КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у суді першої інстанції Коренюк А.М.
Єдиний унікальний номер справи № 753/4965/23
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 листопада 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мережко М.В.,

суддів - Поліщук Н.В, Соколової В.В.

секретар - Кролівець О.А.

Розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 03 травня 2023 року у справі за скаргою ОСОБА_1 про визнання неправомірними дій державного виконавця Дарницького відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Данилюк Ольги Борисівни, заінтересована особа ОСОБА_2 про зобов`язання здійснити перерахунок розміру заборгованості по аліментам.

Заслухав доповідь судді апеляційного суду, дослідив матеріали справи, перевірив доводи апеляційної скарги, колегія суддів, -

В с т а н о в и в :

У березні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на дії державного виконавця Дарницького відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Данилюк О.Б., заінтересована особа - ОСОБА_2 .

Скарга мотивована тим, що рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 19 вересня 2007 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання двох дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у розмірі 800 грн щомісячно, починаючи з 22 березня 2007 року і до повноліття ОСОБА_3 , а потім - у розмірі 400 грн. - до повноліття ОСОБА_4 .

На виконання вказаного рішення, Дарницьким районним судом м. Києва 20 вересня 2007 року виданий виконавчий лист.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 12 лютого 2021 року збільшено розмір аліментів, які підлягають стягненню за рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 19 вересня 2007 року з 800 грн щомісяця на обох дітей на 2 800 грн щомісячно на кожну дитину.

Державним виконавцем у порушення Закону України «Про виконавче провадження» невірно проведений розрахунок заборгованості по аліментам від 14 лютого 2023 року за аліментами боржника (платника аліментів) ОСОБА_1 по виконанню виконавчого листа виданого 20 вересня 2007 року за період з квітня 2017 року по січень 2023 року станом на 01 лютого 2023 року у загальній сумі 135 098,63 грн . Як зазначає скаржник розрахунок у вказаній довідці проведений без урахування того фактору, що він не мав доходів, а також заробітної плати, 100% розмір якої менший за нараховані аліменти на двох дітей (5600 грн.).

При цьому ОСОБА_1 зазначає, що ним у добровільний спосіб здійснювалась оплата аліментів з розрахунку 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Відповідно до проведеного розрахунку заборгованості від 14 лютого 2023 року за період з 01 квітня 2017 року по 31 грудня 2017 року він мав переплату по аліментам в сумі 3 400 грн, а за період з 01 січня 2018 року по 31 серпня 2018 року - 4 600 грн, тобто загальна сума переплат склала 8 000 грн. На думку скаржника та у відповідності до ст. 534 ЦК України ця сума має бути віднесена на погашення заборгованості по аліментам, яка виникла у попередніх місяцях, починаючи з першого місяця її виникнення, також має бути списана заборгованість за березень 2022 року з урахуванням вимог ст. 197 СК України, а за період з березня по травень 2022 року мають бути враховані здійснені ним на користь дітей платежі в сумі 19 065 грн в рахунок сплати заборгованості по аліментам.

Як зазначає ОСОБА_1 він звертався до виконавця із заявою про перерахунок заборгованості. Державний виконавець відмовив йому здійсненні перерахунку, посилаючись на судовий порядок вирішення спору.

Вважає, що нездійснення виконавцем перерахунку заборгованості є порушенням вимог ст. 70 Закону України «Про виконавче провадження» (у разі стягнення аліментів із заробітної плати боржника може бути утримано за виконавчими документами до погашення у повному обсязі заборгованості - 50%), ст. 197 Сімейного Кодексу України (боржник зі сплати аліментів може бути звільнений від сплати заборгованості за аліментами, якщо борг виник через тяжку хворобу або іншу обставину, що має істотне значення, адже ведення бойових дій на території м. Києва та відсутність доходу за цей час, є саме тією обставиною, через яку він має бути звільнений від сплати аліментів за березень 2023 року), ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження», ст. 195 Сімейного Кодексу України, що є порушенням його прав як платника аліментів.

У прохальній частині скарги просив:

- визнати неправомірним обрахування розрахунку заборгованості по аліментам від 14 лютого 2023 року , у виконавчому провадженні № НОМЕР_1

- зобов`язати головного державного виконавця Дарницького ВДВС у м. Києві ЦМУ Міністерства юстиції ( м. Київ) Данилюк О.Б. здійснити перерахунок розміру заборгованості з урахуванням обставин, зазначених у скарзі, а саме, виходячи із приписів ст. 70 Закону України «Про виконавче провадження», з 03 вересня 2018 року здійснити перерахунок заборгованості, й стягувати не більше 50% заробітної плати чи 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину за період з 03 вересня 2028 року по квітень 2022 року включно;

Представник заінтересованої особи ОСОБА_2 - ОСОБА_5 ,у наданих письмових поясненнях скаргу не визнала, вважаючи правильним проведений державним виконавцем розрахунок заборгованості по аліментам. Просила відмовити у її задоволенні, зважаючи на її необґрунтованість та безпідставність. Вважає, що скаржник необґрунтовано та безпідставно застосовує до вказаних правовідносин вказані ним норми, адже стягнення аліментів на утримання дітей визначено рішенням суду не у частці від заробітку (доходу) платника аліментів, а у твердій грошовій сумі.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 03 травня 2023 року відмовлено у задоволенні скарги.

Не погоджуючись з ухвалою суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить ухвалу суду скасувати та постановити нову, якою задовольнити його вимоги.

Відповідно до ст. 44 ЦПК України, особи , які беруть участь у справі зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки.

Відповідно до ст.ст 128-131 ЦПК України сторони та були своєчасно повідомлені про день та час розгляду справи на 30 листопада 2023 року за адресами, які були зазначені в матеріалах справи. Заяв щодо зміни місця проживання або місцезнаходження від сторін не надходило. Представник апелянта та представник стягувача приймали участь у розгляді справи в суді апеляційної інстанції . Від інших осіб , які приймають участь у справі заяв і клопотань до апеляційного суду не надходило, а тому вважати причини їх неявки до суду поважними , відсутні.

Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

За змістом ст. 129, 129-1 Конституції України, та у відповідності до ст. 18 ЦПК України, судове рішення, що набрало законної сили, обов`язкове для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції» (далі Конвенція).

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) це сукупність дій, визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до ст. 451 ЦПК України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Згідно з ч. 1ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно з ч. 3 ст.71 Закону України «Про виконавче провадження» визначення суми заборгованості із сплати аліментів, присуджених як частка від заробітку (доходу), визначається виконавцем у порядку, встановленому Сімейним кодексом України.

Згідно з п. 4 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої Наказом Мін`юсту від 02 квітня 2012 року №512/5, виконавець зобов`язаний обчислювати розмір заборгованості зі сплати аліментів щомісяця (додаток 15) та у випадках, передбачених частиною четвертою статті 71 Закону України «Про виконавче провадження», повідомляти про розрахунок заборгованості стягувача і боржника.

За положеннями ч. 4, 8 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний обчислювати розмір заборгованості із сплати аліментів щомісяця. Спори щодо розміру заборгованості із сплати аліментів вирішуються судом за заявою заінтересованої особи у порядку встановленому законом.

Згідно з п. 4 Розділу ХVI Інструкції з організації примусового виконання рішень виконавець у разі надходження виконавчого документа про стягнення аліментів у день відкриття виконавчого провадження повинен підрахувати розмір заборгованості зі сплати аліментів та разом з постановою про відкриття виконавчого провадження повідомити про нього стягувача і боржника. Розрахунок заборгованості обчислюється в автоматизованій системі виконавчого провадження на підставі відомостей, отриманих із: звіту про здійснені відрахування та виплати; квитанцій (або їх копій) про перерахування аліментів, наданих стягувачем чи боржником; заяв та (або) розписок стягувача; інформації про середню заробітну плату працівника для цієї місцевості; інших документів, що відображають отримання боржником доходу або сплату ним аліментів.

Суд першої інстанції встановив ,що рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 19 вересня 2007 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання двох дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у розмірі 800 грн щомісячно, починаючи з 22 березня 2007 року і до повноліття ОСОБА_3 , а потім - у розмірі 400 грн. - до повноліття ОСОБА_4 .

На виконання вказаного рішення, Дарницьким районним судом м. Києва 20 вересня 2007 року виданий виконавчий лист.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 12 лютого 2021 року збільшено розмір аліментів, які підлягають стягненню за рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 19 вересня 2007 року з 800 грн щомісяця на обох дітей на 2 800 грн щомісячно на кожну дитину.

Державним виконавцем 14 лютого 2023 року складено розрахунок заборгованості за аліментами боржника ОСОБА_1 по виконанню виконавчого листа, виданого 20 вересня 2007 року Дарницьким районним судом м. Києва, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання двох дітей у розмірі 800 грн щомісячно, починаючи з 22 березня 2007 року і до повноліття ОСОБА_6 , а потім - у розмірі 400 грн. - до повноліття ОСОБА_7 . Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 12 лютого 2021 року збільшено розмір аліментів, які підлягають стягненню за рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 19 вересня 2007 року з 800 грн. щомісяця на обох дітей на 2 800 грн щомісячно на кожну дитину.

При виконанні вказаного виконавчого листа, державним виконавцем встановлено, що у боржника ОСОБА_1 , утворилась заборгованість зі сплати аліментів, сукупний розмір якої згідно проведеного державним виконавцем розрахунку від 14 лютого 2023 року за період з квітня 2017 року по січень 2023 року станом на 01 лютого 2023 року становить 135 098,63 грн (а.с.18-20).

З розрахунком заборгованості по аліментам, ОСОБА_1 не погоджується, оскільки державним виконавцем не було вчинено дії щодо перевірки факту перерахування коштів на рахунок стягувача, з урахуванням наданих ОСОБА_1 , квитанцій про сплату аліментів, за період з 01 квітня 2017 року по 31 грудня 2017 року та за період з 01 січня 2018 року по 31 серпня 2018 року, де загальна сума переплати склала 8 000 грн, а відтак державний виконавець мав врахувати ці платежі.

Матеріали справи не містять доказів звернення ОСОБА_1 в установленому законом порядку з позовом про зменшення, зміни розміру стягнення аліментів, звільнення від сплати від сплати аліментів.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 71 Закону України "Про виконавче провадження" виконавець стягує з боржника аліменти у розмірі, визначеному виконавчим документом, але не менше мінімального гарантованого розміру, передбаченого Сімейним кодексом України.

Спори щодо розміру заборгованості із сплати аліментів вирішуються судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом (ч.8 ст. 71 Закону України "Про виконавче провадження").

Відповідно до ст. 195 Сімейного Кодексу України заборгованість за аліментами, присудженими у частці від заробітку (доходу), визначається виходячи з фактичного заробітку (доходу), який платник аліментів одержував за час, протягом якого не провадилося їх стягнення, незалежно від того, одержано такий заробіток (дохід) в Україні чи за кордоном. Заборгованість за аліментами платника аліментів, який не працював на час виникнення заборгованості або є фізичною особою - підприємцем і перебуває на спрощеній системі оподаткування, або є громадянином України, який одержує заробіток (дохід) у державі, з якою Україна не має договору про правову допомогу, визначається виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості.

У разі встановлення джерела і розміру заробітку (доходу) платника аліментів, який він одержав за кордоном, за заявою одержувача аліментів державний виконавець, приватний виконавець здійснює перерахунок заборгованості. Розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а в разі виникнення спору - судом.

З огляду на це , посилання ОСОБА_1 на ст. 195 Сімейного Кодексу України , як на підставу неправильного обрахунку заборгованості є безпідставними, враховуючи ,що рішенням суду сплата аліментів визначена у твердій грошовій сумі на кожну дитину .

Відповідно до ч.ч.1-2 ст. 197 Сімейного Кодексу України з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів суд може відстрочити або розстрочити сплату заборгованості за аліментами. За позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення.

Тому посилання скаржника ОСОБА_1 на положення ст. 197 Сімейного Кодексу України, яким визначені правила встановлення строку сплати заборгованості та звільнення від сплати заборгованості за аліментами, адже такі вимоги вирішуються у позовному провадженні, й не підлягають розгляду у порядку скарги на дії державного виконавця, що вказує на неналежно обраний спосіб захисту порушеного права,що є підставою для відмови у скарзі .

Як вбачається із матеріалів виконавчого провадження, державним виконавцем встановлено , що рішення суду боржником не виконується, а відтак це є підставою для складання розрахунку заборгованості за аліментами, який, з урахуванням встановленої обставини, відповідає правилу визначення заборгованості за аліментами, присудженими за рішенням суду у твердій грошовій сумі (а.с.18 - 20).

Доводи скаржника про невідповідність вимогам закону такого розрахунку, не заслуговують на увагу, є безпідставними .

Зважаючи на виконавчі дії по виконанню виконавчого листа по стягненню аліментів на утримання дітей, які перебувають на виконанні, й сплачувані платником аліментів кошти у спосіб поза межами виконавчого провадження (добровільні сплати), не можуть вважатися сплатою ним аліментів, а тому вимога скарги у цій частині є також необґрунтованою, враховуючи й той фактор, що платник аліментів обізнаний про заходи примусового стягнення з нього аліментів у порядку виконавчого (примусового) провадження.

Виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад: верховенства права, обов`язковості виконання рішень; законності; диспозитивності; справедливості, неупередженості та об`єктивності, гласності та відкритості виконавчого провадження; розумності строків виконавчого провадження, співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями, забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців (ст. 2 вказаного Закону).

Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" (ч.1 ст. 5 Закону).

Зважаючи на встановлені державним виконавцем обставини по виконанню вказаного виконавчого документа, те, що у боржника утворилась заборгованість зі сплати аліментів, з дотримання правил, визначення такої заборгованості, оскаржуваний розрахунок є обгрунтованим.

Відповідно до статті 185 Сімейного Кодексу України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо).

Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення.

Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно.

Суд першої інстанції, з висновком якого погоджується й суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку , що ОСОБА_1 не надав належних і беззаперечних доказів, що перераховані ним суми є саме аліментами на виконання рішення Дарницького районного суду м. Києва про стягнення аліментів, а не коштами , які він добровільно сплатив відповідно до ст. 185 Сімейного Кодексу України .

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 451 ЦПК України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Суд першої інстанції встановив правомірність дій державного виконавця по складанню розрахунку заборгованості по аліментах, відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження», а тому висновок суду про відсутність підстав для визнання неправомірними дій державного виконавця, відповідає вимогам закону і встановленим обставинам.

Докази відповідно до ст. 76-81 ЦПК України, які вказували б на порушення прав боржника, як сторони виконавчого провадження, під час здійснення державним виконавцем виконання рішення суду, з підстав, зазначених у скарзі, ОСОБА_1 не надав ні суду першої інстанції, ні до апеляційної скарги.

Судові витрати, пов`язані з розглядом скарги (судовий збір, витрати на правову допомогу), покладаються судом на заявника, якщо було постановлено рішення про відмову в задоволенні його скарги, або на орган державної виконавчої служби чи приватного виконавця, якщо було постановлено ухвалу про задоволення скарги заявника.

За наслідками розгляду скарги, з ОСОБА_1 на користь держави суд першої інстанції правильно стягнув 536, 80 грн судового збору за ставками судового збору станом на 01 січня 2023 року, як передбачено Законом України «Про судовий збір».

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010 року).

З огляду на вказане, доводи апеляційної скарги які співпадають із доводами скарги, були предметом детального дослідження суду першої інстанції, додаткової перевірки і оцінки не потребують, зводяться лише до незгоди з рішенням суду першої інстанції, є безпідставними, не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відповідно до вимог ст.375 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Перевіряючи законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, колегія суддів вважає, що ухвала суду постановлена з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстави для її скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 369, 371, 374, 375, 381, 382-384 ЦПК України, суд,

П о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 03 травня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а в разі проголошення вступної та резолютивної частини судового рішення з дня складення повного судового рішення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складено 13 грудня 2023 року.

Головуючий:

Судді: