Справа № 456/1501/23
Провадження № 2/456/607/2023
РІШЕННЯ

іменем України

(заочне)

19 травня 2023 року місто Стрий

Стрийський міськрайонний суд Львівської області в складі:

головуючого судді Шрамка Р. Т. ,

з участю секретаря Дверій Ю.Р., ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Стрию справу №456/1501/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю-

встановив:

Позивач звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання особистою власністю частини житлового будинку «Ж-1», який занаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що позивач з відповідачем перебували в шлюбі з 15.10.2010 року, який 25 листопада 2021 року рішенням Стрийського міськрайонного шлюбу розірвано.

Від даного шлюбу мають двох спільних дітей - сина ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 та дочку ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 .

ІНФОРМАЦІЯ_3 померла мати позивача - ОСОБА_5 .

Після смерті матері позивач успадкувала 1/2 частину земельної ділянки площею 0,2482 га, в межах, згідно з планом, яка надана для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, кадастровий номер: :01:005:0077, яка розташована на території АДРЕСА_1 . Іншу 1/2 частину цієї ділянки успадкувала сестра позивачки ОСОБА_6 .

На вказаній земельній ділянці знаходиться житловий будинок А-1 площею 66 кв. м 1950 року побудови, сараї «Б» та «Є», стодола «В», погріб «Е», вбиральня «Д», огорожа №1, а також незакінчений будівництвом житловий будинок «Ж-2» готовністю 55 %, площею 117,5 кв. м., власником згідно з технічним паспортом на садибний (індивідуальний) житловий будинок в АДРЕСА_1 , що виданий 03.10.2005 року Стрийським МЕТІ, вказано мати позивачки ОСОБА_5 .

Незакінчений будівництвом житловий будинок, що знаходиться в АДРЕСА_1 , ОСОБА_5 фактично успадкувала після смерті бабусі ОСОБА_7 на підставі заповіту, складеного та посвідченого 05 липня 1994 року секретарем виконкому Лисовицької сільської ради Стрийського району Борщик М.М., зареєстрованого в реєстрі за №89.

Згідно з довідки, виданої Стрийським МБТІ від 29.01.2019 року №164, для подання державному реєстратору станом на 31.12.2012р. згідно з даними технічного архіву Стрийського МБТІ на земельній ділянці в АДРЕСА_1 знесено житловий будинок літ. «А-1», сарай літ. «Б», «Є» та «В», погріб літ. «Е», вбиральню літ. «Д», огорожу №1, на які було зареєстровано право власності за гр. ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право власності, виданого 10.10.2005 року Лисовицькою сільською радою згідно рішення виконкому №37 від 23.06.2005р. (зареєстровано в реєстровій книзі №1 за №24 та в електронному реєстрі за №12347461). Право власності на житловий будинок літ. «Ж-1» не зареєстровано.

Наведені докази підтверджують той факт, що саме її мати - ОСОБА_5 на земельній ділянці, яка належала їй на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії ЯД №498113, виданого Лисовицькою сільською радою 03.02.2009 року, успадкувала після смерті ОСОБА_7 незакінчений будівництвом житловий будинок, готовність якого станом на 03.10.2005 року, згідно з виданим Стрийським МБТІ технічним паспортом на садибний (індивідуальний) житловий будинок під літ.«Ж-1» м в АДРЕСА_1 , становила 55 %, площа 117,5 кв., та здійснила будівництво цього цегляного житлового будинку до стану готового до експлуатації.

Таким чином на земельній ділянці, яку позивач та її сестра ОСОБА_6 успадкували після смерті матері ОСОБА_5 у 2012 році в рівних частинах по 1/2, вже знаходився житловий будинок, позначений у технічному паспорті літ. «Ж-1». Це була двоповерхова будівля площею 174,6 кв.м, що містила приміщення зазначені в експлікації технічного паспорту, виданого 14.01.2019 року. Ні позивачка, ні інший спадкоємець - ОСОБА_6 участі в будівництві не приймали.

Оскільки будівництво зазначеного будинку ОСОБА_5 здійснювалося без належно затвердженого проекту, тобто фактично самочинно, нотаріус відмовила спадкоємцям у видачі свідоцтв про право власності на житловий будинок «Ж-1».

Позивач разом із сестрою вирішили не звертатися до суду з позовом про визнання права власності на спірний будинок в порядку спадкування за законом після смерті матері, а скористалися будівельною амністією, що діяла станом на 2018-2019р p., та оформили на нього право власності як на самочинно зведене нерухоме майно.

Відтак, право власності позивачки на 1/2 частину житлового будинку «Ж-1» в АДРЕСА_1 загальною площею 174,6 кв. м, житловою 40,8 кв. м підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 156842182 від 19.02.1019 року. Підстава виникнення права власності - декларація про готовність об`єкта до експлуатації серія та номер ЛВ00, видана 19.11.1018 року департаментом ДАБІ у Львівській області.

У березні 2023 року позивач разом із сестрою вирішили відчужити зазначений будинок. Коли ж позивач звернулася до приватного нотаріуса з приводу посвідчення договору купівлі-продажу вказаного будинку нотаріус повідомила їй про необхідність отримання нотаріально засвідченої заяви-згоди колишнього подружжя - ОСОБА_2 на продаж належної їй 1/2 частини будинку. Позивач звернулася до відповідача з вимогою надати таку згоду, але відповідач відмовився надавати згоду з відомих лише йому одному причин, незважаючи на те, що визнає обставину фактичного набутття позивачем права власності на частину спірного будинку в порядку спадкування після смерті матері і не претендує на це нерухоме майно, а тому іншого способу захистити право власності на особисте приватне майно, ніж визнання за нею права власності на частину будинку у неї немає, тому вона змушена звернутися до суду з цим позовом.

Позивач в судове засідання не з`явилась, однак подала до суду заяву, відповідно до якої просила справу слухати за її відсутності, позовні вимоги задоволити, проти прийняття заочного рішення не заперечила.

Відповідач в судове засідання не з`явився, хоча про дату, час та місце проведення таких був повідомлений належним чином, про що свідчить повідомлення через офіційний веб-сайт судової влади України. Від відповідача не надходило на адресу суду клопотань, заяв про місце його перебування, місцезнаходження, письмових пояснень, відзиву на позовну заяву.

Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Так як відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився в судове засідання без повідомлення причин, не подав відзив, а позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, суд приходить до висновку про постановлення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів.

Оскільки всі учасники справи в судове засідання не з`явилися, фіксування судового процесу, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється .

Дослідивши матеріали справи та перевіривши їх доказами, а відтак, з`ясувавши дійсні обставини справи, суд приходить до наступного висновку.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Як встановлено в судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в шлюбі з 15.10.2010 року та 25 листопада 2021 року шлюб між ними було розірвано на підставі рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області.

Від даного шлюбу мають двох спільних дітей: сина ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 та дочку ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що свідчать копії свідоцтв про народження дітей.

Згідно із свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , яке видане відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Стрию Стрийського міськрайонного управління юстиції Львівської області від 31.07.2012 року, ІНФОРМАЦІЯ_3 в м. Стрий померла мати позивача - ОСОБА_5 .

Після смерті матері позивач успадкувала 1/2 частину земельної ділянки площею 0,2482 га, в межах, згідно з планом, яка надана для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, кадастровий номер: :01:005:0077, яка розташована на території АДРЕСА_1 , про що свідчить свідоцтво про право на спадщину за законом серія ВТО №352885, що видане 20.11.2013 року державним нотаріусом Стрийської ДНК.

Згідно з технічним паспортом на садибний (індивідуальний) житловий будинок в АДРЕСА_1 , який виданий 03.10.2005 року Стрийським МБТІ, мати позивача - ОСОБА_5 значилася власником житлового будинку А-1 площею 66 кв. м 1950 року побудови, сараїв «Б» та «Є», стодоли «В», погрібу «Е», вбиральні «Д», огорожі №1, а також незакінченого будівництвом житлового будинку «Ж-2» готовністю 55 %, площею 117,5 кв. м.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_5 , фактично успадкувала незакінчений будівництвом житловий будинок, що знаходиться в АДРЕСА_1 , після смерті бабусі ОСОБА_7 , на підставі заповіту, складеного та посвідченого 05 липня 1994 року сектертарем виконкому Лисовицької сільської ради Стрийського району зареєстрованого в реєстрі за №89.

Згідно довідки, виданої Стрийським МБТІ від 29.01.2019 року №164, для подання державному реєстратору станом на 31.12.2012р. згідно з даними технічного архіву Стрийського МБТІ на земельній ділянці в АДРЕСА_1 знесено житловий будинок літ. «А-1», сарай літ. «Б», «Є» та «В», погріб літ. «Е», вбиральню літ. «Д», огорожу №1, на які було зареєстровано право власності за гр. ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право власності, виданого 10.10.2005 року Лисовицькою сільською радою згідно рішення виконкому №37 від 23.06.2005р. (зареєстровано в реєстровій книзі №1 за №24 та в електронному реєстрі за №12347461). Право власності на житловий будинок літ. «Ж-1» не зареєстровано.

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 19.02.2019 №156842439, вбачається, що право власності на 1/2 частину житлового будинку «Ж-1» в АДРЕСА_1 загальною площею 174,6 кв. м, житловою 40,8 кв.м, зареєстровано за позивачем. Підстава виникнення права власності - декларація про готовність об`єкта до експлуатації - серія та номер ЛВ00, видана 19.11.1018 року департаментом ДАБІ у Львівській області.

Із заяви, вбачається що в березні 2023 року позивач разом із сестрою вирішили відчужити зазначений будинок, їм було відмовлено у зв`язку необхідністю отримання нотаріально засвідченої заяви-згоди колишнього чоловіка - ОСОБА_2 , на продаж належної їй 1/2 частини будинку. Оскільки ОСОБА_2 , надати таку згоду відмовився з відомих лише йому одному причин, тому позивач змушена звернутися до суду з цим позовом.

Приписами ст. 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Право приватної власності є непорушним.

За змістом статей 317, 318 Цивільного кодексу України власнику належить право володіти, користуватися і розпоряджатися своїм майном.

Статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Зі змісту нормативних положень глав 7 та 8 СК України, власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном.

Згідно з статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Разом з тим, статтею 57 СК України визначено перелік видів особистої приватної власності одного з подружжя та підстави її набуття. Так, зокрема особистою приватною власністю дружини, чоловіка, серед іншого, є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і особа не зобов`язана доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя.

Стаття 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

В пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

Відповідно до висновку, викладеного в Постанові Верховного Суду України у справі № 6-612цс 15 від 1 липня 2015 року, критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя.

Тільки в разі встановлення цих фактів і визначення критеріїв норма ст.60 СК України вважається правильно застосованою.

Прикладом є ухвала ВССУ від 23.12.15. у справі № 22-Ц-1590/15 (512), якою скасовано рішення суду апеляційної інстанції. Однією з причин скасування рішення, є та обставина, що апеляційний суд, пославшись на високу ступінь готовності будинку та на те, що його було збудовано у період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі на земельній ділянці, яка належить позивачу, у порушення норм процесуального права не з`ясував, хто є забудовником вказаного будинку та за чиї кошти було збудовано зазначену нерухомість, й дійшов передчасного висновку про можливість віднесення спірного будинку до об`єктів спільної сумісної власності подружжя, не спростувавши доводів про те, що спірний будинок із надвірними спорудами та земельна ділянка, на якій розташовано спірний будинок, належать матері відповідача.

Таким чином, у разі набуття права власності на майно хоча й у період шлюбу, але фактично в порядку спадкування, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, хто його успадкував.

Відповідно сам по собі факт набуття спірного майна за час шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Наведеними вище доказами доведено, що позивач, вже перебуваючи у шлюбі з відповідачем, успадкувала після смерті матері 1/2 частину земельної ділянки разом з розташованою на ній 1/2 частиною будинку, правовстановлюючі документи на який мати позивача не встигла оформити за життя. І лише намагання позивача зареєструвати право власності на частину успадкованого будинку у простіший та менш затратний спосіб - шляхом будівельної амністії, не звертаючись з до суду позовом про визнання права власності на спадкове майно, призвело до порушення її майнових прав, які підлягають судовому захисту, адже ненадання відповідачем згоди на продаж частини будинку, набутої в порядку спадкування в період шлюбу, порушує її право власності на означене майно, а тому позов підлягає до задоволення.

Керуючись ст..ст. 12, 13, 81, 223, 229, 247, 258, 259, 263-265, 280-285, 354 ЦПК України, ст.ст. 57, 60 СК України, ст. 317, 318, 321 ЦК України, суд -

вирішив:

Позов задоволити.

Визнати особистою приватною власністю ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) 1/2 частину житлового будинку «Ж-1», загальною площею 174,6 кв.м., житловою 40,8кв.м., воріт №2, огорожі №3, які розташовані в АДРЕСА_1 .

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано відповідачем протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Рішення може бути оскаржене позивачем до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а для осіб, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, в цей же строк з дня його отримання.

Суддя Р. Т. Шрамко