П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 грудня 2022року м. Київ

Справа № 760/8323/21

Провадження: № 22-ц/824/9385/2023

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О.,

суддів Нежури В. А., Соколової В .В.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 19 грудня 2022 року, ухвалене під головуванням судді Коробенка С. В.,

у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ріальто» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

у с т а н о в и в:

У квітні 2021 року ТОВ «Фінансова компанія «Фінанс Інновація»( далі по тексту позивач) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, в якому просить стягнути заборгованість за Договором № -1 від 11.05.2019 у розмірі 13532,21 грн. (2500,00 грн заборгованості за кредитом та 11132,21 грн заборгованості за процентами за користування кредитом) та судові витрати у розмірі 10270,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог вказує, що ТОВ «Фінансова компанія «Фінанс Інновація» є фінансовою установою, що надає фінансові послуги по наданню грошових коштів у вигляді фінансового кредиту на умовах строковості, зворотності, платності. 11.05.2019 між позивачем та ОСОБА_1 укладено договір №-1, відповідно до якого позивачем надано відповідачці кредит у розмірі 2500,00 грн строком на 27 днів, шляхом переказу на платіжну картку № НОМЕР_1 , емітовану АТ КБ «Приватбанк» зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1,5 % від суми кредиту за кожен день користування та 3,5 % від залишку суми кредиту за кожен день прострочення терміну повернення кредиту. Зазначає, що даний договір укладено в електронному вигляді шляхом реєстрації відповідача на веб-сайті в мережі Інтернет https://monetka.com.ua або https://monetka.ua та підписання договору електронним підписом з одноразовим ідентифікатором, відповідно до Закону України «Про електронну комерцію». Позивач виконав взяті на себе зобов`язання, надав ОСОБА_1 грошові кошти на умовах, визначених договором № -1 від 11.05.2019. Незважаючи на взяті на себе зобов`язання, відповідач борг не повертає. Станом на 30 березня 2021 року заборгованість відповідача становить 13532,21 грн, з яких 2500,00 грн - заборгованості за тілом позики; 1012,50 грн - заборгованості за нарахованими процентами за ставкою 1,5% за кожен день протягом періоду з 11.05.2019 по 07.06.2019; 10019,71 грн - заборгованості за нарахованими процентами за ставкою 3,5% за кожен день протягом періоду з 08.06.2019 по 04.11.2019. Зазначену заборгованість позивач і просив стягнути з відповідача.

19.12.2022 ухвалою суду замінено позивача ТОВ «ФК «Фінанс Інновація» на ТОВ «Фінансова компанія «Ріальто» у зв`язку з набуттям ним прав кредитора по відношенню до відповідача на підставі договору про відступлення права вимоги №16/09/2021-Р/М від 16.09.2021.

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 19 грудня 2022 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Ріальто» заборгованість за договором №-1 від 11.05.2019 в сумі 13532,21грн, з яких: 2500,00 грн - заборгованість за тілом кредиту; 11032,21 грн - заборгованість за нарахованими процентами.

Стягнуто з держави на користь ТОВ «ФК «Ріальто» судовий збір в розмірі 2270,00грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Ріальто» компенсацію витрат на правничу допомогу в розмірі 2270 грн.

Не погодившись із таким судовим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про відмову позові.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що позивачем не доведено факту укладання кредитного договору, який є підставою для позову, що свідчить про те, що сторонами не погоджено розмір та умови надання і повернення коштів, а також процентів та відповідальність за несвоєчасне виконання зобов`язань. Зокрема вказує, що матеріали справи не містять належні, допустимі та достовірні докази, що підтверджують перерахування відповідачу грошових коштів у розмірі 2500, 00 грн. Також, вказує, що у ч.2 ст.625 ЦК України зазначено 3% річних від простроченої суми за весь час прострочення. Тобто, зазначено саме розмір процентів річних. Тому до п.3.3 Договору не може бути застосовна ч.2 ст.625 ЦК України. Вважає, що суд безпідставно стягнув з відповідача на користь позивача витрати на правничу допомогу, оскільки договір укладено з фізичною особою-підприємцем, а не адвокатом.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 13 червня 2023 року відкрито апеляційне провадження у справі, справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Позивач не скористався своїм правом та не направив суду відзив на апеляційну скаргу. Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

За правилом частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів частини 13 статті 7 ЦПК України та частини 1 статті 369 ЦПК України.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Як убачається із матеріалів справи та встановлено судом, ТОВ «ФК «Фінанс Інновація» здійснювало свою діяльність відповідно до свідоцтва про реєстрацію фінансової установи ФК №898, виданого Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг на підставі Розпорядження № 1826 від 18.05.2017, та має право надавати грошові кошти у позику на умовах фінансового кредиту (а.с. 22).

Отже, доводи апеляційної скарги про те, що ТОВ «ФК «Фінанс Інновація» не мало право надавати фізичним особам грошові кошти у кредит є необґрунтованими.

11 травня 2019 року між ТОВ «ФК «Фінанс Інновація» та ОСОБА_1 укладено договір позики №-1, відповідно до якого позивач надав відповідачу кредит у сумі 9000 грн строком на 27 днів, шляхом переказу на її платіжну картку, емітовану АТ КБ «ПриватБанк», зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1,5 % від суми кредиту за кожен день користування та 3,5 % від залишку суми кредиту за кожен день прострочення терміну повернення кредиту (а.с.10-11).

Кредитний договір укладено в електронному вигляді шляхом реєстрації відповідача на веб-сайті в мережі Інтернет https://monetka.com.ua та підписання кредитного договору електронним підписом з одноразовим ідентифікатором відповідно до Закону України «Про електронну комерцію».

ТОВ «Фінансова компанія «Фінанс Інновація» було перераховано на картковий рахунок відповідача позику в розмірі 2500 грн, що підтверджується чеком від 11 травня 2019 року (а.с.12).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що кредитний договір був укладений та підписаний між сторонами в електронній формі, і такі дії сторін узгоджувалися з вимогами статей 6, 627 ЦК України, а також статей 11, 12 Закону України «Про електронну комерцію». Оскільки відповідач не виконав свої зобов`язання за кредитним договором, з нього підлягає стягненню розмір отриманих кредитних коштів, а також передбачені договором проценти.

Перевіряючи такі висновки суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

За правилом частини статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.

У відповідності до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 ЦК України).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина 2 статті 639 ЦК України).

Абзац 2 частини 2 статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі.

Відповідно до частини 1 статті 181 ГК України господарський договір, як правило, існує в вигляді єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощеній формі шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами та іншими засобами електронної комунікації, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлення, якщо законом не встановлено спеціальні норми до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Аналізуючи викладене, слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статі 205, 207 ЦК України).

Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 9 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 7 жовтня 2020 року № 127/33824/19; від 16 грудня 2020 року у справі № 561/77/19.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів, не встановлений договором або законом.

Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина 1 статті 1048 ЦК України).

Частиною 2 статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію» (далі - Закон).

Згідно із пунктом 6 частини 1 статті 3 Закону електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших; електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

При цьому одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти догові (пунктом 12 частини першої статті 3 Закону).

Відповідно до частини 3 статті 11 Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини 4 статті 11 Закону).

Згідно із частиною 6 статті 11 Закону відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

За правилом частини 8 статті 11 Закону у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.

Стаття 12 Закону визначає яким чином підписуються угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Із системного аналізу положень вище вказаного законодавства вбачається, що з урахуванням особливостей договору щодо виконання якого виник спір між сторонами, його укладання в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему позивача можливе за допомогою електронного цифрового підпису відповідача лише за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами цього правочину.

В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, вірно застосувавши норми матеріального права, правильно вважав, що оспорюваний договір про надання кредиту підписаний позивачем за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора, тобто, належними та допустимими доказами підтверджено укладання між сторонами спірного правочину, а тому вимоги про стягнення заборгованості є обґрунтованими.

Доводи апеляційної скарги про те, що матеріали справи не містять доказів того, що контактний номер телефону НОМЕР_2 належить ОСОБА_1 колегією суддів не приймається до уваги, оскільки відповідачкою не спростовано належними та допустимими доказами того, що вказаний контактний номер телефону їй не належить.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги щодо нарахування позивачем відсотків після закінчення строку кредитування, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно з пунктами 1.1. - 1.4. умов договору, товариство надає позичальникові грошові кошти (кредит) в розмірі 2500 грн на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом не пізніше строку, визначеного в пункті 1.3 цього договору.

Процентна ставка за користування кредитом - 1,5% від суми кредиту за кожний день користування кредитом у межах строку, визначеного в пункті 1.2 цього договору.

Строк надання кредиту та строк дії договору становить 27 день, але в будь-якому випадку строк користування грошовими коштами, наданими у кредит не може становити менше 3 (трьох) календарних днів. Строк надання кредиту може бути продовжений в порядку та на умовах, визначених цим договором.

Невід`ємною частиною цього договору є Правила надання грошових коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, через мережу Інтернет ТОВ «Фінансова компанія «Фінанс Інновація» (далі- Правила), які розміщені на сайті monetka.ua.

Відповідно пункту 2.4.1. договору позичальник зобов`язаний у встановлений Договором строк повернути Кредит та сплатити проценти за його користування.

Пунктом 3.3. договору передбачено, що у випадку порушення строків повернення кредиту, встановлених пунктом 1.3. договору (з урахуванням пролонгації строку дії договору), позичальник сплачує плату за користування кредитом за підвищеною ставкою - 3,5 % від суми несвоєчасно повернутого кредиту за кожен день користування кредитом понад строк, зазначений у пункті 1.3 цього договору.

У п.п. 5.2-5.2.2, позичальник, підписуючи даний договір, засвідчив, що ознайомлений, повністю розуміє та погоджується з усіма умовами та змістом договору, додатків до нього та Правил і зобов`язується їх дотримуватись; інформація, надана товариством, забезпечує правильне розуміння позичальником суті фінансової послуги за цим договором без нав`язування її придбання.

Згідно п. 4.14 Правил, впродовж терміну договору позичальник має право продовжити строк його дії (зробити пролонгацію), сплативши нараховані % по кредиту (до закінчення терміну договору), при цьому, продовження відбувається на строк, зазначений у договорі при отримання кредиту, та дає з дати сплати нарахованих %. Також, для продовження договору можливо скористатися послугою пролонгації «за комісію», сплативши комісію, яка відображена в особистому кабінеті. Строк пролонгації договору «за комісію» становить 7 або 14 днів.

Встановлено, що строк дії договору від 11.05.2019 року сторонами визначений 27 день, якщо позичальник не виявить наміру пролонгувати даний договір (п. 1.3 договору).

В матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б свідчили про вчинення позичальником ОСОБА_1 таких дій, які обумовлені в п. 4.14 Правил, отже, договір кредиту від 11.05.2019 року не був пролонгований та закінчив свою дію 07.06.2019 року.

Відповідно до правових висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постановах: від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку, припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені нормою частини другої статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

З урахуванням наведеного, колегія суддів доходить висновку, що вимоги позивача про стягнення із ОСОБА_1 процентів за кредитом у розмірі 10019,71 грн, нарахованих унаслідок неналежного виконання позичальником своїх зобов`язань, після спливу строку кредитування (07.06.2019 року), є необґрунтованими, а тому задоволенню не підлягають.

Вимог про стягнення відсотків згідно статті 625 ЦК України позивачем в даному позові заявлено не було.

Слід відмітити, що пункт 3.3. договору чітко передбачає нарахування відсотків за підвищеною ставкою - 3,5 % від суми несвоєчасно повернутого кредиту за кожен день користування кредитом, а не за кожен день прострочення, та у разі пролонгації договору.

З огляду на викладене, колегія відхиляє доводи представника позивача проте, що п. 3.3 кредитного договору встановлено розмір процентної ставки відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України як відповідальність за порушення грошового зобов`язання.

Отже, позовні вимоги про стягнення відсотків у розмірі 10019,71 грн, нарахованих відповідно до п. 3.3. кредитного договору за ставкою 3,5 % за період з 08.06.2019 по 04.11.2019, є необґрунтованими та такими , що не підлягають задоволенню

Суд першої інстанції невірно встановив фактичні обставини у справі, неправильно застосував норми матеріального права, та, як наслідок, дійшов помилкового висновку про стягнення відсотків у розмірі 10019,71 грн за період з 08.06.2019 по 04.11.2019, що нараховані позивачем після закінчення строку кредитування.

Слід відмітити, що ОСОБА_1 в поданій апеляційній скарзі просила скасувати рішення суду першої інстанції та повністю відмовити у задоволенні позову.

Разом з тим, матеріали справи свідчать, що ОСОБА_1 отримувала грошові кошти на підставі договору позики №-1 від 11.05.2019 у розмірі 2500 грн, що підтверджується чеком від 11 травня 2019 року, довідкою АТ «ТАСКОМБАНК» від 11.03.2021 №4099/47.1, відповіддю на запит АТ КБ «ПриватБанк» від 30.08.2021 №20.1.00.0./7-210828/1933 та випискою по особовому рахунку ОСОБА_1 (а.с.12,13, 84,85). За таких підстав доводи апеляційної скарги щодо відсутності доказів отримання відповідачем позики є необґрунтованими.

Інших доводів на спростування висновків суду першої інстанції щодо стягнення тіла кредиту та відсотків, нарахованих за ставкою 1,7 %, скаржником не наведено.

Тобто, стягненню зі ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінансова компанія «Ріальто» підлягає заборгованість за договором позики №-1 від 11.05.2019 у розмірі 2500 грн - тіло кредиту та 1012,50 - відсотки, нараховані за користування кредитом за період з 11.05.2019 по 07.06.2019 року включно.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення у відповідності з вимогами ч.1 ст.376 ЦПК України є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За наведених підстав, рішення суду першої інстанції підлягає зміні, шляхом зменшення як загальної суми заборгованості, яка підлягає стягненню з відповідачки, так і її складової, а саме суми відсотків.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч. 13 ст. 141 ЦПК України).

Відповідно до частин 1-3 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Частиною 2 цієї статті передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Згідно ч.ч. 1,2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Зважаючи на те, що результатом апеляційного перегляду є скасування рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про стягнення відсотків у розмірі 10019,71 грн, у відповідності до положень статті 141 ЦПК України, пропорційно розміру задоволених позовних вимог (35,49%), рішення суду першої інстанції підлягає зміні і в частині розподілу судових витрат шляхом зменшення розміру судового збору, який підлягає відшкодуванню відповідачу за рахунок держави, з 2270 грн до 805,62 грн.

Доводи апеляційної скарги про безпідставність стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу, зважаючи на укладення договору з фізичною особою-підприємцем, а не адвокатом, колегія суддів відхиляє як безпідставні, оскільки укладення договору представником-адвокатом як фізичною особою - підприємцем не позбавляє його статусу адвоката, що в розумінні наведених вище приписів процесуального закону не впливає на правильність розподілу судових витрат у справі (така правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду у справі № 910/10935/20 від 01.02.2022).

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 19 грудня 2022 року змінити.

Зменшити розмір відсотків, який підлягає стягненню зі ОСОБА_1 за договором позики №-1 від 11.05.2019 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ріальто», з 11032,21 грн до 1012,50 грн.

У зв`язку з цим зменшити розмір суми заборгованості за договором позики №-1 від 11.05.2019, яка підлягає стягненню зі ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ріальто», з 13532,21 до 3512,50 грн, з яких 2500 грн - заборгованість за тілом кредиту, 1012,50 грн заборгованість за відсотками за період з 11.05.2019 по 07.06.2019

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 19 грудня 2022 року в частині розподілу судових витрат змінити, зменшити судовий збір, який підлягає стягненню з Держави на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ріальто», з 2270 грн до 805,62 грн.

В решті рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 19 грудня 2022 року року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Т.О. Невідома

Судді В.А. Нежура

В.В. Соколова