КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження №22-ц/824/6665/2023 Головуючий у 2 інстанції Таргоній Д.О.
ПОСТАНОВА

Іменем України

07 червня 2023 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Таргоній Д.О.,

суддів: Голуб С.А., Писаної Т.О.,

за участі секретаря Спис Ю.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 01 грудня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_3 , Управління (центр) надання адміністративних послуг Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації, Управління житлово-комунального господарства та будівництва Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації про визнання права власності,

УСТАНОВИВ:

У грудні 2021 року позивач звернулась з позовом до відповідача, в якому просила визнати за нею право власності на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позову зазначила, що на підставі свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 від 04.10.2005 року ОСОБА_4 , чоловік позивача, позивач ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 набули право власності на квартиру АДРЕСА_1 у розмірі 1/4 частки кожен.

Пізніше, на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 10.01.2014 року державним нотаріусом П`ятої Київської державної нотаріальної контори Войстрік О.В., у зв`язку зі смертю чоловіка позивача ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 , спадкоємцями стали: дружина ОСОБА_2 на частку у спадщині; дочка ОСОБА_1 на 1/2 частку у спадщині.

Спадщина, на яку в указаних часткахбуло видано вищевказане свідоцтво, складалась з 1/4 частини квартири АДРЕСА_1 .

06.07.2021 року державним нотаріусом П`ятої Київської державної нотаріальної контори Мусієнко К.П. було видано ОСОБА_2 дублікат свідоцтва про право на спадщину за законом у зв`язку із втратою свідоцтва про право на спадщину за законом від 10.01.2014 року.

На підставі вказаного свідоцтва, інформація про право власності ОСОБА_2 на 1/8 частки квартири, а також інформація про право власності ОСОБА_1 на 1/8 частини квартири була зареєстрована в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Таким чином, ОСОБА_2 має право власності в загальному обсязі 3/8 частини спірної квартири, а саме: 1/4 частина на підставі свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 від 04.10.2005 року та 1/8 частина на підставі свідоцтва про право на спадщину від 10.01.2014 року.

Однак, з огляду на те, що право власності ОСОБА_2 у розмірі 1/4 частки квартири виникло на підставі свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 від 04.10.2005 року, в Державному реєстрі речових прав не відображена зазначена інформація про право власності позивача.

Для реєстрації права власності на 1/4 частину квартири позивачу необхідно надати державному реєстратору оригінал правовстановлюючих документів на частку у праві власності, зокрема і свідоцтво про право власності на квартиру від 04.10.2005 року.

Проте, оригінал вказаного свідоцтва знаходиться у відповідача, яка відмовляється надати позивачу оригінал, а тому позивач позбавлена можливості користуватися своїм правом власності у розмірі 1/4 частини квартири.

На підставі викладеного, посилаючись на положення статті 392 ЦК України, позивач просила позов задовольнити, вирішити питання розподілу судових витрат по справі.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 01 грудня 2022 року позов задоволено частково. Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1 . Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в сумі 1909,60 грн. та витрати на правничу допомогу в сумі 6798,10 грн. У задоволенні решти вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач ОСОБА_1 звернулась з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду встановленим по справі обставинам, порушення норм матеріального та процесуального права, просила змінити рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 01 грудня 2022 року шляхом виключення із мотивувальної частини речення: «Однак, оригінал свідоцтва про право власності на квартиру від 04.10.2005 року знаходиться у відповідачки ОСОБА_1 , яка відмовляється його надавати позивачу». Також, просила скасувати рішення суду першої інстанції в частині стягнення зі ОСОБА_1 на користь позивача витрат на правничу допомогу в розмірі 6798,10 грн.

В обґрунтування апеляційної скарги відповідач зазначила, що ухвалюючи рішення, суд першої інстанції не дав належної оцінки запереченням третьої особи ОСОБА_7 , викладеним у відзиві на позовну заяву, згідно з якими остання заперечує факт звернення позивачки до відповідачів із проханням надати їй правовстановлюючі документи. Вказує, що позивач не підтвердила належними доказами факту перешкоджання їй зі сторони відповідача ОСОБА_1 потрапити до своєї квартири, зміни замків чи вхідних дверей. Вважає також, що позивачем не доведено факт звернення до відповідачів із проханням надати згоду на отримання дублікату свідоцтва про право власності на квартиру. Апелянт зазначила, що повністю визнає право власності позивача на належну їй частку у квартирі, однак неправдиві обставини, викладені позивачем у позові, стали причиною написання ОСОБА_1 відзиву про відмову у задоволенні позову, у зв`язку із чим судом першої інстанції невірно встановлено обставини, якими обґрунтовується позов.

Крім того, апелянт зазначає, що ухвалюючи рішення про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції не врахував відсутність в матеріалах справи детального розрахунку (опису) робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом та здійснених ним витрат часу по кожному з видів робіт, необхідних для надання правничої допомоги.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_2 - адвокат Юрченко К.І. заперечує проти її доводів, посилаючись на їх безпідставність. Вказує, що ухвалюючи рішення, суд першої інстанції на підставі належних та допустимих доказів встановив, що позивачем був втрачений документ, що засвідчує її право власності на частину квартири. У своєму відзиві на позов відповідач підтвердила, що свідоцтво знаходиться у квартирі, в якій проживає відповідач та третя особа ОСОБА_7 . Разом з тим відповідач і третя особа підтвердили суду той факт, що позивач не проживає разом із ними. З огляду на вказане, відсутні підстави для зміни рішення. Щодо доводів апеляційної скарги про скасування рішення суду в частині стягнення витрат на правову допомогу, представник позивача вважає їх необґрунтованими. Вказав, разом із позовною заявою представником позивача до справи було долучено копію Договору про надання правничої допомоги №20210608/1 від 25.06.2021 року, а також Додаток № 1 і Додаток №2 до цього Договору, в яких визначений порядок надання позивачу правової допомоги. Зокрема, в Договорі сторонами погоджено здійснення оплати за тарифом 1359,62 грн/год, що є еквівалентом 50 доларів США. У позовній заяві наведено детальний розрахунок судових витрат, які позивач поніс та очікував понести у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції, вказаний розрахунок містив детальний опис послуг і витрат часу адвоката по кожному виду послуг.

Заперечуючи проти задоволення апеляційної скарги, представник позивача також просив апеляційний суд залучити до справи докази понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції, зазначивши опис наданих адвокатом послуг, кількість витраченого часу та вартість проведених робіт. У разі залишення апеляційної скарги без задоволення, просив суд вирішити питання про розподіл судових витрат, стягнувши з відповідача на користь позивача 9142,15 грн витрат на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції.

Третя особа ОСОБА_8 направила на адресу суду письмові пояснення по справі, в яких зазначила, що вважає апеляційну скаргу безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню. Вказала, що з лютого 2020 року позивачка ОСОБА_2 не проживає у одній квартирі з нею та відповідачкою ОСОБА_1 , оскільки переїхала до своєї сестри у зв`язку із запланованим проведенням ремонту у квартирі. Після того, як позивач виїхала, її відносини з відповідачкою суттєво погіршились. Третя особа неодноразово була свідком неприємних, образливих висловлювань відповідача в сторону ОСОБА_2 . Позивач декілька разів зверталась до відповідачки та просила надати можливість потрапити до квартири щоб забрати деякі речі, а також свідоцтво про право власності на квартиру, однак відповідачка їй відмовляла.

20 жовтня 2022 року відповідачка також виїхала з квартири на проживання в інше місце та забрала з собою оригінали усіх документів на квартиру, зокрема і Свідоцтво.

Крім того, просила врахувати, що наявний в матеріалах справи відзив на позовною заяву, підписаний від її ОСОБА_9 імені, підписаний не нею, а невідомою іншою особою. Позиція, викладена у відзиві суперечить її реальному ставленню до позовної заяви її бабусі.

У судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Сидоренко В.В. підтримав апеляційну скаргу, просив її задовольнити.

Позивач ОСОБА_2 , її представник - адвокат Юрченко К.І., а також третя особа ОСОБА_8 проти задоволення апеляційної скарги заперечували, просили залишити рішення суду першої інстанції без змін, як законне та обґрунтоване.

Заслухавши доповідь судді-доповідача по справі, пояснення учасників судового розгляду, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення в цій частині, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 від 04.10.2005, виданого Відділом приватизації державного житла Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 належала на праві приватної, спільної власності ОСОБА_4 (чоловік позивача) та членам його сім`ї: ОСОБА_2 (позивач), ОСОБА_5 , ОСОБА_6 в рівних частках.

Таким чином, на підставі свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 від 04.10.2005 року ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 набули право власності на квартири у розмірі частки кожен.

Пізніше, на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 10.01.2014 державним нотаріусом П`ятої київської державної нотаріальної контори Войстрік О.В., у зв`язку зі смертю чоловіка позивача - ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 спадкоємцями зазначеного у цьому свідоцтві майна ОСОБА_4 стали його дружина - ОСОБА_2 (позивач) на частку у спадщині, та дочка - ОСОБА_1 (відповідач), на частку у спадщині.

Спадщина, на яку в указаних частках було видано це свідоцтво про право на спадщину, складалася з 1/4 (однієї четвертої) частини квартири під номером АДРЕСА_1 , що належала померлому ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Відділом приватизації державного житла Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації 04 жовтня 2005 року згідно з розпорядженням (наказом) від 04 жовтня 2005 року №34920 та зареєстрованого в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна 13 жовтня 2005 року у реєстровій книзі за №378.

06.07.2021 року державним нотаріусом П`ятої Київської державної нотаріальної контори Мусієнко К.П. було видано ОСОБА_2 дублікат свідоцтва про право на спадщину за законом, у зв`язку з втратою свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом П`ятої Київської державної нотаріальної контори Войстрік О.В. 10.01.2014 року і зареєстрованого в реєстрі №7-8.

На підставі вказаного свідоцтва, інформація про право власності ОСОБА_2 на 1/8 частки квартири, а також інформація про право власності ОСОБА_1 на 1/8 частини квартири була зареєстрована в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Таким чином, з огляду на викладені обставини судом достовірно встановлено, що ОСОБА_2 є власником 3/8 частки квартири за адресою: АДРЕСА_2 (1/4 частина на підставі свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 від 04.10.2005 року та 1/8 частина на підставі свідоцтва про право на спадщину від 10.01.2014 року).

Однак, право власності ОСОБА_2 на 1/4 частину квартири за адресою: АДРЕСА_2 , яка належить їй на підставі свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 від 04.10.2005 року не було зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Також, встановлено, що позивач зверталась до Солом`янського УП ГУНП у м. Києві із заявою про вчинення кримінального правопорушення, в якій зазначено про те, що ОСОБА_1 при спробі отримати позивачем документів, що засвідчують її право власності на квартиру: АДРЕСА_2 , перешкоджала їй та позбавила можливості проживати і розпоряджатися своїм майном.

Ухвалою слідчого судді Солом`янського районного суду м. Києва від 11.01.2021 року зобов`язано посадових осіб Солом`янського УП ГУНП у м. Києві внести до ЄРДР відомості за заявою ОСОБА_2 .

Згідно витягу з єдиного реєстру досудових розслідувань заява ОСОБА_2 про вчинення кримінального правопорушення була зареєстрована 21.01.2021 року (кА №0000178).

Задовольняючи заявлені позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що право позивача на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1 є порушеним та підлягає захисту в судовому порядку, оскільки оригінал свідоцтва про право власності на квартиру від 04.10.2005 року знаходиться у відповідача ОСОБА_1 , яка відмовляється його надати позивачу, що унеможливлює державну реєстрацію за позивачем належної їй на праві власності частки у квартирі.

Колегія суддів апеляційного суду з такими висновками погоджується, оскільки вони відповідають встановленим по справі обставинам та ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.

Статтею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права (пункт 1 частини другої цієї статті).

Згідно з положеннями статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

За змістом статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю та мирно володіти своїм майном; право приватної власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (частини перша та друга статті 319 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 182 Цивільного кодексу України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Відмова у державній реєстрації права на нерухомість, ухилення від реєстрації, відмова від надання інформації про реєстрацію можуть бути оскаржені до суду. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом.

Відповідно до статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Вирішуючи спір про визнання права власності на підставі статті 392 ЦК України, слід враховувати, що за змістом вказаної норми права судове рішення не породжує права власності, а лише підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює його.

Отже, передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності в судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами як права власності на майно, яке оспорюється або не визнається іншою особою, так і порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно.

Така правова позиція відповідає висновкам Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеним у його постановах від 02 травня 2018 року у справі № 914/904/17, від 27 червня 2018 року у справі № 904/8186/17, від 11 квітня 2019 року у справі № 910/8880/18, та висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладеним у її постанові від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18 (провадження № 12-135гс19), щодо застосування норм права у подібних правовідносинах.

Позивачем у такому позові може бути суб`єкт, який вважає себе власником певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку із наявністю щодо цього права сумнівів з боку третіх осіб чи необхідністю одержати правовстановлюючі документи.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Звертаючись до суду з позовом про визнання майна її особистою приватною власністю, позивач вказує на те, що вона є власником частини квартир АДРЕСА_1 , однак не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку із неможливістю одержати правовстановлюючий документ, оригінал якого знаходиться в розпорядженні відповідачки ОСОБА_1 , яка відмовляється надати його позивачу.

Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Задовольняючи заявлені позовні вимоги, суд першої інстанції, надавши належну оцінку зібраним по справі доказам, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову, оскільки позивач позбавлена можливості захистити своє право в позасудовий спосіб, з огляду на заперечення, наведені відповідачем у відзиві на позов.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 визнає право власності позивачки на належну їй частку квартири, не спростовують правильності висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставою для зміни мотивувальної частини рішення суду.

Так, по справі встановлено, що станом на день звернення до суду із даним позовом ОСОБА_2 не проживала у квартирі АДРЕСА_1 , а відповідач ОСОБА_1 та її дочка ОСОБА_3 проживали. З пояснень, наданих учасниками справи в ході її розгляду, а також із наявних у справі доказів вбачається, що між позивачкою та відповідачкою склались конфліктні відносини, в результаті яких ОСОБА_1 перешкоджала ОСОБА_2 потрапити у квартиру та не надавала оригінал свідоцтва про право власності на квартиру. Поведінка відповідача ОСОБА_1 , яка добре обізнана з предметом розгляду даної судової справи, у суді першої інстанції заперечувала проти задоволення позову, та протягом розгляду даної справи, який триває з грудня 2021 року (понад два роки), не сприяла позивачу у доступі до квартири, отриманні оригіналу свідоцтва про право власності на квартиру (або ж його дублікату), свідчить про свідоме перешкоджання позивачу реалізувати свої правомочності у зв`язку із неможливістю одержати правовстановлюючий документ.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційний суд оцінює також як необґрунтовані доводи апеляційної скарги щодо порушення судом вимог процесуального закону при вирішенні питання розподілу судових витрат, зокрема стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу.

Відповідно частини 1, пунктів 1, 4 частини 3 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до частин 1-6 статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини 3 статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

З матеріалів справи убачається, що між позивачем ОСОБА_2 та адвокатським бюро «Ципін і партнери» укладено Договір про надання правничої допомоги №20210608/1 від 25.06.2021 року. Згідно з Додатком № 1 до вказаного Договору №20210608/1 від 25.06.2021 року, визначено, що бюро надає послуги в обсягах та у строки, що попередньо погоджуються сторонами шляхом підписання Доручення. Додатком № 2 до Договору №20210608/1 від 25.06.2021 року є доручення, за умовами якого сторони погодили здійснення оплати клієнтом за виконання цього доручення за тарифом 1359,62 грн/год, що є еквівалентом 50 дол. США.

Інтереси позивача ОСОБА_2 у суді на підставі Договору №20210608/1 від 25.06.2021 року здійснював адвокат Юрченко К.І., що підтверджується Ордером серії КС №923141.

Детальний розрахунок витрат, які позивач очікує понести у зв`язку із розглядом справи, наведений у тексті позовної заяви та з нього вбачається, що розмір таких витрат становить 9517,34 грн та складається з:

- складання адвокатських запитів з метою отримання доказів по справі - 1 год. -1359,62 грн; складання позовної заяви - 4 год.- 5438,48 грн; участь у судових засіданнях - 2 год. - 2719,24 грн.

Вирішуючи питання стягнення витрат на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції обґрунтовано зменший заявлений позивачем розмір таких витрат до 6798,10 грн, з огляду на те розгляд справи відбувався в порядку спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи, тому витрати в сумі 2719,24 грн. за участь у судовому засіданні стягненню не підлягали.

Відсутність доказів реальної оплати послуг не є підставою для відмови у їх стягненні, оскільки витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України).

Аналогічна позиція висловлена Об`єднаною палатою Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду у постановах: від 3 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах: від 2 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження № 61-21442св19), від 3 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження № 61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18 (провадження № 61-44217св18), від 15 червня 2021 року у справі № 159/5837/19 (провадження № 61-10459св20).

За відсутності поданих відповідачем заяв про не співмірність та зменшення витрат на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції обґрунтовано стягнув витрати у сумі відповідно до підтвердженого обсягу наданих послуг і виконаних робіт.

Таким чином, доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують, рішення було ухвалено судом першої інстанції при дотриманні норм процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення без змін.

Залишаючи без задоволення апеляційну скаргу, колегія суддів, керуючись частиною другою статті 141 ЦПК України, вважає правильним стягнути з відповідача на користь позивача понесені останньою витрати на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції в розмірі 9142,15 грн, підтверджені детальним опис його вартості наданих послуг, наведеного у відзиві на апеляційну скаргу, Актом здачі - прийняття робіт (наданих послуг)від 12.04.2023 року та рахунком фактурою №16031 від 12.04.2023 року.

Керуючись ст. ст. 141, 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 01 грудня 2022 року - залишити без змін.

Стягнути зі ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ) понесені останньою витрати на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції в сумі 9142 (дев`ять тисяч сто сорок дві) гривень 15 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 12 червня 2023 року.

Суддя-доповідач Таргоній Д.О.

Судді: Голуб С.А.

Писана Т.О.