ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 червня 2023 року Дніпровський Апеляційний суд у складі: головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Деркач Н.М., Пищиди М.М.,

за участю секретаря - Лопакової А.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Асамір» ЛТД про стягнення заборгованості

та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до Акціонерного товариства комерційний банк «Приват Банк», треті особи - ОСОБА_1 та товариство з обмеженою відповідальністю «Асамір» ЛТД про визнання зобов`язання за договором поруки припиненим

за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк»

на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 20 жовтня 2022 року, -

В С Т А Н О В И В:

16 листопада 2020 року АТ КБ "ПриватБанк" звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ТОВ «Асамір» ЛТД про стягнення заборгованості у розмірі 878327,25 грн. та судових витрат з відповідачів солідарно.

В обґрунтування позову зазначає, що на підставі договору від 03.07.2008 року укладеного між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником, якого є АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 , останньому було надано грошові кошти у розмірі 330000 грн. на термін до 01.07.2011 року. Відповідач в свою чергу зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами у строк та в порядку встановлених кредитних договором, однак свої зобов`язання не виконав, у зв`язку з чим утворилась заборгованість у розмірі 878327,25 грн. станом на 27.08.2020 року, яка складається з :

- 89167,57 грн.- заборгованість за тілом кредиту;

- 373386,45 грн. - заборгованість за відсотками за користування кредитом;

- 415 773,23 грн. - пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором.

Розрахунок суми заборгованості додається.

Того ж дня між ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК», правонаступником, якого є АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 був укладений договір №161/1 про видачу траншу, №8845, відповідно до умов якого, банк відкрив рахунок для зарахування коштів, направлених на погашення заборгованості, вказаний договір підписаний сторонами.

В забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_1 за кредитною угодою № 161, між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 укладено договір поруки № 161-2 від 03.07.2008 року, з ТОВ «Асамір» ЛТД договір поруки № 161-3 від 03.07.2008 року. 10.09.2020 року на адреси поручителів за кредитною угодою № 161 було направлено вимогу із зазначенням невиконаних зобов`язань ОСОБА_1 , однак вказана вимога залишена поручителями без задоволення (том 1 а.с.2-4).

11 березня 2021 року ОСОБА_2 , подала зустрічну позову заяву до АТ КБ «ПриватБанк, у якій просить визнати припиненим Договір поруки №161-2 від 03.07.2008 р., укладений між ОСОБА_2 та ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником, якого є АТ КБ «ПриватБанк».

В обґрунтування зустрічного позову, з урахуванням уточнень, вказує на відсутність строку поруки у договорі поруки № 161-2 від 03.07.2008 року, а тому згідно ч.4 ст. 559 ЦК України банк повинен був пред`явити позовні вимоги до ОСОБА_2 протягом шести місяців від дня настання строку невиконання зобов`язань позичальником ОСОБА_1 за кредитним договором №161, проте банк пред`явив позов до поручителя 16.11.2020 року. До того ж вимога банку від 10.09.2020 року вих. №30.1.0/2-872DRLES0OM50 направлена на ім`я ОСОБА_2 після спливу шестимісячного строку. За таких обставин, зобов`язання ОСОБА_2 за договором поруки повинні бути визнані припиненими (том 1 а.с.52-56).

Ухвалою суду від 17 березня 2021 року об`єднано зустрічний позов ОСОБА_2 до акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про визнання зобов`язання за договором поруки припиненим в одне провадження із первісним позовом акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Асамір» ЛТД про стягнення заборгованості та призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження, залучено до участі у справі за зустрічними вимогами як третіх осіб ОСОБА_1 та товариство з обмеженою відповідальністю «Асамір» ЛТД (том 1 а.с.95-96).

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 20 жовтня 2022 року у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ТОВ «Асамір» ЛТД про стягнення заборгованості та зустрічного позову ОСОБА_2 до АТ КБ «ПриватБанк», треті особи - ОСОБА_1 та ТОВ «Асамір» ЛТД про визнання зобов`язання за договором поруки припиненим - відмовлено (том 4 а.с.170-187).

Не погодившись із рішенням суду, АТ КБ "ПриватБанк" звернулося з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просило скасувати рішення суду 1 інстанції в частині відмови у задоволені первісних позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги АТ КБ "ПриватБанк" до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ТОВ "Всамір ЛТД" про стягнення заборгованості задовольнити в повному обсязі. В іншій частині залишити без змін (том 4 а.с.135-141).

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Судом 1 інстанції встановлено, що між позивачем (за первісним позовом) та відповідачем - 1, ОСОБА_1 03.07.2008 р. було укладено Кредитну угоду № 161.

Предметом даної угоди, згідно п.1.1. є надання Банком, у рамках програми мікрокредитування, кредиту Позичальнику. Згідно вказаного пункту Угоди, надання коштів здійснюється окремими частинами - Траншами кредиту (Транш - визначена сума коштів, обговорена в договорі про видачу траншу, надана в рамках кредитної угоди), сукупна величина сальдо по яких не буде перевищувати суму, обговорену п.1.2 даної угоди.

Згідно з пунктами 1.2. Кредитної угоди, загальна сума кредиту в межах кредитної угоди 330 000 грн., у тому числі у розмірі 34 гривень за кожну послугу реєстрації застави у Державному реєстрі обтяження рухомого майна шляхом перерахування коштів, згідно реквізитів, вказаних у п.2.1 даного договору.

Пунктом 1.3. Кредитної угоди визначено, що термін повернення кредиту й окремих частин -Траншів кредиту, встановлюється договорами про видачу Траншів кредиту, а також графіками погашення кредиту, відсотків і винагороди, що є невід`ємними додатками до договорів про видачу Траншів, але не пізніше 01 липня 2011 року. Зазначений термін може бути змінений згідно п.п.п2.3.3,2.4.1 даної угоди.

Положення п. 1.4. Угоди передбачають, що кредит надавався для сплати за послугу реєстрації застави у Державному реєстрі обтяження рухомого майна та придбання екскаватора.

Положення пункту 6.8. Угоди визначають, що терміни позовної давності по вимогах про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки-пені, штрафів, за цією угодою встановлюються сторонами тривалістю 5 років.

Додатком №1 до Договору про видачу Траншу № 161-1 від 03.07.2008 року визначено графік погашення кредиту, відсотків та винагороди. Вказаним графіком передбачений день, місяць та рік для внесення чергового платежу за кредитом.

Положеннями п.4.1. Кредитної угоди встановлено, що за користування кредитними коштами в період з дати списання коштів з позичкового рахунку до дати погашення Траншу кредиту згідно до п.п.2.23, 2.3.3, 2.4.1,4.10 цієї угоди, п.п. 1.3,4.1.,4.2.,4.3 договорів про видачу траншу позичальник сплачує відсотки у розмірі 24 % річних.

Сторони Кредитної угоди погодили строк погашення кредиту, відсотків та винагороди, визначивши його в Додатку №1 до Договору про видачу Траншу № 161-1 від 03.07.2008 року.

Позивач за первісним позовом в поданій позовній заяві зазначає, що відповідачем -1 зобов`язання із повернення кредитних коштів належним чином не виконуються, у зв`язку із чим і виник даний спір.

З наданого позивачем за первісним позовом розрахунку заборгованості за договором № 161-2 від 03.07.2008 року за період з 03.07.2008 року по 27.08.2020 року вбачається, що позичальником, відповідачем -1, останній платіж було внесено 23.12.2011 року у сумі 0,01 грн.

Так, з наданих матеріалів справи вбачається, що на підставі видаткового ордеру, №1 від 03.07.2008 р., ОСОБА_1 були видані грошові кошти в розмірі 329966 грн. 00 коп., та 34 грн. 00 коп., згідно меморіального ордеру №80703В0007 від 03.07.2008 р. та видаткового ордеру № 1 від 03.07.2008 року. Вказані грошові кошти були видані ОСОБА_1 на підставі заяви на видачу готівки №1 від 03.07.2008 р.

Суд 1 інстанції, розглядаючи дану справи критично оцінив надані позивачем докази щодо існування заборгованості, з огляду на наступне.

Судом досліджено видатковий ордер, №1 від 03.07.2008 р., згідно з яким ОСОБА_1 були видані грошові кошти в розмірі 329966 грн. 00 коп., а також меморіальний ордер №80703В0007 від 03.07.2008 р. згідно з яким видано 34 грн. 00 коп. та встановлено, що вказані документи не відповідають встановленим пунктами 3.4 та 3.5. Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженим постановою Правління Національного банку України, №637 від 15.12.2004 р., вимогам, оскільки не містять обов`язкової інформації, зокрема підпису осіб. Вищенаведене свідчить про те, що вказані докази є неналежними при розгляді даної справи, тобто вони не підтверджують факту отримання грошових коштів відповідачем - 1.

Однак, матеріалами справи встановлено, що між ОСОБА_1 (Заставодавець) та ЗАТ «КБ «Приватбанк» (Заставодержатель) було укладено договір застави №161-1 від 03.07.2008 року.

Предметом вказаного договору, згідно п.2 договору, є забезпечення заставою виконання зобов`язань Заставодавця, що випливають з кредитної угоди від 03.07.2008 року №161.

Згідно з п.6 вказаного договору, в забезпечення виконання Заставодавцем виконання зобов`язань за кредитною угодою Заставодавець надав в заставу спецтехніку:

-екскаватор гусеничний LIEBHER R-902 HDSL, 1999року випуску, д/н НОМЕР_1 , кузов НОМЕР_2 , двигун НОМЕР_3 , шасі(рама) НОМЕР_2 , заставною вартістю 259000,00грн.

-бульдозер ДЗ-171, 1989року випуску, д/н НОМЕР_4 , двигун НОМЕР_5 , шасі(рама) 531, заставною вартістю 105000,00грн.

Представником позивача, долучено до матеріалів справи роздруківку, з Єдиного державного реєстру судових рішень, рішення Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська від 10 листопада 2014 року у справі 200/15461/14-ц.

Також, матеріали справи містять відповідь керівника апарату Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська на запит адвоката Пришляк В.О., в якій зазначається, що відповідно до реєстраційних даних автоматизованої системи документообігу суду КП «Д-3» (далі - АСДС), в провадженні судді Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська Єлісєєвої Т.Ю. перебувала цивільна справа 200/15461/14 за позовом ПАТ «КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет застави.

Оцінюючи надане представником позивача рішення Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська від 10 листопада 2014 року у справі 200/15461/14-ц роздруковане з Єдиного державного реєстру судових рішень, суд зазначає наступне.

З вказаного рішення вбачається, що предметом розгляду у вказаній цивільній справі є позовні вимоги ПАТ «КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет застави, які обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов кредитного договору № 161 від 03.07.2008 року.

Так, судом у справі 200/15461/14-ц встановлено, що відповідач станом на 14.07.2014 року має заборгованість за кредитом в сумі 305569 грн. 69 коп., яка складається з: заборгованість за тілом кредиту 89167 грн. 57 коп., заборгованість по процентам за користування кредитом 132014 грн. 79 коп., пеня 69598 грн. 30 коп., штраф (фіксована частина) 250грн. 00коп., штраф (процентна складова) 14539грн. 03 коп..

За результатом розгляду справи 200/15461/14-ц судом прийняте рішення про задоволення позовних вимог та звернуто стягнення на заставне майно, яким є екскаватор гусеничний LIEBHER R-902 HDSL, 1999року випуску, д/н НОМЕР_1 , кузов НОМЕР_2 , двигун НОМЕР_3 , шасі(рама) НОМЕР_2 ; бульдозер ДЗ-171, 1989року випуску, д/н НОМЕР_4 , двигун НОМЕР_5 , шасі(рама) 531, що належить відповідачу на праві власності в рахунок сплати боргу за кредитним договором №161 від 03.07.2008 року. Вказане рішення суду набрало законної сили 21.11.2014 року.

Частиною 5 статті 82 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

З наведеного вбачається, що обставини надання позивачем відповідачу - 1, ОСОБА_1 кредитних коштів за кредитною угодою №161 від 03.07.2008 року є доведеними, оскільки вже встановлені у рішенні Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська від 10 листопада 2014 року у справі 200/15461/14-ц.

Отже, враховуючи сукупність зібраних по справі доказів таких як: укладена кредитна угода №161 від 03.07.2008 року, договір застави №161-1 від 03.07.2008 року, договір поруки №161-2 від 03.07.2008 р. та договір поруки №161-3 від 03.07.2008 р., видатковий ордер №1 від 03.07.2008 р., меморіальний ордер №80703В0007 від 03.07.2008 р., заява на видачу готівки №1 від 03.07.2008 р., виписка щодо нарахувань за кредитною угодою №161 від 03.07.2008 року, рішення Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська від 10 листопада 2014 року у справі 200/15461/14-ц (яке розміщене на Єдиному державному реєстрі судових рішень за посиланням https://reyestr.court.gov.ua/Review/43146900), суд приходить до висновку що позовні вимоги щодо стягнення заборгованості є обґрунтованими та доведеними наявними доказами у їх сукупності.

Відповідачем - 1, ОСОБА_1 не було надано суду доказів оплати заборгованості за кредитною угодою №161 від 03.07.2008 року.

Таким чином, суд вважав, що вимога позивача за первісним позовом про стягнення заборгованості за тілом кредиту в розмірі 89167,57 грн. є обґрунтованою.

Щодо позовної вимоги про стягнення 373386,45 грн. заборгованості за відсотками за користування кредитом, то суд зазначає наступне.

Враховуючи те, що граничний термін кредитування за кредитною угодою був визначений 03.07.2011 року, то суд вважав що після настання вказаного терміну, позивач втрачає право на нарахування відсотків за користування кредитом.

З урахуванням наведеного, суд вважав обґрунтованим нарахування відсотків за користування кредитом до 01.07.2011 року. За здійсненим судом перерахунком, сума заборгованості із нарахованих відсотків станом на 01.07.2011 року складає 22112,44 грн.

Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідачів пені за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором в розмірі 415773, 23 грн., суд вважав таке нарахування обґрунтованим та таким, що відповідає умовам укладеної кредитної угоди №161 від 03.07.2008 року.

Відповідачем 1 та відповідачем 3 заявлено про застосування позовної давності.

Згідно відповідних заяв останні просять застосувати строк позовної давності до позовних вимог у справі, вказуючи, що строк позовної давності, встановлений ст. 257 Цивільного кодексу України в силу п. 1 ст. 254 Цивільного кодексу України щодо вимог про стягнення боргу в період з 03.07.2008р. по 27.08.2020 р. сплив до моменту звернення позивача з позовом.

Судом також досліджене наявне в матеріалах справи рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 31 травня 2018 року прийнятого у справі у справі 201/4270/18, предметом розгляду якої були позовні вимоги про визнання виконавчого напису, вчиненого 01 листопада 2017 року приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Завалієвим А.А. та зареєстрованого в реєстрі за № 10796 таким, що не підлягає виконанню.

Як вбачається з тексту вказаного рішення, 01 листопада 2017 року приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Завалієвим А.А. був вчинений виконавчий напис та зареєстрований в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за № 10796, за яким у безспірному порядку стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором № 161 від 03 липня 2008 року станом на 29 серпня 2017 року у розмірі 637774,83 грн., з яких: заборгованість за тілом кредиту у розмірі 89167,57 грн.; заборгованість за відсотками у розмірі 89167,57 грн.; заборгованість по пені у розмірі 216441,91 грн.; заборгованість по штрафам (фіксована частина) у розмірі 250 грн.; заборгованість по штрафам (відсоток від суми заборгованості) у розмірі 30358,33 грн. Стягнення здійснено за період з 03 липня 2008 року по 29 серпня 2017 року.

Відповідно до резолютивної частини рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 31 травня 2018 року прийнятого у справі 201/4270/18 позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», третя особа: приватний нотаріус Чернігівського міського нотаріального округу Завалієв Артем Анатолійович про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню був задоволений, а виконавчий напис визнаний таким, що не підлягає виконанню.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в своїй постанові від 9 грудня 2019 р. у справі №357/5125/16-ц, зокрема, зазначив, що: «вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому, вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує виникнення права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло у стягувача раніше. Метою вчинення виконавчого напису є надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання безспірного зобов`язання боржником. З урахуванням наведеного, перебіг позовної давності за вимогами про звернення стягнення на предмет іпотеки починається від дня, коли у кредитора (іпотекодержателя) виникло право на відповідний позов, незалежно від того, чи звертався він після цього до нотаріуса за захистом своїх цивільних прав.»

Врахувавши вищевказане, суд 1 інстанції дійшов висновку, що заява відповідачів 1 та 3 про застосування строку позовної давності є обґрунтованою та такою, що знайшла підтвердження матеріалами справи. Встановлений строк позовної давності сплинув 24.12.2016 року. Натомість позивач звернувся до суду із даним позовом у листопаді 2020 року.

Відмовляючи у задоволенні первісних позовних вимог суд 1 інстанції виходив із спливу строку позовної давності.

Щодо зустрічних позовних вимог, суд 1 інстанції зазначив, що після звернення кредитора з позовом про стягнення коштів поручитель не може окремо ініціювати вирішення спору про визнання відсутності у кредитора права вимоги (про визнання поруки припиненою). Такий окремий позов не є належним способом захисту, а тому його не можна задовольнити. Наявність у поручителя відповідного боргу чи його відсутність, як і відсутність підстав для нарахування банком боргу, є предметом доказування у спорі про стягнення коштів. Оскільки банк ініціював вирішення такого спору, поручитель може ефективно захистити своє право саме у справі № 462/5579/15-ц, заперечуючи проти позову кредитора, наприклад, через те, що порука припинилася. Для цього непотрібно заявляти зустрічний позов про визнання відсутності права кредитора (про визнання поруки припиненою) (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункти 62-63).

В частині зустрічних позовних вимог, рішення суду не оскаржується, тому апеляційним судом не переглядається.

Колегія суддів погоджується висновком суду 1 інстанції щодо відмови у задоволенні первісного позову, виходячи з наступного.

Частиною першою статті 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

У частині першій статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (частина перша статті 611 ЦК України).

Договір є обов`язковим до виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу, про що зазначено в частині першій статті 1050 ЦК України.

Звертаючись з апеляційною скаргою, апелянт наголошував на заборгованості відповідача перед ним, що і встановлено судом 1 інстанції у рішенні, а також наголошував, що не пропустив строк позовної давності, оскільки вона переривалась зверненням до нотаріуса, а останній не мав можливість передбачити ухвалення судом рішенян про визнання виконавчим таким, що не підлягає виконанню, виконавчого напису нотаріуса, з посиланням на висновки Верховного Суду України від 09 червня 2021 року №759/17465/18.

Вказані доводи є безпідставними з огляду на наступне.

У справі, що переглядається, відповідачі заявили про застосування наслідків спливу позовної давності.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Відповідно до статті 20 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Тлумачення статті 20 ЦК України, з урахуванням принципу розумності свідчить, що здійснення права на захист на власний розсуд означає, що управнений суб`єкт:

має можливість вибору типу поведінки - реалізовувати чи не реалізовувати своє право на захист;

у випадку, якщо буде обрана реалізація права на захист - має можливість вибору форми захисту, тобто звернутися до юрисдикційного (судового чи іншого) чи неюрисдикційного захисту суб`єктивного цивільного права чи законного інтересу, а також можливість поєднання цих форм захисту;

самостійно обрати спосіб захисту в межах тієї чи іншої форми захисту, а також визначає доцільність поєднання способів захисту чи заміну одного способу захисту іншим.

Водночас така свобода захисту «на власний розсуд» має і зворотну сторону - обрання однієї форми чи певного засобу захисту жодним чином не перешкоджає настанню обставин, які можуть тим чи іншим чином нівелювати корисний ефект від звернення до іншої форми чи способу захисту.

Право на звернення до суду за захистом кореспондується зі статтею 256 ЦК України, яка встановлює для особи часові межі для звернення до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу та називає їх позовною давністю. У позасудовому порядку захист суб`єктивного права також нерозривно пов`язується із фактором часу, про що свідчить зміст статті 88 Закону України «Про нотаріат».

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності визначається в статті 261 ЦК України.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Натомість, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (абзац перший частини п`ятої статті 261 ЦК України).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року у справі № 357/5125/16-ц (провадження № 61-15142сво18) зазначено, що:

«вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому, вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує виникнення права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло у стягувача раніше. Метою вчинення виконавчого напису є надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання безспірного зобов`язання боржником. З урахуванням наведеного, перебіг позовної давності за вимогами про звернення стягнення на предмет іпотеки починається від дня, коли у кредитора (іпотекодержателя) виникло право на відповідний позов, незалежно від того, чи звертався він після цього до нотаріуса за захистом своїх цивільних прав. У силу положень статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку, а також у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Звернення стягнення на предмет іпотеки не вказане у статті 264 ЦК України в якості окремої підстави переривання перебігу позовної давності, а також не може вважатися діями, що свідчать про визнання боржником свого боргу, чи прирівнюватись до пред`явлення позову. Звернення стягнення є реалізацією іпотекодержателем свого права, передбаченого договором іпотеки, та підставою припинення цього права. Повернення стягувачу виконавчого напису (виконавчого документу) також не може переривати перебіг позовної давності за позовними вимогами про звернення стягнення з аналогічних причин.

У справі, яка переглядається, 01 листопада 2017 року приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Завалієвим А.А. був вчинений виконавчий напис та зареєстрований в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за № 10796, за яким у безспірному порядку стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором № 161 від 03 липня 2008 року станом на 29 серпня 2017 року у розмірі 637774,83 грн., з яких: заборгованість за тілом кредиту у розмірі 89167,57 грн.; заборгованість за відсотками у розмірі 89167,57 грн.; заборгованість по пені у розмірі 216441,91 грн.; заборгованість по штрафам (фіксована частина) у розмірі 250 грн.; заборгованість по штрафам (відсоток від суми заборгованості) у розмірі 30358,33 грн. Стягнення здійснено за період з 03 липня 2008 року по 29 серпня 2017 року.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 31 травня 2018 року прийнятого у справі 201/4270/18 позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», третя особа: приватний нотаріус Чернігівського міського нотаріального округу Завалієв Артем Анатолійович про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню був задоволений, а виконавчий напис визнаний таким, що не підлягає виконанню.

Суд 1 інстанції зазначив, що встановлений строк позовної давності сплинув 24.12.2016 року. Натомість позивач звернувся до суду із даним позовом у листопаді 2020 року.

Положення частини п`ятої статті 261 ЦК України не суперечать загальному правилу визначення моменту початку перебігу позовної давності, закріпленому у частині першій цієї статті, а лише конкретизує дату, погоджену сторонами при укладенні договору, з якої кредитор міг та повинен був довідатись про порушення свого права.

Отже, за змістом статті 261 ЦК України початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

З урахуванням наведеного, початок перебігу позовної давності за зобов`язаннями у договірних правовідносинах з визначеним строком виконання, починається зі спливом цього строку.

Підстави зупинення та переривання позовної давності визначені у статтях 263, 264 ЦК України.

Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується (стаття 264 ЦК України).

Підстави переривання позовної давності є вичерпними і розширеному тлумаченню не підлягають.

На підставі частини другої статті 264 ЦК України переривання позовної давності відбувається у разі подання до суду саме позову до належного відповідача з дотриманням процесуальних вимог щодо форми та змісту позовної заяви, правил предметної та суб`єктної юрисдикції й інших вимог, порушення яких перешкоджає відкриттю провадження у справі.

Зазначене вище свідчить, що вчинення нотаріусом виконавчого напису або визнання його таким, що не підлягає виконанню, не впливають на переривання позовної давності або зупинення її перебігу.

Звернення особи до нотаріуса за вчиненням виконавчого напису є певною мірою ризиком, пов`язаним, у тому числі, із пропуском позовної давності. Однак особа сама вирішує як їй здійснювати захист своїх прав, в судовому або ж позасудовому порядку.

Вказаного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 13 березня 2023 року у справі 554/9126/20.

З урахуванням вказаного, посилання в апеляційній скарзі на переривання строку позовної давності не знайшли свого підтвердження при перегляді справи.

Виходячи з вищевикладеного колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи.

Отже, колегія суддів вважає, що рішення суду в частині, що оскаржується постановлене з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду в оскаржуванній частині має бути залишено без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» - залишити без задоволення.

Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 20 жовтня 2022 року в оскаржуваній частині - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: