КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/2518/2023 Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 червня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Голуб С.А., суддів: Писаної Т.О., Таргоній Д.О., розглянувши в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 19 жовтня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зменшення розміру аліментів,

в с т а н о в и в:

У липні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просив зменшити розмір аліментів, який визначений судовим наказом Солом`янського районного суду м Києва від 03 березня 2021 року у справі № 760/4588/21 на утримання неповнолітньої дочки - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з розміру 1/4 до розміру 1/6 частки заробітку платника аліментів, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з дня набрання рішенням законної сили та до досягнення дитиною повноліття.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 10 жовтня 2004 року між ним та відповідачем був укладений шлюб, від якого вони мають спільну дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

19 листопада 2013 року шлюб було розірвано рішенням суду, а між сторонами досягнуто усної домовленості про утримання доньки в добровільному порядку. Взяті на себе зобов`язання він виконував, сплачував кошти на утримання дитини, крім цього робив подарунки, влаштовував прогулянки та розваги.

29 вересня 2018 року він зареєстрував шлюб із ОСОБА_4 , в якому ІНФОРМАЦІЯ_2 народилася дитина - ОСОБА_5 , тому сплачувати аліменти у раніше узгодженому розмірі ставало складніше, часом неможливо.

Позивач вказував, що 01 лютого 2021 року були розірвані трудові відносини між ним та роботодавцем ВГО «Асоціація Адвокатів України», де він працював на посаді менеджера проектів, тому він залишився без стабільного доходу і не має нового місця роботи, а відтак і заробітку.

Відповідач, знаючи всі вищенаведені обставини, 23 лютого 2021 року звернулася суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів на дитину у розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку, не повідомляючи при цьому суд про наявність у нього другої дитини, що впливає на встановлення розміру аліментів.

03 березня 2021 року судом видано судовий наказ у справі № 760/4588/21 про стягнення з нього на користь відповідача аліментів у розмірі 1/4 частки заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше 10 прожиткових мінімуми на дитину відповідного віку.

Позивач посилався на те, що він дбав і продовжує дбати про належне матеріальне забезпечення доньки від першого шлюбу, однак з народженням дитини у другому шлюбі, яка також потребує належного матеріального забезпечення, та втратою роботи сплата аліментів у встановленому судовим наказом розмірі неможлива.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 19 жовтня 2022 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач не надав належних та достатніх доказів щодо наявності підстав для зменшення розміру присуджених до стягнення з нього аліментів, а наведені ним факти не є істотними і передбаченими законом обставинами, які свідчать про наявність у нього поважних причин, з якими законодавець пов`язує можливість зміни розміру стягуваних аліментів, тому виходячи з інтересів спільної з відповідачем дитини, які превалюють над майновим становищем позивача, який повинен сплачувати аліменти у частці від свого доходу, підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

В апеляційній скарзі позивач просить зазначене судове рішення скасувати з мотивів невідповідності висновків суду першої інстанції обставинам справи, неправильного застосування норм матеріального й порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що позивачем на підставі поданих доказів було доведено суттєве погіршення його матеріального становища в порівнянні з тим, що існувало на момент видачі судового наказу про стягнення аліментів, а саме зменшення щомісячного доходу більш ніж у 6 разів. На сьогодні із заробітку позивача утримується більше 70 % для сплати податків та аліментів на утримання дочки від першого шлюбу, тому залишку коштів не вистачає на утримання іншої дочки позивача. Відмова суду першої інстанції у зменшенні розміру аліментів на тій підставі, що позивач є особою працездатного віку, а отже має незалежно від життєвих обставин сплачувати аліменти у раніше визначеному розмірі, є необґрунтованою та не достатньо мотивованою, а також ґрунтується на неправильному застосуванні положень статті 192 СК України.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача - адвокат Старенький С.Є. просить відмовити у задоволенні вказаної апеляційної скарги, посилаючись на те, що суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права та не допустив порушення процесуальних норм, які б призвели до неправильного вирішення справи, повно і всебічно з`ясував дійсні обставини спірних правовідносин та вірно врахував, що наведені позивачем обставини не є поважними причинами для зменшення встановлених судом розміру аліментів.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Згідно із частиною першою статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частиною першою статті 7 ЦПК України встановлено, що розгляд справ у судах проводиться усно і відкрито, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Такий випадок передбачено у частині тринадцятій статті 7 ЦПК України, згідно з якою розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

У зв`язку з наведеним та на підставі ухвали апеляційного суду про призначення справи до судового розгляду у порядку письмового провадження, перегляд справи в апеляційному порядку здійснено без повідомлення (виклику) учасників справи.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї,колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

За правилом частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що за період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі з 10 жовтня 2004 року, який розірвано рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 19 листопада 2013 року у справі № 760/21844/16-ц, у них ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася донька - ОСОБА_3 (а.с. 9-11).

Судовим наказом Солом`янського районного суду від 03 березня 2021 року у справі № 760/4588/21 стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання неповнолітньої доньки - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліменти у розмірі 1/4 частки заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісяця до досягнення дитиною повноліття, починаючи з 23 лютого 2021 року (а.с. 15).

Звертаючись до суду з позовом про зменшення розміру вказаного утримання, ОСОБА_1 посилався на неможливість сплати аліментів у визначеному судом розмірі з огляду на народження ІНФОРМАЦІЯ_2 у шлюбі з ОСОБА_4 другої дитини - ОСОБА_5 та своє звільнення 01 лютого 2021 року з роботи, наслідком чого є втрата стабільного заробітку.

За доводами позивача, ці обставини справи свідчать про те, що сплата аліментів у встановленому судом розмірі є неможливою, а він зобов`язаний забезпечувати належне матеріальне становище обох своїх дітей.

На підтвердження своїх вимог позивач надав суду копії свідоцтва про шлюб від 29 вересня 2018 року, свідоцтва про народження від 18 травня 2019 року та однієї сторінки із трудової книжки (а.с. 12, 13, 16).

Так, отримувати необхідний і достатній розмір аліментів - це безумовне право, визначене законом, яке захищається в судовому порядку.

Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789XII (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно із статтею 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Предметом їх основного піклування є найкращі інтереси дитини. Обов`язок виховувати та розвивати дитину найважливіший обов`язок матері і батька.

У частині першій статті 3 Конвенції визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У § 54 рішення Європейського суду з прав людини від 7 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олссон проти Швеції» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Приписами статті 141 СК України визначено, що мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Обов`язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов`язків (частина друга статті 51 Конституції України) і закріплюється в сімейному законодавстві, зокрема статтею 180 СК України на батьків покладено обов`язок по утриманню дитини до досягнення нею повноліття.

Відповідно до статей 150, 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття.

Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів (частини перша - третя статті 181 СК України).

З аналізу наведених правових норм, можна дійти висновку, що позивач зобов`язаний утримувати спільну з відповідачем дитину і створювати необхідні передумови для розвитку і забезпечення організації її життя нарівні з відповідачем.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач посилався на наявність підстав для зменшення розміру раніше присуджених аліментів, які визначені частиною першою статті 192 СК України, оскільки наявні обставини, за яких він не має матеріальної можливості сплачувати відповідачу аліменти в 1/4 частці від свого доходу, у зв`язку з необхідністю матеріального забезпечення малолітньої дитини від іншого шлюбу та звільнення з постійного місця роботи.

В частині першій статті 192 СК України встановлено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

У постанові Верховного Суду України від 5 лютого 2014 року у справі № 6-143цс13 зроблено висновок, що розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. СК України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження. Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

За роз`ясненнями, що містяться в пункті 23 постанови Пленуму Верховного суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм СК України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» судам роз`яснено, що розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. Якщо суд встановить, що матеріальне становище платника аліментів, дозволяє йому утримувати дитину, він може збільшити розмір аліментів (частку заробітку (доходу), яка буде стягуватися як аліменти на дитину), що підлягає стягненню з платника аліментів. Свідченням матеріального становища платника аліментів, є величина витрат на утримання особою себе та членів своєї сім`ї. Під зміною сімейного стану розуміється з`явлення у сім`ї платника або одержувача аліментів осіб, яким вони за законом зобов`язані надавати утримування і які фактично знаходяться на їх утриманні. Таким чином, особа, яка одержує аліменти - одержувач аліментів, може звернутися до суду з позовом про збільшення розміру аліментів на дитину, якщо погіршилося його матеріальне становище, сімейний стан чи стан його здоров`я або ж покращилося матеріальне становище, сімейний стан чи стан здоров`я платника аліментів.

Згідно з положеннями статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати (частини третя статті 182 СК України).

Згідно із вимогами статті 8 Закону України від 26 квітня 2001 року № 2402-ІІІ «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Статтею 192 СК України передбачено можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених у судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Аналіз цієї норми права дає підстави для висновку що підставами зміни розміру аліментів є як зміна матеріального, так і зміна стану здоров`я платника аліментів як самостійна підстава для зменшення або збільшення розміру аліментів.

Верховний Суд неодноразово у своїх постановах, зокрема від 28 травня 2021 року у справі № 715/2073/20, робив висновки, що зміна сімейного стану позивача, а саме народження дитини, не є безумовною підставою для зміни розміру аліментів. Крім того, батьки не мають компенсувати зменшення розміру аліментів за рахунок збільшення утримання однієї дитини порівняно з іншою.

Суд першої інстанції, встановивши, що відповідно до судового наказу Солом`янського районного суду м. Києва від 03 березня 2021 року розмір аліментного зобов`язання позивача відповідає вимогам сімейного законодавства, а його зменшення у зв`язку з тим, що позивач має на утриманні двох дітей від різних шлюбів, без доведення погіршення його майнового становища, не буде спрямовано на належне забезпечення дитини, народженої від шлюбу із відповідачем, та суперечитиме її інтересам, дійшов обґрунтованого висновку про те, що сама по собі наявність другої дитини у платника аліментів не впливає на встановлений у судовому порядку розмір аліментів.

В доводах апеляційної скарги позивач звертав увагу апеляційного суду на погіршення свого матеріального становища, яке пов`язане з його звільненням 01 лютого 2021 року з посади менеджера проектів ВГО «Асоціація адвокатів України», де він мав стабільний дохід близько 20 000 грн, що підтверджується записом у трудовій книжці та довідкою з місця роботи (а.с. 44).

Наразі, згідно наданої довідки за вих. № 31/08 від 31 серпня 2022 року за підписом директора ОСОБА_4 його дохід на посаді маркетолога на умовах неповного робочого дня (4 год. на день) в ТОВ «1 Правова компанія» не перевищує 3 000 грн, з якої утримуються податки та обов'язкові платежі, а також аліменти на користь доньки ОСОБА_3 (а.с. 45, 46).

У випадку ж залишення розміру аліментів у визначеному судовим наказом розмірі, малолітня донька від іншого шлюбу - ОСОБА_5 буде суттєво обмежена в праві отримувати утримання від батька, адже весь дохід використовується для сплати аліментів на користь неповнолітньої ОСОБА_3 .

В оцінці зазначених аргументів позивача колегія суддів враховує, що аліментне зобов`язання по утриманню неповнолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , було покладено на ОСОБА_1 судовим наказом від 03 березня 2021 року за заявою ОСОБА_2 від 23 лютого 2021 року.

Позивач був звільнений з роботи у ВГО «Асоціація адвокатів України» 01 лютого 2021 року за угодою сторін на підставі пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України.

Народження малолітньої дитини позивача - ОСОБА_5 у шлюбі із ОСОБА_4 мало місце 14 травня 2019 року, тобто до видачі судового наказу про стягнення аліментів.

Отже, належних доказів того, що з часу встановлення позивачу у судовому порядку аліментних зобов`язань по утриманню спільної з відповідачем дитини його сімейний стан змінився, а матеріальне становище погіршилося, суду взагалі надано не було.

Тобто, є недоведеним факт того, що з моменту ухвалення судового рішення у вигляді судового наказу про стягнення аліментів на утримання дитини матеріальний стан відповідача погіршився настільки, що він не має змоги сплачувати аліменти у присудженому розмірі.

Таким чином безпідставними є посилання позивача на суттєве погіршення його матеріального становища в порівнянні з тим, що існувало на момент видачі судового наказу про стягнення аліментів.

При цьому, як зазначив сам позивач в апеляційній скарзі, за будь-яких обставин його донька від першого шлюбу - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , отримуватиме в силу частини другої статті 182 СК України аліменти в мінімально гарантованому розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, а тому, з огляду на розмір офіційного доходу позивача після працевлаштування в ТОВ «1 Правова компанія», його доводи про те, що зменшення розміру аліментів за рахунок однієї дитини покращить матеріальне становище іншої дитини визнаються колегією суддів нелогічними і безпідставними.

З матеріалів справи вбачається, що платник аліментів, ІНФОРМАЦІЯ_4 , є особою працездатного віку без розумових та фізичних вад, він не позбавлений можливості працювати у різних сферах своєї професійної діяльності для збільшення своїх доходів в умовах працевлаштування на неповний робочий день, на відміну від відповідача, з якою проживає дитина, що потребує значного більшого часу і зусиль, а як наслідок повноцінно себе утримувати та підтримувати на належному рівні дитину від попереднього шлюбу, адже батько зобов`язаний вживати всіх необхідних заходів з метою отримання законних джерел для забезпечення гідних умов проживання й розвитку усіх своїх дітей.

Колегія суддів відмічає, що позивач на рівні з відповідачем зобов`язаний в однаковій мірі та у відповідності до вимог чинного сімейного законодавства утримувати свою дитину, відчувати відповідальність за неї, забезпечувати їй гарні умови для проживання та виховання, у тому числі забезпечувати матеріально.

Стягнення аліментів має ціль - найбільш повно захищати інтереси дитини, забезпечити їй не тільки необхідні кошти для існування, але і зберегти по можливості той рівень життя, який дитина мала при сумісному проживанні з обома батьками.

З урахуванням наведеного, районний суд правомірно відмітив, що позивач як доросла та зріла людина, створюючи сім`ю, беззаперечно має усвідомлювати всю відповідальність покладеного на нього обов`язку щодо забезпечення дитини як тієї, з якою він наразі проживає та приділяє більшість своєї уваги, так і тієї, яка залишилася проживати разом з матір`ю (колишньою дружиною) і потребує не менше уваги та матеріального забезпечення, незалежно від будь-яких обставин.

Отже, суд першої інстанції, встановивши всі фактичні обставини справи та дослідивши зібрані у справі докази, прийшов до обґрунтованого висновку про те, що позивач не надав суду належних і достатніх доказів на підтвердження зміни свого сімейного стану та значного погіршення матеріального становища з часу встановлення йому аліментних зобов`язань.

При розгляді даної категорії справ також необхідно врахувати, що стягувані аліменти є власністю дитини (частина перша статті 179 СК України), а в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Хант проти України» та у справі «М.С. проти України»).

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що відповідно до судового наказу, який видавався щодо позивача, розмір стягуваних аліментів відповідає вимогам сімейного законодавства, а його зменшення без підтвердження значного погіршення матеріального становища позивача, не буде спрямовано на належне забезпечення прав дитини та суперечитиме її інтересам.

Такі висновки відповідають правовим позиціям, викладеним у постановах Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 343/945/19, від 3 червня 2020 року у справі № 760/9783/18-ц, від 5 лютого 2020 року у справі № 664/252/19-ц та інших.

Навіть у частині першій статті 161 ЦПК України передбачено стягнення аліментів у безспірному порядку в наказному провадженні, зокрема, якщо заявлено вимогу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину. Особа має право звернутися до суду з вимогами, визначеними у частині першій цієї статті, в наказному або в спрощеному позовному провадженні на свій вибір (частини друга статті 161 ЦПК України).

З огляду на викладене, суд першої інстанції належним чином встановив обставини справи та розтлумачив норми матеріального права, внаслідок чого дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність правових підстав для зменшення розміру присуджених до стягнення з позивача аліментів, а наведені позивачем факти не є істотними і передбаченими законом обставинами, що свідчать про наявність у нього поважних причин, з якими законодавець пов`язує можливість зміни розміру стягуваних аліментів, в тому числі, виходячи з мінливості життєвих обставин та доходів позивача, а також з пріоритету інтересів дітей над інтересами батьків.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на власному тлумаченні і розумінні позивачем спірних правовідносин та положень чинного сімейного законодавства, вони не спростовують правильність висновків суду першої інстанцій і не дають підстав вважати, що районним судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, які передбачені статтею 376 ЦПК України, як підстави для скасування рішення суду.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення («Серявін та інші проти України», № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

У контексті вказаної практики колегія суддів вважає вищенаведене обґрунтування цієї постанови достатнім, а висновки суду першої інстанції по суті спору визнає більш логічно обґрунтованими та послідовними, аніж аргументи апеляційної скарги позивача.

За таких обставин суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

У такому разі розподіл судових витрат у вигляді сплаченого відповідачем судового збору за подання апеляційної скарги не проводиться згідно зі статтями 141, 382 ЦПК України.

Зважаючи на положення частини третьої статті 389 ЦПК України, судові рішення у малозначних справах касаційному оскарженню не підлягають, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 19 жовтня 2022 року у даній справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Судді: С.А. Голуб

Т.О. Писана

Д.О. Таргоній