КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________
Справа №754/1687/23
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/7458/2023
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 травня 2023 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Семенюк Т.А.

при секретарі Баллі Л.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Андрєєва Ігоря Петровича на ухвалу судді Деснянського районного суду міста Києва від 10 лютого 2023 року (суддя Гринчак О.І.) про забезпечення позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бутько Мар`яна Володимирівна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Скринник Сергій Миколайович про витребування майна,

встановив:

у лютому 2023 року позивачка звернулася до суду з позовом про витребування у відповідача земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :62:511:0001 та стягнення з відповідача судових витрат.

Мотивуючи позовні вимоги, позивачка посилалася на те, що вона на підставі договору купівлі-продажу №2129 від 27 травня 2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кривенчук С.В., придбала у ОСОБА_3 спірну земельну ділянку, з моменту набуття права власності на яку не вчиняла жодних правочинів щодо даної земельної ділянки та не відчужувала її на користь інших осіб. Однак, 10 лютого 2022 року із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно їй стало відомо про реєстрацію права власності на зазначену земельну ділянку за третіми особами. Зокрема, 4 грудня 2020 року вказана земельна ділянка на підставі договору купівлі-продажу №3055 від 8 грудня 2011 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , зареєстрована на праві власності за останнім, який 8 грудня 2020 року на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки №1535 відчужив її ОСОБА_1 , і право власності на спірне майно зареєстроване за останнім.

Позивачка зазначала, що враховуючи протиправність вибуття спірної земельної ділянки з її власності, вона звернулася з відповідною заявою до правоохоронних органів, у зв`язку із чим Деснянською окружною прокуратурою міста Києва 16 лютого 2022 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості №0000051 за ч. 4 ст. 190 КК України.

Позивачка посилалася на те, що відповідно до висновку експерта № CE-19/111-22/33938-ПЧ від 6 жовтня 2022 року підпис від імені ОСОБА_3 у договорі купівлі-продажу земельної ділянки №3055 від 8 грудня 2011 року, у графі «Продавець» виконаний не ОСОБА_3 , а іншою особою з наслідуванням її підпису. Таким чином, вказаний договір купівлі-продажу є неукладеним, оскільки особою, вказаною як продавець, він не підписувався.

Також позивачка зазначала, що додатковою підставою неукладеності договору купівлі-продажу земельної ділянки №3055 від 8 грудня 2011 року є недотримання нотаріальної форми його посвідчення, оскільки вказаний договір виконаний та посвідчений на бланку серії та номеру ВРН 792068. Разом з цим, Державним нотаріальним архівом міста Києва надано копію переданого приватним нотаріусом Мироник О.В. договору від 8 грудня 2011 року, виконаного на бланку ВРН 792068, з якої вбачається, що нотаріусом на вказаному бланку посвідчено договір дарування земельної ділянки за іншою адресою та між іншими сторонами. Таким чином, вказаний договір купівлі-продажу є нікчемним, оскільки він нотаріально не посвідчений.

Позивачка вважала, що спірна земельна ділянка вибула з її власності поза її волею, тому вона має право витребувати своє майно у відповідача.

Разом з позовною заявою представник ОСОБА_2 - адвокат Прядко Р.В. направив до суду заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :62:511:0001, та просив заборонити державним реєстраторам прав на нерухоме майно та органам державної реєстрації прав вчиняти будь-які реєстраційні дії, в тому числі, але не обмежуючись, державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно, державну реєстрацію обтяжень речових прав на нерухоме майно, скасування державної реєстрації речових прав та їх обтяжень на нерухоме майно, а також вносити до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно записи про державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень, записи про скасування державної реєстрації речових прав та їх обтяжень, зміни до таких записів щодо об`єкта нерухомого майна: земельної ділянки, кадастровий номер: :62:511:0001, та заборонити будь-яким особам вчиняти будь-які дії щодо забудови цієї земельної ділянки.

В обґрунтування заяви представник позивачки зазначав, що наявність на даний момент чинної державної реєстрації прав власності на спірну земельну ділянку за ОСОБА_1 надає йому можливість здійснити подальше її відчуження, а також здійснити інші дії, що значно утруднить чи зробить неможливим виконання рішення суду.

Також представник позивачки посилався на те, що обґрунтованість застосування заходів забезпечення позову у формі накладення арешту на спірне майно та заборони вчинення державним реєстраторам дій щодо нерухомого майна полягає в тому, що між сторонами дійсно виник спір, про що свідчить подача ОСОБА_2 позову про витребування спірного майна; первинна реєстрація права власності на нерухоме майно відбулась на підставі договору, де продавцем виступила особа, що цей договір не підписувала, а також не посвідченого в дійсності нотаріусом; існує реальна загроза невиконання чи суттєвого утруднення можливого рішення суду про задоволення позову в разі перереєстрації права власності за іншими особами, а також в разі проведення будівельних робіт на земельній ділянці; відповідач має бажання зберегти за собою право власності на земельну ділянку; обсяг позовних вимог стосується спірного майна в цілому, а не його частки, тому, таке забезпечення є співмірним із заявленими позивачем вимогами; відповідність виду забезпечення позову позовним вимогам, оскільки саме такі заходи в силу характеру предмету спору дозволять запобігти ускладненню виконання судового рішення.

Ухвалою судді Деснянського районного суду міста Києва від 10 лютого 2023 року, в якій виправлено описку ухвалою судді від 13 березня 2023 року, заяву про забезпечення позову задоволено, накладено арешт на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :62:511:0001, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000 (власник ОСОБА_1 ). Заборонено державним реєстраторам прав на нерухоме майно та органам державної реєстрації прав вчиняти будь-які реєстраційні дії, в тому числі, але не обмежуючись, державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно, державну реєстрацію обтяжень речових прав на нерухоме майно, скасування державної реєстрації речових прав та їх обтяжень на нерухоме майно, а також вносити до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно записи про державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень, записи про скасування державної реєстрації речових прав та їх обтяжень, зміни до таких записів, щодо об`єкту нерухомого майна: земельна ділянка кадастровий номер: :62:511:0001, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000. Заборонено будь-яким особам вчиняти будь-які дії щодо забудови земельної ділянки кадастровий номер :62:511:0001.

У поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Андрєєв І.П. просить ухвалу суду скасувати та постановити ухвалу, якою у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовити, посилаючись на те, що суд першої інстанції не врахував, що заява про забезпечення позову ґрунтується виключно на припущеннях щодо можливого відчуження майна відповідачем, а доказів того, що відповідач чи інші особи здійснюють дії чи намагаються здійснити дії, пов`язані із заходами, котрі просить застосувати представник позивачки, не було надано до суду першої інстанції. Крім того, саме лише посилання представника позивачки на існування загрози відчуження спірної земельної ділянки третім особам, її забудови та потенційну можливість вчинення перешкод у виконанні рішення суду, без надання відповідних доказів, не є достатньою підставою для задоволення заяви про забезпечення позову.

Представник відповідача вважає, що суд першої інстанції не врахував, що матеріалами справи не підтверджено ані особу ОСОБА_2 , ані наявності в неї правових підстав для витребування спірної земельної ділянки, що належить відповідачу. Крім того в матеріалах справи відсутні докази у підтвердження того, що ОСОБА_2 була власником спірної земельної ділянки.

Також представник відповідача вважає, що суд першої інстанції не навів обґрунтованих мотивів застосування заходів забезпечення шляхом заборони державним реєстраторам прав на нерухоме майно та органам державної реєстрації прав вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо спірної земельної ділянки та її забудови.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Треті особи, будучи належним чином повідомленими про день та час розгляду апеляційної скарги, у судове засідання не з`явилися, направили до апеляційного суду заяви про розгляд справи у їх відсутність (с.с.171, 187).

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача - адвоката Андрєєва І.П., який підтримав доводи апеляційної скарги, пояснення представника позивачки - адвоката Прядко Р.В., який просив залишити ухвалу суду без змін, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Задовольняючи заяву представника позивача про забезпечення позову ОСОБА_2 про витребування земельної ділянки, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами виник спір стосовно права власності на земельну ділянку, спірна земельна ділянка неодноразово змінювала власника та наявна можливість переходу права власності на неї до третьої особи, що свідчить про наявність підстав для забезпечення позову.

Перевіряючи судове рішення в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд зазначає про наступне.

Відповідно до частин першої, другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно з пунктами 1, 2 частини першої та частини другої статті 150 ЦПК України

позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії. Суд може застосувати кілька видів забезпечення позову.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Отже, за змістом наведених вище норм умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року в справі № 914/1570/20 вказано, що «під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Таким чином, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами».

Відповідно до частини третьої статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Ці обставини є істотними і необхідними для забезпечення позову.

Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів.

Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цих заходів призведе до ускладнення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.

Подібні правові висновки сформульовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18, а також Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду у постановах від 13 грудня 2021 року у справі № 367/3765/20 та від 12 січня 2022 року у справі № 568/525/21.

Колегія суддів вважає, що забезпечуючи позов шляхом накладення арешту на спірну земельну ділянку та встановлюючи певні обмеженні щодо її використання, суд першої інстанції правильно виходив з того, заходи забезпечення позову, які просить застосувати представник позивача, відповідають заявленим позовним вимогам, а також особливостям способу захисту, який просить застосувати позивачка.

Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову та зазначаючи об`єктивні обставини та припущення щодо обставин, які мають реальну загрозу невиконання чи ускладнення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, представник позивачки зазначив, що спірна земельна ділянка була придбана позивачкою на підставі договору купівлі-продажу від 27 травня 2011 року, який посвідчений нотаріально, відмітка про перехід права власності на земельну ділянку від ОСОБА_3 до ОСОБА_2 зроблена приватним нотаріусом на Державному акті на право власності на земельну ділянку, який був виданий ОСОБА_3 22 червня 2010 року.

Також з наданих суду документів вбачається, що спірна земельна ділянка відчужувалася від імені ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 за договором купівлі-продажу від 8 грудня 2011 року, хоча на той час вже існував договір купівлі-продажу земельної ділянки, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

Крім того, згідно висновку експерта Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру від 6 жовтня 2022 року підпис від імені ОСОБА_3 у договорі купівлі-продажу від 8 грудня 2011 року виконаний не ОСОБА_3 , а іншою особою з наслідуванням підпису ОСОБА_3 .

У подальшому ОСОБА_5 продав спірну земельну ділянку ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 8 грудня 2020 року і право власності ОСОБА_1 на земельну ділянку зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Отже, з огляду на те, що під час розгляду судом даного спору спірна земельна ділянка може бути відчужена третій особі або поділена, або забудована, що може потягнути за собою зміну предмета спору чи ініціювання нового спору, колегія суддів вважає, що викладені обставини, виходячи з положень ст. 151 ЦПК України, є достатніми для обґрунтованого припущення позивачки, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду в разі задоволення позову.

У постановах Верховного Суду від 15 липня 2020 року у справі № 909/835/18, від 19 травня 2022 року у справі № 619/2293/21 зазначено, що повинен бути наявним зв`язок між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги. Обранням належного, відповідно до предмета спору, заходу забезпечення позову дотримується принцип співвіднесення виду заходу до забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами, чим врешті досягаються: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників провадження у справі або осіб, що не є учасниками цього судового процесу.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для забезпечення позову шляхом накладення арешту та встановлення певних обмежень щодо використання спірної земельної ділянки, яка на час пред`явлення позову належить ОСОБА_1 на праві приватної власності, оскільки такі види забезпечення позову є співмірними із заявленими позовними вимогами та стосуються суті спору у справі, предметом позову в якій є витребування цього майна.

Застосування такого заходу забезпечення позову, як накладення арешту на спірну ділянку, унеможливлює вчинення будь-яких дій щодо відчуження майна, вчинення нотаріальних та реєстраційних дій щодо спірної земельної ділянки.

Посилаючись на те, що спірна земельна ділянка вибула з її власності на підставі підроблених документів, позивачка заявляє вимоги про повернення їй земельної ділянки, тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про доцільність у такому випадку, крім накладення арешту на об`єкт нерухомого майна, також встановити певні обмеження щодо використання спірної земельної ділянки, а саме заборони проводити будівельні роботи та здійснювати дії щодо державної реєстрації речових прав на спірну земельну ділянку.

Доводи апеляційної скарги, що позивачкою не надано доказів, що спірна земельна ділянка належала ОСОБА_2 на праві власності і вона має правові підстави для пред`явлення позову про витребування цієї земельної ділянки у відповідача, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки до позовної заяви додані копії договору купівлі-продажу земельної ділянки, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , витягу з Державного реєстру правочинів, Державного акту на право власності на земельну ділянку з відміткою про перехід права власності на неї до ОСОБА_2 .

Питання чи була здійснена державна реєстрація права власності ОСОБА_2 на спірну земельну ділянку у порядку, встановленому нормами законодавства, які діяли на час її придбання позивачкою, не можуть бути предметом розгляду при вирішенні питання про забезпечення позову, а підлягають оцінці судом при розгляді спору по суті.

Також не можуть бути підставою для відмови у задоволенні заяви про забезпечення позову твердження представника відповідача про те, що судова практика свідчить про те, що майно не може бути витребувано у добросовісного набувача, яким є ОСОБА_1 , оскільки правомірність пред`явлення даного позову та наявність підстав для його задоволення оцінюються судом при розгляді спору по суті.

Посилання у апеляційній скарзі на те, що заява представника позивачки ґрунтується на припущеннях і не підтверджена належними доказами про намір відповідача відчужити спірну земельну ділянку або здійснення ним дій, які пов`язані із заходами, які просить застосувати позивачка, колегія суддів вважає безпідставним, оскільки підставою для забезпечення позову є саме наявність обґрунтованих припущень можливості здійснення відповідачем дій, які можуть утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду у разі задоволення позову.

Крім того, заходи забезпечення позову є тимчасовими та застосовуються тільки на період розгляду справи судом.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що ухвала судді першої інстанції постановлена з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому підстав для її скасування та задоволення апеляційної скарги не встановлено.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381- 383 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Андрєєва Ігоря Петровича залишити без задоволення, ухвалу судді Деснянського районного суду міста Києва від 10 лютого 2023 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 16 червня 2023 року.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.А. Семенюк