У х в а л а

09 червня 2023 року

м. Київ

справа № 336/2170/22

провадження № 61-7514ск23

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Білоконь О. В., Сакари Н. Ю.

розглянув касаційну скаргу відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України на ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 13 вересня 2022 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 03 травня 2023 року у справі за скаргою акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на бездіяльність державного виконавця, заінтересована особа - ОСОБА_1 ,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2022 року акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду зі скаргою на бездіяльність державного виконавця, заінтересована особа - ОСОБА_1 .

Вимоги скарги мотивовано тим, що на виконанні у департаменті державної виконавчої служби Міністерства юстиції України перебуває виконавче провадження № НОМЕР_1, яке відкрито за виконавчим листом про примусове стягнення з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 суму банківського вкладу у розмірі 2 829, 39 доларів США та відсотки у розмірі 91, 16 доларів США, № 336/6711/14, виданого 22 червня 2015 року Шевченківським районним судом м. Запоріжжя.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 13 вересня 2022 року, залишеною без змін постановою Запорізького апеляційного суду від 03 травня 2023 року, скаргу АТ КБ «ПриватБанк» задоволено. Визнано неправомірною бездіяльність головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (далі - ВП ВР Департаменту ДВС МЮ України) Мурихіна С. В. в частині невиконання вимог заяви представника АТ КБ «ПриватБанк» про закриття виконавчого провадження № НОМЕР_1. Зобов`язано головного державного виконавця ВП ВР Департаменту ДВС МЮ України Мурихіна С. В. винести постанову про закінчення виконавчого провадження № НОМЕР_1.

У травні 2023 року ВП ВР Департаменту ДВС МЮ України подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить оскаржувані судові рішення скасувати й ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні скарги АТ КБ «ПриватБанк».

Доводи касаційної скарги та зміст оскаржуваних судових рішень не дають підстав для висновку, що судами попередніх інстанцій було допущено порушення норм процесуального права, які передбачені статтею 411 ЦПК України як підстави для скасування судових рішень.

Відповідно до абзацу 2 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною четвертою статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним й не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Частиною шостою статті 394 ЦПК України визначено, що ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Оскільки правильне застосування норми права є очевидним й не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, тому колегія суддів вважає, що касаційна скарга є необґрунтованою та у відкритті касаційного провадження слід відмовити з наступних підстав.

Відповідно до статті 124 Конституції України судові рішення є обов`язковими до виконання на всій території України.

Частиною першою статті 14 ЦПК України визначено, що судові рішення, які набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу порушено їх права чи свободи.

Положеннями частини другої, третьої статті 451 ЦПК України визначено, що у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, у межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову у задоволенні скарги.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 23 січня 2015 року у справі № 336/6711/14-ц, яке було залишено без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 01 квітня 2015 року, з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 було стягнуто згідно з договором «Приват-вклад» від 02 грудня 2013 року банківський вклад у розмірі 2 829,39 доларів США та не отримані відсотки у розмірі 4% від суми вкладу за період часу з 02 квітня 2014 року по 20 січня 2015 року у розмірі 91,16 долар США.

Постановою старшого державного виконавця ВП ВР Департаменту ДВС МЮ УкраїниМурихіна С. В. від 03 березня 2018 року було прийнято виконавче провадження № НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого листа № 336/6711/14-ц, виданого Шевченківським районним судом м. Запоріжжя 22 червня 2015 року.

16 квітня 2018 року АТ КБ «ПриватБанк» добровільно виконало судове рішення, перерахувавши стягувачу 2 829,39 доларів США та 73,38 доларів США, що підтверджується платіжним дорученням від 16 квітня 2018 року №№ І0416ST355, 8403, 8404, вирахувавши податок на доходи фізичних осіб за ставкою, передбаченою статтею 167 Податкового кодексу України.

05 травня 2022 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося з заявою до ВП ВР Департаменту ДВС МЮ України про закриття виконавчого провадження, у зв`язку з фактичним виконанням рішення суду, яку одержано останнім 09 травня 2022 року. Однак, станом на день звернення до суду зі скаргою будь-якої відповіді від ВП ВР Департаменту ДВС МЮ України заявником отримано не було, виконавче провадження у цій справі не закрито.

Отже, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про задоволення скарги зважаючи на те, що банк, у разі виплати на користь фізичної особи коштів у вигляді відсотків, виступає щодо такої особи податковим агентом і зобов`язаний утримати та перерахувати на користь держави податок із суми такого доходу.

Тобто, у АТ КБ «ПриватБанк» є прямий обов`язок податкового агента, який не є його право, й за невиконання якого настають визначені ПК України наслідки.

Судовими рішеннями з АТ КБ «ПриватБанк» стягнуто суму вкладу та відсотки до нього, які у свою чергу є доходом. Судовими рішенням зазначено певні суми, однак це не змінює правового змісту оподаткування доходу на відсотки.

У разі, якщо у резолютивній частині рішення суду відсутня вказівка на те, що сума доходу підлягає стягненню за відрахуванням податків та інших обов`язкових платежів, це не є підставою для податкового агента не виконувати свою функцію у порядку встановленому законодавством.

Тобто суд, стягуючи суму доходів у відсотках, розрахував її виходячи із встановленої судом суми, але визначив її без урахування обов`язкових податків та зборів, що не звільняє банк від обов`язку податкового агента.

У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову у задоволенні скарги.

Судове рішення, що набрало законної сили, є підставою для його виконання. Виконання судового рішення сприяє втіленню законів у життя та зміцненню їх авторитету. Рішення суду охороняє права, свободи та законні інтереси громадян, а також є завершальною стадією судового провадження.

Державна виконавча служба входить до системи органів Міністерства юстиції та здійснює виконання рішень судів, третейських судів та інших органів, а також посадових осіб відповідно до законів України (стаття 5 Закону України «Про виконавче провадження»).

Завданням державної виконавчої служби є своєчасне, повне і неупереджене примусове виконання рішень, передбачених законом.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначаються Законом України «Про виконавче провадження».

Виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (стаття 1 Закону України «Про виконавче провадження»).

Під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами (частина перша статті 13 Закону України «Про виконавче провадження»).

Згідно з частиною першою статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

За змістом пункту 9 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню, зокрема, у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Постанова про закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених частиною першою цієї статті, виноситься в день настання відповідних обставин або в день, коли виконавцю стало відомо про такі обставини (частина друга статті 39 Закону України «Про виконавче провадження»).

Відповідно до статті 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Підпунктом 14.1.54 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України передбачено, що дохід з джерелом їх походження з України - будь-який дохід, отриманий резидентами або нерезидентами, у тому числі, від будь-яких видів їх діяльності на території України (включаючи виплату (нарахування) винагороди іноземними роботодавцями), її континентальному шельфі, у виключній (морській) економічній зоні, у тому числі, але не виключно, доходи у вигляді процентів, дивідендів, роялті та будь-яких інших пасивних (інвестиційних) доходів, сплачених резидентами України або постійними представництвами нерезидентів в Україні.

Фізична особа - резидент, яка отримує доходи як з джерела їх походження в Україні, так і іноземні доходи, є платником податку з доходів фізичних осіб (підпункт 162.1.1 пункту 162.1 статті 162 ПК України).

Об`єктом оподаткування є дохід резидента, визначений у ПК України (стаття 163 ПК України).

Відповідно до правил підпункту 168.1.1 пункту 168.1 ПК України податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 ПК Кодексу.

Підпунктом 170.1.4 пункту 170.4 ст. 170 ПК України визначено, що податковим агентом платника податку під час нарахування на його користь доходів у вигляді процентів є особа, яка здійснює таке нарахування.

Відповідно абзацу «а» пункту 176.2 ст. 176 особи, які відповідно до ПК України мають статус податкових агентів, зобов`язані своєчасно та повністю нараховувати, утримувати та сплачувати (перераховувати) до бюджету податок з доходу, що виплачується на користь платника податку та оподатковується до або під час такої виплати за її рахунок.

Тобто утримання податків та зборів з доходу є обов`язком саме банку.

Відтак правильним є висновок судів першої та апеляційної інстанції, що банк виконав свою функцію податкового агента щодо стягнення податку на дохід з суми відсотків у розмірі 91,16 доларів США та виплатив стягувачу 73,38 доларів США, чим добровільно виконав рішення суду, а оскільки розрахунок ніким не оспорювався, тому виконавче провадження підлягає закриттю.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, містять посилання на факти, які були предметом дослідження й оцінки судами попередніх інстанцій, які їх обґрунтовано спростували та не дають підстав вважати, що судами порушено норми процесуального права чи неправильно застосовані норми матеріального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Постановлені судові рішення, їх зміст і мотивування, а також доводи касаційної скарги, які по суті стосуються лише переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції, свідчать про відсутність підстав вважати, що розгляд цієї справи в суді касаційної інстанції має значення для формування єдиної правозастосовчої практики, оскільки неправильного застосування норм права не встановлено, отже колегія суддів вважає, що касаційна скарга є необґрунтованою та у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

Керуючись частинами четвертою, шостою статті 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України на ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 13 вересня 2022 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 03 травня 2023 року у справі за скаргою акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на бездіяльність державного виконавця, заінтересована особа - ОСОБА_1 відмовити.

Копію ухвали разом з доданими до скарги матеріалами направити заявникові.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О. М. Осіян

О. В. Білоконь

Н. Ю. Сакара