Справа № 462/2727/22 Головуючий у 1 інстанції: Ліуш А.І.
Провадження № 22-ц/811/285/23 Доповідач в 2-й інстанції: Мікуш Ю. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2023 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Мікуш Ю.Р.,

суддів: Приколота Т.І.,Савуляк Р.В.,

секретар Cалата Я.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу №462/2727/22 за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 -адвоката Качмара Івана Остаповича на рішення Залізничного районного суду м.Львова від 29 грудня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» про визнання кредитного договору, договору застави припиненими, скасування обтяження транспортного засобу та стягнення коштів,-

в с т а н о в и в :

09 червня 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» про визнання кредитного договору, договору застави припиненими, скасування обтяження транспортного засобу та стягнення коштів.

Позов обгрунтовує тим, що 14 травня 2008 року між сторонами було укладено кредитний договір та договір застави. Згідно укладеного договору, позивач отримала кредит в розмірі 17505,26 доларів США. Повідомила, що нею було здійснено оплату за видачу кредиту в розмірі 595,15 доларів США та оплату за обслуговування кредиту в розмірі 3675,84 доларів США. Однак, після належного виконання зобов`язань за кредитним договором, відповідачем нараховувались та нею сплачувались проценти за користування кредитом та плата за страхування.

Просить суд: визнати кредитний договір №41/АЄ-00016.08.2 від 14 травня 2008 року припиненим, визнати припиненим договір застави транспортного засобу №41/АЄ-00016.08.2-3 від 14 травня 2008 року, скасувати обтяження транспортного засобу, стягнути з відповідача зайво сплачені кошти за кредитним договором в розмірі 1635,53 доларів США та витрати на правову допомогу

Рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 29 грудня 2022 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 - відмовлено за безпідставіністю.

Рішення суду оскаржив представник ОСОБА_1 - адвоката Качмар Іван Остапович. Вважає рішення суду незаконним та необгрунтованим. Звертає увагу, що поза увагою суду залишилася та обставина, що ОСОБА_1 10.10.2013 достроково виконала зобов`язання за кредитним договором №41/АЄ-00016.08.2-3 від 14 травня 2008 року, а тому цей договір і право застави транспортного засобу: автомобіль марки Skoda, модель Fabia Classic 1.4, реєстраційний номер НОМЕР_1 , повинні бути припиненими.

Вважає пункт 1.5.1 договору, яким передбачено сплату винагороди за обслуговування кредиту, є нікчемним, а тому сплачені кошти згідно цим пунктом повинні були враховуватися в погашення строкової заборгованості за кредитом, внаслідок чого ОСОБА_1 достроково виконала зобов`язання за кредитним договором.

Також стверджує, що суд першої інстанції не надав жодної оцінки чотирьом з п`яти позовних вимог.

Просить рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 29 грудня 2022 року скасувати і позовну заяву ОСОБА_1 задоволити в повному обсязі.

02 травня 2023 року від Фонду гарантування вкладів фізичних осіб з питань безпосереднього виведення ПАТ «РОДОВІД БАНК» надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін, з причин безпідставності доводів апеляційної скарги.

Сторони в судове засідання не з`явилися, хоча про час та дату розгляду справи були повідомлені належним чином.

04 травня 2023 року від Фонду гарантування вкладів фізичних осіб з питань безпосереднього виведення ПАТ «РОДОВІД БАНК»надійшла заява про проведення судового засідання без участі представника.

22 травня 2023 року від представника ОСОБА_1 - адвоката Качмар І.О. надійшко клопотання про відкладення судового засідання у зв`язку з зайнятістю адвоката в іншому судовому засіданні. Колегія суддів не вважає згадану причину поважною, оскільки позивачка була завчасно повідомлена про час та дату розгляду справи і мала достатньо часу для укладення договору з адвокатом, який би мав можливість представляти її інтереси в Львівському апеляційному суду в судовому засіданні, в день визначений судом до розгляду справи.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне здійснити розгляд справи за відсутності сторін та їх представників.

Відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

За змістом ч.2 ст.247 ЦПК у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Згідно ч.1ст.367 ЦПК суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною четвертою статті 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

У частині п`ятій статті 268 ЦПК України зазначено, що датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення апеляційним судом судового рішення в даній справі, призначеній до розгляду на 22 травня 2023 року, є дата складення повного судового рішення .

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом та матеріалами справи встановлено, що 14 травня 2008 року, ВАТ «РОДОВІД БАНК» відповідачу ОСОБА_1 , згідно укладеного кредитного договору №41/АЄ-00016.08.2 від 14 травня 2008 року, надано кредит у сумі 17505,26 доларів США строком до 14 травня 2015 року зі сплатою 7,7% річних, щомісячною платою за обслуговування кредиту 0,25% від суми виданого кредиту. Крім того, між сторонами було укладено договір застави транспортного засобу №41/АЄ-00016.08.2-3 від 14 травня 2008 року.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач просить суд: визнати кредитний договір №41/АЄ-00016.08.2 від 14 травня 2008 року припиненим, у зв`язку з його повним виконанням, визнати припиненим договір застави транспортного засобу №41/АЄ-00016.08.2-3 від 14 травня 2008 року, скасувати обтяження транспортного засобу, стягнути з відповідача зайво сплачені кошти за кредитним договором в розмірі 1635,53 доларів США та витрати на правову допомогу.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд виходив з тих причин, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту своїх прав.

З такими висновком колегія суддів погоджується з наступних підстав.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Статтею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно ч.1 ст.16 ЦК України, Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

З огляду на положення норм ЦПК України та ст.ст. 15, 16 ЦК України, підставою для захисту цивільного права чи охоронюваного законом інтересу є його порушення, невизнання чи оспорювання.

Отже, задоволення судом позову можливе лише за умови доведення позивачем обставин щодо наявності у нього відповідного права (охоронюваного законом інтересу), а також порушення (невизнання, оспорювання) цього права відповідачем, з урахуванням належно обраного способу судового захисту.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20) вказано, що Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновком об`єднаної палати Касаційного господарського суду Верховного Суду про те, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (стаття 11 ЦК України ). Тобто, договірні правовідносини виникають саме на підставі договорів. Водночас, поняття правочину (зокрема поняття договору) і поняття правовідносин не є тотожними. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України). Правовідносинами є відносини, змістом яких є права та обов`язки сторін. Зокрема, змістом зобов`язальних правовідносин є обов`язок однієї сторони (боржника) вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії та кореспондуюче право кредитора вимагати від боржника виконання цього обов`язку (частина перша статті 509 ЦК України).

Велика Палата Верховного Суду, погодилась з висновком про наявність тісного зв`язку між договорами та договірними правовідносинами, оскільки такі правовідносини виникають саме з договорів, а подальший розвиток правовідносин може бути зумовлений, у тому числі (але не виключно), умовами договору. Водночас, подальші зміни правовідносин, зокрема припинення прав та обов`язків з договору, не обов`язково пов`язані зі зміною чи припиненням договору.

Велика Палата Верховного Суду не погодилась з висновком про те, що припинення обов`язку за договором тісно пов`язане з припиненням самого договору. Щодо посилань на статті 997, 1008, 1044 ЦК України, якими передбачено право припинення відповідних договорів, Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на наступне. За змістом частин другої - шостої статті 997 ЦК України цією статтею передбачені випадки односторонньої відмови від договору страхування страхувальником або страховиком. Така відмова здійснюється шляхом вчинення одностороннього правочину управленою стороною, а не за рішенням суду. Отже, зазначена стаття не встановлює способів захисту. Статтею 1008 ЦК України передбачені випадки припинення договору доручення внаслідок таких юридичних фактів: відмови довірителя або повіреного від договору; визнання довірителя або повіреного недієздатним, обмеження його цивільної дієздатності або визнання безвісно відсутнім; смерті довірителя або повіреного. Зазначена стаття не встановлює випадків припинення договору за рішенням суду, а тому і не встановлює способів захисту. Статтею 1044 ЦК України також не встановлено випадків припинення договору управління майном за рішенням суду, отже, не встановлено способів захисту.

Передбачений законом спосіб захисту у вигляді припинення судом існуючого правовідношення на майбутнє (пункт 7 частини другої статті 16 ЦК України) за своєю правовою суттю відрізняється від способу захисту у вигляді визнання судом припиненим договору в минулому, який законом не передбачений.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є самостійною та достатньою підставою для прийняття рішення про відмову в позові.

Такої ж правової позиції дотримується Верховний Суд, зокрема, у постановах від 14.08.2018 у справі 910/1972/17, від 23.05.2019 у справі 920/301/18, від 25.06.2019 у справі 922/1500/18, від 24.12.2019 у справі 902/377/19, від 04.12.2019 у справі 910/15262/18, від 03.03.2020у справі 910/6091/19, від 15.02.2022у справі 924/250/19 та інших.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивачем у позовній заяві не було конкретно зазначено, яке саме право позивача було порушено відповідачем та у чому полягає таке порушення.

Зважаючи на згадане, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, позивачем обрано неналежний спосіб захисту свого права.

Статтею 13 Конвенції передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. У свою чергу, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Засіб захисту, що вимагається ст. 13 Конвенції, повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьев проти України» від 05.04.2005).

Отже, «ефективний засіб правого захисту» у розумінні ст. 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Суд при прийнятті рішення про задоволення позовних вимог має не лише вирішити позовні вимоги відповідно до принципів верховенства права, а й обрати найбільш ефективний спосіб захисту порушеного права. Тобто такий, що виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність, а у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду та здійснювалося примусове виконання рішення.

Згідно з положень ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Під час розгляду даної справи позивачем не ставиться питання нікчемності пунктів укладеного кредитного договору. Покликання скаржником на рішення Залізничного районного суду міста Львова від 12 травня 2021 року ухвалене по справі №462/358/21, яким з його слів встановлено нікчемність пунктів в кредитному договорі №41/АЄ-00016.08.2 від 14 травня 2008 року, є безпідставним, оскільки такі обставини в згаданому рішенні судом не встановлювалися.

За таких обставин, судом не встановлено наявність порушених прав позивача відповідачем.

Враховуючи обрання позивачем неналежного способу захисту свого права, а також відсутність порушеного права позивача як такого, відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

Апеляційна скарга не містить нових доказів чи посилань на нові обставин, а її доводи зводяться до незгоди скаржника з рішенням суду першої інстанції та здійсненої ним оцінкою доказів, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування судового рішення, яке постановленого з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Судом правильно встановлено фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримано процедуру розгляду справи, встановлену ЦПК України, ухвалено справедливе рішення, тому підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає.

Враховуючи те, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, підстав для скасування оскаржуваного рішення колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст.. 374 ч.1 п.1, 375, 383, 384,389-391 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 -адвоката Качмара Івана Остаповича - залишити без задоволення.

Рішення Залізничного районного суду м.Львова від 29 грудня 2022 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в порядку, визначеному ст. ст. 389-391 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 05 червня 2023 року.

Головуючий Ю.Р. Мікуш

Судді: Т.І. Приколота

Р.В. Савуляк