОБА_4 на земельну ділянку з кадастровим номером - :09:000:0836 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 236), площею 0,0958 га., не підлягає задоволенню, оскільки позивачем було обрано невірний спосіб захисту своїх прав у цій частині заявлених вимог, і саме рішення про скасування оспорюваних договорів купівлі-продажу є підставою для внесення змін до державної реєстрації права власності на дане нерухоме майно.

Згідно з ст. 141 ЦПК України з відповідачів на користь позивача слід стягнути судовий збір у сумі 3632 грн. 80 коп., а саме по 1210 грн. 66 коп. з кожного.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України).

Згідно ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача.

В постанові Верховного Суду від 19.02.2020 р. у справі №755/9215/15-ц зазначено, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12.10.2006 р. у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10.12.2009 р. у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23.01.2014 р. у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26.02.2015 р. у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28.11.2002 р. у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до закріпленого на законодавчому рівні принципу співмірності, розмір витрат на послуги адвоката при їхньому розподілі визначається з урахуванням складності справи, часу, витраченого адвокатом на надання правничої допомоги, обсягу наданих послуг та виконаних робіт, ціни позову, а також значення справи для сторони.

Ґрунтуючись на вказаному принципі, при здійсненні дослідження та оцінки наданих сторонами доказів суд враховує, зокрема, пов`язаність витрат на правову допомогу з розглядом справи та обґрунтованість витрат та їхню пропорційність до предмета спору.

На підтвердження понесених витрат, які складають 19090,00 грн., стороною позивача надано копію договору про надання правової допомоги (юридичних послуг) № 7.1/03/19 ЦС від 25.03.2019, укладеного ОСОБА_1 з адвокатським бюро «Галина Бідула та партнери»; ордер на надання правової допомоги ОСОБА_1 ВС № 1069260 від 03.06.2021, виданим АБ «Галина Бідула та партнери» адвокату бюро Бідулі Г.Д.; копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльність № 615 від 23.12.1996, виданого ОСОБА_8 ; копію акту прийому-передачі наданої правової допомоги (юридичних послуг) Коваль Н.М. № 7.1/03/19 ЦС_1.21 від 14.06.2021; рахунок АБ «Галина Бідула та партнери» від 24.01.2023; копію витягу з виписки АБ «Галина Бідула та партнери» з АТ «МЕГАБАНК» з 01.07.2021 - 30.09.2021, відповідно до якого ОСОБА_1 проведено часткову оплату за правову допомогу 18.08.2021 на суму 3000,00 грн., 26.08.2021 на суму 2700,00 грн.; копію квитанції АТ «УКРСИББАНК» № 52 від 02.08.2022 про оплату ОСОБА_1 правової допомоги на суму 4940,00 грн.; копію виписки АБ «Галина Бідула та партнери» з АТ «УКРСИББАНК» за 02.08.2022 про оплату ОСОБА_1 правової допомоги на суму 4940,00 грн.

Верховний Суду у постанові від 12.02.2020 року у справі № 648/1102/19 аналізуючи положення ЦПК України в частині відшкодування витрат на ППД дійшов висновку, що витрати за надану ППД у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною, чи тільки має бути сплачено (п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України). Такий підхід щодо визначення фактично здійснених витрат за відсутності факту оплати випливає також із практики ЄСПЛ. Так, ЄСПЛ у рішенні у справі «Савін проти України» (заява № 34725/08), виклав наступний висновок, що хоча заявник не оплатив адвокатські послуги, він зобов`язаний оплатити їх відповідно до договірних зобов`язань. І оскільки адвокат представляв заявника протягом усього провадження в суді, а тому має право вимагати оплати його послуг за договором. Відповідно ЄСПЛ вважає такі витрати фактичними.

На переконання суду така сума повністю відповідає критерію реальності таких витрат та розумності їхнього розміру, є співмірною зі складністю справи, обсягом наданих адвокатом юридичних послуг та виконаних робіт в процесі її розгляду.

Керуючись ст. 259, 263 265, 268 ЦПК України, суд,

ухвалив:

позовні вимоги ОСОБА_1 , - задоволити частково.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу від 18 вересня 2020 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , яким відчужено земельну ділянку, кадастровий номер :09:00:0679, за адресою: Львівська обл., Пустомитівський район, Жирівська сільська рада, садове товариство «Спектр», загальною площею 0,0487 га, що посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального скруту Папайло Н.Є.,

Визнати недійсним договір купівлі-продажу від 28 жовтня 2020 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , яким відчужено земельну ділянку, кадастровий номер :09:00:0679, за адресою: Львівська обл., Пустомитівський район, Жирівська сільська рада, садове товариство «Спектр», загальною площею 0,0487 га, що посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Іваненко Н.М.,

Відновити становище, яке існувало до порушення, шляхом повернення земельної ділянки, кадастровий номер :09:00:0679, за адресою: Львівська обл., Пустомитівський район, Жирівська сільська рада, садове товариство «Спектр», ОСОБА_2 місце реєстрації: АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ).

У задоволенні позовних вимог в іншій їх частині, - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ), ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_4 ), ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_5 ), на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_6 ) по 1210,66 гривень судового збору, з кожного.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ), ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_4 ), ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_5 ), на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_6 ) по 6 363 гривень 33 копійки витрат на професійну правничу допомогу, з кожного.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30 - денний строк з дня проголошення рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення суду складено 02.02.2023 року.

Учасники справи:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_6 ; ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ; ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_4 ; ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , місце реєстрації: АДРЕСА_3 ; РНОКПП НОМЕР_5 .

СуддяЄ. О. Данилів