Постанова

Іменем України

Єдиний унікальний номер справи 372/1741/22
Номер апеляційного провадження 22-ц/824/6584/2023
Головуючий у суді першої інстанції Т. Г. Сташків
Суддя - доповідач у суді апеляційної інстанції Л. Д. Поливач

14 червня 2023 року місто Київ

Справа № 372/1741/22

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого - Поливач Л. Д. (суддя - доповідач),

суддів Стрижеуса А. М., Шкоріної О. І.

секретар судового засідання Рудик О. Л.

сторони

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану представником ОСОБА_3 , на ухвалу Обухівського районного суду Київської області від 17 лютого 2023 року в частині стягнення штрафу у порядку процесуального примусу, постановленуу складі судді Сташків Т. Г., в приміщенні Обухівського районного суду Київської області,

у с т а н о в и в :

У липні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 05 жовтня 2022 року відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження.

17.02.2023 ОСОБА_2 подала до суду заяву про відвід судді, який обґрунтувала наявністю сумніву в її неупередженості та об`єктивності, що виразилося у безпідставній (на думку заявника) відмові у задоволенні заяв та клопотань, порушенні вимог закону при вирішенні питання про розгляд справи у порядку спрощеного або загального позовного провадження, ненадсиланні їй копій позовної заяви та ухвали про відкриття провадження у справі, зі змістом якої вона також не погоджується. Ураховуючи викладене, просила відвести головуючого суддю від розгляду справи.

Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 17 лютого 2023 року визнано, що заявлений ОСОБА_2 відвід судді є діями, що суперечать завданню цивільного судочинства та є зловживанням процесуальними правами. Заяву ОСОБА_2 про відвід судді залишено без розгляду. Застосовано до ОСОБА_2 заходи процесуального примусу у вигляді штрафу у розмірі 0,3 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 805 грн 20 коп, який стягнуто з ОСОБА_2 в дохід Державного бюджету України.

Не погоджуючись із ухвалою суду в частині стягнення штрафу у порядку застосування заходу процесуального примусу, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду про накладення на неї штрафу за зловживання процесуальними правами, посилаючись на порушення судом норм процесуального права.

В обґрунтування зазначила, що судом проявлено невиправдану поспішність у розгляд цієї справи. Судом не були захищені права заявника, гарантовані Конституцією України та правовими нормами цивільного законодавства. Вказала, що відводи нею заявлялися через порушення судом її процесуальних прав, оскільки їй не було направлено ухвалу про відкриття провадження у справі разом з позовною завою та доданими до неї матеріалами. Судом порушуються права, що унеможливлює справедливий розгляд справи та викликають сумнів у неупередженості або об`єктивності судді. Судові повістки відповідач не отримує від суду. Судом не створено необхідних умов для всебічного і повного дослідження обставин справи.

Представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 у судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити з викладених підстав.

Позивач ОСОБА_1 у судове засідання суду апеляційної інстанції не з`явилася, про час, дату та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Будь - яких заяв чи клопотань станом на день розгляду справи до апеляційного суду від позивача не надходило. Своїм правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу відповідача позивач не скористалася.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК неявка сторін, або інших учасників справи належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Суд вважав за можливе розглянути дану справу за відсутності позивача, оскільки її неявка в судове засідання не унеможливлює встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення питання про застосування до віповідача заходів процесуального примусу.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення представника відповідача ОСОБА_3 , перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість ухвали суду в межах апеляційного оскарження, суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Відповідно до частин другої та четвертої статті 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із частинами першою та другою статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. 1, ч. 2 ст. 367 ЦПК України).

Так, постановляючи оскаржувану ухвалу суд першої інстанції визнав, що відповідачем повторно необґрунтовано заявлено відвід головуючому судді у справі, який суперечить статті 36 ЦПК України і його залишено без розгляду. Суд розцінив вказані дії відповідача як зловживання своїм процесуальним правом заявляти відводи всупереч статті 36 ЦПК України, що є достатньою підставою для застосування до неї заходу процесуального примусу у вигляді штрафу.

Суд апеляційної інстанції погоджується із такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Так, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Згідно з частинами другою, третьою статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданнями цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, верховенство права, пропорційність, забезпечення права на апеляційний перегляд справи.

Повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом і неприпустимість зловживання процесуальними правами є основними засадами (принципами) цивільного судочинства (пункти 2 та 11 частини третьої статті 2 ЦПК України).

При їх здійсненні слід враховувати і вимоги частини четвертої статті 12 ЦПК України, відповідно до яких кожна сторона несе ризики настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних прав.

Доступ до суду є правом особи, гарантованим, зокрема, частиною першою статті 55 Конституції України, пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до статті 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини гарантії регламентовані статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачено право на справедливий суд, там, де існують, апеляційні або касаційні суди, повинні відповідати також і забезпеченню ефективного доступу до цих судів.

Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.

Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.

У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Учасники справи зобов`язані виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу (п. 1 ч. 2 ст.43 ЦПК України).

Учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається (частина перша статті 44 ЦПК України).

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 44 ЦПК України залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства у разі подання скарги на судове рішення, яке не підлягає оскарженню, не є чинним або дія якого закінчилася (вичерпана), подання клопотання (заяви) для вирішення питання, яке вже вирішено судом, за відсутності інших підстав або нових обставин, заявлення завідомо безпідставного відводу або вчинення інших аналогічних дій, що спрямовані на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи чи виконання судового рішення.

Таким чином на осіб, які беруть участь у справі, покладається загальний обов`язок добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальний обов`язок. При цьому під добросовісністю слід розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування права за призначенням, здійснення обов`язків в межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборона зловживанням наданими правами.

При цьому за змістом частини другої цієї статті перелік дій, що суперечать завданню цивільного судочинства та які залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами, не є вичерпним. Вирішення питання про наявність чи відсутність факту зловживання віднесене на розсуд суду, що розглядає справу.

Процесуальні права надано законом тим особам, які беруть участь у процесі, для сприяння суду під час розгляду справ, їх правильному вирішенню. І кожного разу, коли сторона у справі вчиняє будь-яку процесуальну дію не із цією метою, а задля досягнення якихось сторонніх цілей (для введення суду в оману, затягування розгляду, створення перешкод опоненту тощо), вона виходить за межі дійсного змісту свого права, тобто використовує його всупереч основним засадам цивільного судочинства, а отже, зловживає ним.

Відповідно до частини третьої статті 44 ЦПК України, якщо подання скарги, заяви, клопотання визнається зловживанням процесуальними правами, суд з урахуванням обставин справи має право залишити без розгляду або повернути скаргу, заяву, клопотання.

Суд зобов`язаний вживати заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами. У випадку зловживання процесуальними правами учасником судового процесу суд застосовує до нього заходи, визначені цим Кодексом (частина четверта статті 44 ЦПК України).

Під зловживанням процесуальними правами розуміється форма умисних, несумлінних дій учасників процесу, що знаходить своє вираження, зокрема, у вчиненні дій, неспівмірних із наслідками, до яких вони можуть призвести, використанні наданих прав всупереч їх призначенню з метою обмеження можливості реалізації чи обмеження прав інших учасників провадження, перешкоджання діяльності суду з правильного та своєчасного розгляду і вирішення справ чи висловлення явної неповаги до суду чи учасників справи.

Види заходів процесуального примусу визначені частиною першою статті 144 ЦПК України, а саме: попередження, видалення із залу судового засідання, тимчасове вилучення доказів для дослідження судом, привід, штраф.

Згідно з частиною першою статті 143 ЦПК України заходами процесуального примусу є процесуальні дії, що вчиняються судом у визначених цим Кодексом випадках з метою спонукання відповідних осіб до виконання встановлених у суді правил, добросовісного виконання процесуальних обов`язків, припинення зловживання правами та запобігання створенню протиправних перешкод у здійсненні судочинства.

Відповідно до статті 148 ЦПК України суд може постановити ухвалу про стягнення в дохід державного бюджету з відповідної особи штрафу у сумі від 0,3 до трьох розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб у випадках: невиконання процесуальних обов`язків, зокрема ухилення від вчинення дій, покладених судом на учасника судового процесу; зловживання процесуальними правами, вчинення дій або допущення бездіяльності з метою перешкоджання судочинству; неповідомлення суду про неможливість подати докази, витребувані судом, або неподання таких доказів без поважних причин; невиконання ухвали про забезпечення позову або доказів, ненадання копії відзиву на позов, апеляційну чи касаційну скаргу, відповіді на відзив, заперечення іншому учаснику справи у встановлений судом строк; порушення заборон, встановлених частиною дев`ятою статті 203 цього Кодексу.

У випадку повторного чи систематичного невиконання процесуальних обов`язків, повторного чи неодноразового зловживання процесуальними правами, повторного чи систематичного неподання витребуваних судом доказів без поважних причин або без їх повідомлення, триваючого невиконання ухвали про забезпечення позову або доказів суд з урахуванням конкретних обставин стягує у дохід державного бюджету з відповідного учасника судового процесу або відповідної іншої особи штраф у сумі від одного до десяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Цивільним процесуальним законом до кола основних прав учасників справи віднесено право подавати заяви та клопотання і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб.

Спеціальним правом учасника справи є право подати заяву про відвід судді. Відповідно до частини третьої статті 39 ЦПК України відвід повинен бути вмотивованим і заявленим протягом десяти днів з дня отримання учасником справи ухвали про відкриття провадження у справі, але не пізніше початку підготовчого засідання або першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

З матеріалів справи убачається, що 05.10.2022 ухвалою суду було відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду. Про розгляд справи суд повідомив відповідача шляхом надсилання на номер її мобільного телефону (зазначений відповідачем у заяві від 16.09.2022) смс повідомлення про час, дату та місце розгляду справи.

02.12.2022 ОСОБА_2 подала заяву про відвід судді мотивований тим, що судом порушуються її права, оскільки безпідставно відмовлено у задоволенні клопотань. Зазначила, що не погоджується зі змістом ухвали про відкриття провадження у справі, порушено вимоги закону при вирішенні питання про розгляд справи у порядку спрощеного або загального позовного провадження, а також на її адресу не надіслано копію вказаної ухвали, позовну заяву з доданими до неї документами.. Просила відвести головуючого суддю від розгляду цієї справи.

Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 06 грудня 2022 року у задоволенні заяви ОСОБА_2 про відвід судді відмовлено.

09 грудня 2022 року ОСОБА_2 вдруге подала заяву про відвід судді, який мотивувала тим, що судом порушуються її права, оскільки безпідставно відмовлено у задоволенні клопотань. Зазначила, що не погоджується зі змістом ухвали про відкриття провадження у справі, порушено вимоги закону при вирішенні питання про розгляд справи у порядку спрощеного або загального позовного провадження, а також на її адресу не надіслано копію вказаної ухвали з позовною заявою і доданими до неї документами. Просила відвести головуючого суддю від розгляду цієї справи.

Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 09 грудня 2022 року заяву ОСОБА_2 про відвід судді визнано необґрунтованою та передано для визначення судді у порядку, встановленому ч. 1 ст. 41 ЦПК України, для розгляду заявленого відводу по суті.

Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 20 грудня 2022 року в задоволенні заяви ОСОБА_2 про відвід судді від участі в розгляді цивільної справи № 372/1741/22 відмовлено.

17 лютого 2023 року ОСОБА_2 втретє подала до суду заяву про відвід судді, датовану 09.12.2022 (яка містить штамп суду про її прийняття 09.12.2022), мотивований тим, що судом порушуються її права, оскільки безпідставно відмовлено у задоволенні клопотань. Зазначила, що не погоджується зі змістом ухвали про відкриття провадження у справі, порушено вимоги закону при вирішенні питання про розгляд справи у порядку спрощеного або загального позовного провадження, а також на її адресу не надіслано копію вказаної ухвал з позовною зявою та доданими до неї документами. Просила відвести головуючого суддю від розгляду цієї справи.

Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 17 лютог 2023 року визнано, що заявлений втрете ОСОБА_2 відвід судді є діями, що суперечать завданню цивільного судочинства та є зловживанням процесуальними правами. Заяву ОСОБА_2 про відвід судді залишено без розгляду. Застосовано до ОСОБА_2 заходи процесуального примусу у вигляді штрафу у розмірі 0,3 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 805 грн 20 коп, який стягнуто з неї в дохід Державного бюджету України.

Суд першої інстанції, з висновками якого в цій частині погоджується суд апеляційної інстанції, звернув увагу на те, що заяви про відвід судді, подані до суду відповідачем ОСОБА_2 є аналогічними, обґрунтування цих заяв є тотожними. Суд вважав заявлений відвід судді зловживанням процесуальними правами, оскільки такий відвід заявлявся втретє з одних і тих же доводів.

Колегія суддів повністю погоджується із таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Так, Верховний Суд наголошує, що цивільний процесуальний обов`язок сторони - це належна поведінка сторони в цивільному судочинстві, що вимагається та забезпечується процесуальним законом, а також кореспондує суб`єктивному процесуальному праву суду.

У постанові Верховного Суду від 08 травня 2018 року у справі № 910/1873/17 визначено, що принцип добросовісності - це загальноправовий принцип, який передбачає необхідність сумлінної та чесної поведінки суб`єктів при виконанні своїх юридичних обов`язків і здійсненні своїх суб`єктивних прав. Добросовісність при реалізації прав і повноважень включає в себе неприпустимість зловживання правом, яка, виходячи із конституційних положень, означає, що здійснення прав та свобод людини не повинно порушувати права та свободи інших осіб. Зловживання правом - це свого роду спотворення права. У цьому випадку особа надає своїм діям повну видимість юридичної правильності, використовуючи насправді свої права в цілях, які є протилежними тим, що переслідує позитивне право.

Аналіз частини другої статті 13 ЦК України дає підстави для висновку, що недобросовісна поведінка особи, яка полягає у вчиненні дій, які можуть у майбутньому порушити права інших осіб, є формою зловживання правом.

Формулювання «зловживання правом» необхідно розуміти, як суперечність, оскільки якщо особа користується власним правом, то його дія дозволена, а якщо вона не дозволена, то саме тому відбувається вихід за межі свого права та дію без права, «injuria». Сутність зловживання правом полягає у вчиненні уповноваженою особою дій, які складають зміст відповідного суб`єктивного цивільного права, недобросовісно, в тому числі всупереч меті такого права.

Термін «зловживання правом» свідчить про те, що ця категорія стосується саме здійснення суб`єктивних цивільних прав, а не виконання обов`язків. Обов`язковою умовою кваліфікації дій особи як зловживання правом є встановлення факту вчинення дій, спрямованих на здійснення належного відповідній особі суб`єктивного цивільного права.

Правовідносини суду з кожним учасником процесу підпорядковані досягненню головної мети - винесення законного та обґрунтованого рішення, а також створення особам, що беруть участь у справі, процесуальних умов для забезпечення захисту їх прав, а також прав та інтересів інших осіб. У разі ж коли сторона у справі вчиняє будь-яку процесуальну дію не з цією метою, а задля досягнення якихось сторонніх цілей (для введення суду в оману, для затягування розгляду, для створення перешкод опоненту) вона виходить за межі дійсного змісту свого права, тобто зловживає ним.

У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував про обов`язок національних судів організовувати судові провадження таким чином, щоб вони були без затримок та ефективними (справа «Шульга проти України», пункт 28, справа від 02 грудня 2010 року) і запобігання неналежній та такій, що затягує справу, поведінці сторін у цивільному процесі є завданням саме державних органів (справа «Мусієнко проти України», рішення від 20 січня 2011 року).

Неможливість суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (справа «Смірнова проти України» рішення від 08 листопада 2005 року, справа «Фрідлендер проти Франції» (Frydlender v. Fгапсе, рішення від 27 квітня 2000 року). Роль національних судів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (справа «Красношапка проти України» рішення від 30 листопада 2006 року).

Учасник справи може мати сумніви у тому, чи відповідають дії суду чинному законодавству, а також у неупередженості або об`єктивності суддів та може скористатися інститутом відводу суддів за наявності визначених законом підстав. Проте у скаргах і заявах, як по суті, так і з процесуальних питань, повинен зазначати обґрунтовані мотиви їх подачі, утримуватися від надання особистісних характеристик і оцінок, а тим більше надуманих звинувачень суддів у вчиненні злочинів.

Дії з зловживанням права на відвід з непередбачених законом підстав суперечать основним засадам (принципам) цивільного судочинства (пунктам 2 і 11 частини третьої статті 2 ЦПК України), а також його завданню, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (частини перша та друга вказаної статті).

З огляду на це вчинення таких дій суд може визнати зловживанням процесуальними правами та застосувати, зокрема, наслідки, передбачені частиною третьою статті 44 ЦПК України.

У справі, яка переглядається, установивши, що в обґрунтування заяви про відвід судді відповідач фактично втретє зазначила свою незгодну з процесуальними діями та рішеннями головуючого судді, у зв`язку з чим тричі заявлала відводи судді всупереч ч.1 ст. 36 ЦПК України, а отже зловживала процесуальними правами. Про ухвалене процесуальне рішення з приводу завленого відповідачем першого відводу вона знала і після цього ще два рази заявила судді відвід з тих же підстав.

Таким чином, відповідач тричі використала відповідне процесуальне право всупереч завданню цивільного судочинства, тобто з іншою метою, ніж виконання такого завдання.

Отже, не дотримуючись наміру досягнення головної мети судового розгляду - вирішення спору, ОСОБА_2 створила умови, які призвели до того що вона вийшла за межі дійсного змісту свого права та вчинила необґрунтовані дії, що виразились у зловживанні нею процесуальними правами. Заявлення необґрунтованого відводу, а фактично незгода з процесуальними діями та рішеннями судді першої інстанції є нічим іншим як зловживання процесуальними правами.

З урахуванням викладеного вказані дії відповідача суперечать завданню цивільного судочинства та є зловживанням процесуальними правами, що у свою чергу є підставою, відповідно до частини третьої статті 44 ЦПК України, для застосування до неї заходів процесуального примусу у вигляді штрафу, що передбачено частиною четвертою статті 44, статтями 143, 144, 148 ЦПК України.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що зазначені обставини доводять факт зловживання відповідачем своїм правом заявляти тричі відвід всупереч статті 36 ЦПК України, що є достатньою підставою для застосування до неї заходу процесуального примусу у вигляді штрафу.

Інші доводи апеляційної скарги, які зводяться до необхідності у відмові застосування до відповідача заходів процесуального примусу не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді оскаржуваної ухвали суду, такі доводи є безпідставними та такими, що не можуть вплинути на правильність висновків суду по суті спору. Суд першої інстанції не допустив порушень норм процесуального права, які могли б призвести до ухвалення незаконного судового рішення в цій частині.

Суд першої інстанції обґрунтовано вважав подачу відповідачем тричі заяв про відвід судді з одних і тих же підстав зловживанням процесуальними правами.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів уважає, що відповідачем допущено зловживання процесуальними правами.

Отже, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що ухвала суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача штрафу у порядку процесуального примусу постановлена з додержанням вимог закону і не може бути скасована з підстав, наведених в апеляційній скарзі, а тому апеляційний суд залишає її без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_2 без задоволення.

Питання щодо розподілу судових витрат суд вирішує у відповідності до вимог статті 141 ЦПК України. Оскільки ОСОБА_2 було звільнено від сплати судового збору за подачу апеляційної скарги такі витрати відносяться на рахунок держави.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 376, 381-384, 386, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану представником ОСОБА_3 , залишити без задоволення.

Ухвалу Обухівського районного суду Київської області від 17 лютого 2023 року в частині стягнення штрафу у порядку процесуального примусу залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повна постанова складена 15.06.2023.

Судді

Л. Д. Поливач

А. М. Стрижеус

О. І. Шкоріна