ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2023 року

м. Хмельницький

Справа № 607/15141/20

Провадження № 22-ц/4820/2198/23

Хмельницький апеляційний суд

в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Костенка А.М. (суддя-доповідач), Гринчука Р.С., Спірідонової Т.В.,

секретар судового засідання Дубова М.В.

з участю представників позивача-відповідача Релігійної організації «Спасо-Преображенський монастир Української Греко-Католицької церкви»

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу №607/15141/20 за апеляційною скаргою Релігійної організації «Спасо-Преображенський монастир Української Греко-Католицької церкви» на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 24 вересня 2021 року в справі за позовом Релігійної організації «Спасо-Преображенський монастир Української Греко-Католицької церкви» до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування приміщенням, зустрічним позовом ОСОБА_1 до Релігійної організації «Спасо-Преображенський монастир Української Греко-Католицької церкви» про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням.

Заслухавши доповідача, пояснення представників позивача-відповідача, перевіривши матеріали справи, ознайомившись з доводами апеляційної скарги, суд

в с т а н о в и в:

Релігійна організація «Спасо-Преображенський монастир Української Греко-Католицької церкви» звернулась до суду із позовом до ОСОБА_1 , у якому просила визнати її такою, що втратила право на користування приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що Релігійній організації «Спасо-Преображенський монастир Української Греко-Католицької церкви» (первина назва «Монастир Св. Теодора Студита») на праві власності належить будинок за адресою: АДРЕСА_1 . З 1999 року за згодою власника, у вищевказаній будівлі проживала жіноча спільнота сестер Введення в храм Пресвятої Богородиці, яка формувалася під опікою та духовним проводом монастиря Св. Теодора Студита та у подальшому розвинулася в жіночий монастир Введення у Храм Пресвятої Богородиці, як інститут єпархіального права. Відповідач ОСОБА_1 проживала та була зареєстрованою за адресою: АДРЕСА_1 з 01 червня 2011 року на правах монахині монастиря Введення у Храм Пресвятої Богородиці. Вказує, що відповідач набула права користування житлом на правах особистого строкового сервітуту, який виник на підставі усного договору з позивачем, обумовленого метою його функціонування та прийняття у монахині монастиря. 27 квітня 2017 року з огляду на системні порушення монашої дисципліни і монаших правил, ігнорування розпорядженнями і вказівками єпархіального Єпископа та Верховного Архієпископа УГКЦ монастир Введення у Храм Пресвятої Богородиці було закрито та доручено с. Теодосії (Андрусяк) управляти справами монастиря до моменту заснування нового. 05 травня 2017 року у зв`язку із неприйняттям у дусі монашої покори розпоряджень церковного керівництва та розбіжностями у поглядах з очільницею монастиря, відповідач ОСОБА_1 з власної волі залишила монастир, припинила ведення з іншими монахами спільного монашого життя з одночасним припиненням проживання в ньому, чим вчинила односторонній правочин, з яким пов`язується припинення користування. Вказує, з посиланням на п.п. 2, 4 частини 1 статті 406 ЦК України, що сервітут припиняється у разі відмови особи, в інтересах якої встановлений та припинення обставин, які були підставою для встановлення сервітуту. З огляду на вищенаведене, позивач вважає, що ОСОБА_1 втратила право на користування спірним будинком.

ОСОБА_1 подала зустрічний позов до Релігійної організації «Спасо-Преображенський монастир Української Греко-Католицької церкви», у якому просила зобов`язати відповідача усунути перешкоди у користуванні житловим приміщенням площею 10,1 кв.м, позначеному в інвентарній справі під літерою «А» за №2-7, розташованому на другому поверсі будинку АДРЕСА_1 , шляхом надання їй постійного безперешкодного доступу до займаного житлового приміщення та передачі дублікатів ключів від воріт, вхідних дверей і вказаної кімнати.

В обґрунтування позовних вимог вказує, що вона, монахиня с. Єлисавета, в миру ОСОБА_1 , прийшла до монастиря 03.01.1998 року. Постриг в рясу отримала 28.08.2006, а постриг у Малу схиму 13.04.2008, у монашому стані перебуває понад 22 роки. З 11 червня 2011 року вона, як монахиня монашої спільноти сестер Введення в храм Пресвятої Богородиці, проживала разом з іншими членами даного чернечого інституту за адресою: АДРЕСА_1 , в місці, де знаходиться дім, до якого вона приписана і набула право користування ним. В користуванні позивачки перебуває житлова кімната (келія), що розташована на ІІ поверсі поруч з бібліотекою під назвою келія святої Клари. 05 травня 2017 року ОСОБА_1 вимушено залишила спірне житлове приміщення у зв`язку з постійними конфліктами із незаконно призначеною ігуменею с. Теодосією ( ОСОБА_2 ) та незаконних дій владики ОСОБА_3 . Про нестерпні умови перебування вона разом з іншими сестрами повідомляла місцевого єпископа й зверталися до Синоду єпископів УГКЦ. Іншого житла у неї немає, її особисті речі залишилися в спірному житлі. З 01 лютого 2018 року і по теперішній час позивачка за зустрічним позовом разом з іншими сестрами монашої спільноти робила неодноразові спроби повернутися до спірного житла, однак через заміну замків не могла пройти на територію монастиря, при розмові їй було повідомлено, що владика заборонив пускати сестер на територію. У зв`язку з тим, що відповідач чинить перешкоди у користуванні спірним житлом, вона вимушена тимчасово проживати в інших різних місцях. Просить суд відмовити у задоволенні первісного позову та задовольнити її позовні вимоги.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 24 вересня 2021 року у задоволенні позову Релігійної організації «Спасо-Преображенський монастир Української Греко-Католицької церкви» до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування приміщенням відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_1 до Релігійної організації «Спасо-Преображенський монастир Української Греко-Католицької церкви» про усунення перешкод в користуванні житлом задоволено частково. Зобов`язано Релігійну організацію «Спасо-Преображенський монастир Української Греко-Католицької церкви» усунути та не чинити перешкоди ОСОБА_1 у користуванні житловим приміщенням, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом надання постійного безперешкодного доступу до даного житлового приміщення та надати дублікати ключів від воріт, вхідних дверей даного житлового приміщення. Стягнуто з Релігійної організації «Спасо-Преображенський монастир Української Греко-Католицької церкви» на користь ОСОБА_1 840 грн. 80 копійок сплаченого судового збору. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник Релігійної організації «Спасо-Преображенський монастир Української Греко-Католицької церкви» подав апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

В обгрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначив, що спірна будівля за своїм цільовим призначенням є культовою спорудою і рішенням Великобірківської селищної ради Тернопільського району Тернопільської області від 08 липня 1999 року №133 передана у власність позивача-відповідача саме для культових потреб монастиря. Основним цільовим призначенням монастирської будівлі є задоволення не житлових, а релігійних потреб громадян: проведення богослужінь, релігійних обрядів, церемоній та інших практик відповідно до внутрішніх настанов релігійної організації. Порядок проживання черниць в монастирі регулюється законодавством про свободу совісті та діяльність релігійних організацій, внутрішніми настановами УГКЦ, у тому числі Кодексом канонів Східних церков, а не ЖК Української РСР. Обрання чи зміна персоналу, у тому числі, прийняття у члени монастиря (приписання до монастиря) чи виключення з членів монастиря (виписання з монастиря), визначення, хто буде перебувати (проживати) у монастирі, відбувається відповідно до статутних та інших внутрішніх документів УГКЦ. Зазначає, що у зв`язку з виключенням ОСОБА_1 з членів монастиря Введення у Храм Пресвятої Богородиці та добровільним залишенням келії монастирської будівлі припинилися обставини, які були підставою для користування нею спірною приміщенням. ОСОБА_1 набула права приписання до Монастиря після складення вічних обітів (малої схими). Натомість, закриття монастиря Введення в храм Пресвятої Богородиці у 2017 році має наслідком втрату членства, та є підставою для виписання і виселення відповідачки з будівлі монастиря. Станом на сьогодні ОСОБА_1 не належить до жодного канонічного чернечого інституту, не є членом Свято-Благовіщенської монашої спільноти, сестри якої проживають у спірній будівлі в смт Великі Бірки, не має церковної приписки до цього чернечого інституту. Вважає, що відповідачка фактично втратила право на користування спірною приміщенням, а надання їй права проживання у ньому за рахунок позбавлення монастиря УГКЦ прав, якими наділений власник будівлі, призведе до порушення вимог статті 1 Протоколу 1 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, що передбачає захист права власності.

Апелянт також посилається на те, що судом першої інстанції не взято до уваги особливостей спірних правовідносин, учасниками яких є представники ієрархічного релігійного об`єднання УГКЦ та які (відносини) мають також релігійний характер. Звертає увагу на те, що сторонами у даній справі з одного боку є фізична особа (відповідачка-позивачка) віруюча громадянка, колишня членкиня ліквідованого жіночого Монастиря Введення у храм Пресвятої Богородиці УГКЦ (екс-членкиня церковної «юридичної особи» УГКЦ), а з іншого юридична особа (позивач-відповідач) Релігійна організація «Спасо-Преображенський монастир Української Греко-Католицької церкви» (що є юридичною особою в розумінні ЦК України та є церковною «юридичною особою» УГКЦ), власник монастирської будівлі. Вселення сторонньої особи до монастиря обмежує право релігійної організації «Спасо-Преображенський монастир Української Греко-Католицької церкви», зокрема, членів Свято-Благовіщенської монашої спільноти УГКЦ, які проживають у монастирських приміщеннях, безперешкодно виконувати богослужіння, монаші практики, та є втручанням держави у внутрішні організаційні справи релігійної організації та у право на свободу віросповідання.

Просить рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 24 вересня 2021 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким первісний позов задовольнити, а в задоволені зустрічного позову відмовити.

Постановою Тернопільського апеляційного суду від 13 квітня 2022 року апеляційну скаргу Релігійної організації «Спасо-Преображенський монастир Української Греко-Католицької церкви» задоволено частково. Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 24 вересня 2021 року скасовано. Провадження у справі за позовом Релігійної організації «Спасо-Преображенський монастир Української Греко-Католицької церкви» до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування приміщенням, зустрічним позовом ОСОБА_1 до Релігійної організації «Спасо-Преображенський монастир Української Греко-Католицької церкви» про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням закрито.

Постановою Верховного Суду від 28 червня 2023 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Постанову Тернопільського апеляційного суду від 13 квітня 2022 року скасовано, справу направлено до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.

Приймаючи вказане судове рішення, Верховний Суд вказав на помилковість висновків апеляційного суду про те, що спірні правовідносини не регулюються нормами цивільного законодавства, а юрисдикція загальних судів не поширюється на спори щодо користування приміщеннями культових споруд монастирів (келіями). Верховний Суд зазначив, що звертаючись до суду загальної юрисдикції із первісним та зустрічним позовом сторони фактично вказали на неможливість врегулювання виниклих між ними відносин в межах канонічного права. Питання у цій справі, які поставлені перед судом, не свідчать про втручання держави у здійснювану в межах закону діяльність релігійних організацій, оскільки спірні правовідносини виникли з приводу користування житловим приміщенням, і такий спір стосується цивільних прав та обов`язків сторін та підлягає вирішенню судом відповідно до статті 19 ЦПК України.

В жовтні 2023 року Релігійна організація «Спасо-Преображенський монастир УГКЦ» подала заяву про відмову від позову та апеляційної скарги в частині первісного позову.

Ухвалою Тернопільського апеляційного суду від 10 жовтня 2023 року заяву представника Релігійної організації «Спасо-Преображенський монастир Української Греко-Католицької церкви» задоволено. Рішення Тернопільського міськрайонного суду Хмельницької області від 24 вересня 2021 року в частині позову Релігійної організації «Спасо-Преображенський монастир Української Греко-Католицької церкви» до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування приміщенням визнано нечинним, провадження у справі у цій частині закрито.

Враховуючи наведене, рішення суду першої інстанції від 24 вересня 2021 року переглядається лише в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до Релігійної організації «Спасо-Преображенський монастир УГКЦ» про усунення перешкод в користуванні жилим приміщенням.

Заслухавши доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, ознайомившись з доводами апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу Релігійної організації «Спасо-Преображенський монастир Української Греко-Католицької церкви» слід залишити без задоволення.

Відповідно до частини 1 статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Так, судом встановлено, що Релігійна організація «Спасо-Преображенський монастир Української Греко-Католицької церкви» (попередня назва монастир св. Теодора Студита) зареєстрована як юридична особа, відомості про юридичну особу 15 травня 2007 року включено до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, засновник Релігійна організація «Тернопільсько-Зборівська Архиєпархія Української Греко-Католицької Церкви».

11 жовтня 2017 року проведено державну реєстрацію зміни найменування юридичної особи: з Монастир Святого Теодора Студита на Релігійна організація «Спасо-Преображенський монастир Української Греко-Католицької церкви».

Згідно зі статутом РО «Спасо-Преображенський монастир УГКЦ» (далі Статут), який прийнято рішенням Загальної Ради Монастиря Святого Теодора Студита 19 червня 2017 року та зареєстровано у Міністерстві культури України 31 серпня 2017 року за №835, монастир є релігійною спільнотою монахів, що живуть згідно з правилами східного чернецтва.

У пункті 1.13 Статуту визначено, що монастир як юридична особа користується правами та несе обов`язки відповідно до чинного законодавства і цього Статуту: володіє, користується та розпоряджається майном, що належить йому на праві власності, може від свого імені набувати майнових та особистих немайнових прав, нести обов`язки, має право виступати стороною в суді, господарському та третейських судах, має право вчиняти будь-які правочини, укладати договори, що не суперечать чинному законодавству, а також цьому Статуту, як в Україні, так і поза її межами.

Згідно з пунктом 2.2 Статуту монахи монастиря проживають відокремлено в монастирі з обмеженою для вступу сторонніх осіб територією (клявзурою).

Грамотою Єпископа Тернопільського Української греко-католицької церкви Михаїла Сабриги від 14 червня 1999 року засновано монашу жіночу спільноту Введення в Храм Пресвятої Богородиці з осідком у смт. Великі Бірки Тернопільської Єпархії, духовну та матеріальну опіку поручено її засновнику ієромонаху Григорію Планчаку, Ігумену монастиря Святого Теодора Студійського у с. Колодіївка.

Рішенням Великобірківської селищної ради Тернопільського району Тернопільської області від 08 липня 1999 року №133 передано безоплатно монастирю Святого Теодора Студита нерухоме майно згідно з додатком за адресою: АДРЕСА_1 для культових потреб монастиря.

Згідно з актом передачі від 29 липня 1999 року комунального майна за адресою: АДРЕСА_1 сільський голова передав, а ієромонах отець ОСОБА_4 від імені монастиря Святого Теодора Студита прийняв 4 будинки, допоміжні споруди, земельну ділянку площею 0,51 га та інженерні комунікації.

Відповідно до Свідоцтва про право власності на будівлі, виданого 14 вересня 1999 року Великобірківською селищною радою, цілий об`єкт, який розташований в АДРЕСА_1 на праві колективної власності належить монастирю Святого Теодора Студита та складається з чотирьох будівель.

Згідно з реєстровим написом будівлі зареєстровано в Тернопільському бюро технічної інвентаризації та записано в реєстрову книгу 14 вересня 1999 року №2 за реєстром №92.

Грамотою єпископа Тернопільсько-Зборівської Єпархії Української греко-католицької церкви Михаїла в 2004 році в день Святих Трьох Святителів надано благословення заснованому ігуменом Свято-Теодорівського монастиря отцем ОСОБА_5 у смт Великі Бірки жіночому монастирю Введення в Храм Пресвятої Богородиці і ОСОБА_6 .

15 липня 2005 року Тернопільське районне госпрозрахункове бюро технічної інвентаризації виготовило інвентарну справу на будівлі і споруди монастиря Введення в Храм Пресвятої Богородиці по АДРЕСА_1 , а саме: будівля монастиря, позначена літерою «А», трапезна, позначена літерою «Б», швейна майстерня, позначена літерою «З», пожводойма, позначена літерою «К», огорожі та відмостки. У житловому будинку з нежитловими приміщеннями під літерою «А» значаться келії, які на першому поверсі позначені цифрами 5, 7, 8, 11, 22, 24, 26, 27, 30, 32, 34, 35, 37 та на другому поверсі позначені цифрами 7, 8, 12, 15, 16, 20, 21, 27, 28, 32, 33, 40, 41, 42, 43; є санвузли, ванни, вбиральні, душові, умивальники та кухня. В житловому будинку з нежитловими приміщеннями під літерою «Б» значаться келії, позначені цифрами 7 та 3 (2 поверх).

ОСОБА_1 монахиня сестра ОСОБА_7 перебувала в монашому стані, постриг у рясу отримала 28 серпня 2006 року, а постриг у Малу схиму 13 квітня 2008 року.

Згідно з будинковою книгою прописки громадян, що мешкають у будинку АДРЕСА_1 та копією паспорта, місце проживання ОСОБА_1 у цьому будинку зареєстроване з 01 червня 2011 року.

Декретом від 27 квітня 2017 року № ВА 17/162 Верховний Архієпископ Києво-Галицький Української греко-католицької церкви постановив закрити монастир Введення в Храм Пресвятої Богородиці, що в смт Великі Бірки, та всі залежні монастирі. Доручено сестрі Теодосії (Андрусяк) управляти майном і справами монастиря до моменту заснування нового монастиря.

ОСОБА_1 (мон. Єлисавета) разом з іншими монахинями, зверталася із зверненням від 04 вересня 2017 року №6/2017 до Синоду єпископів Української греко-католицької церкви, Реколекційного центру Львівської архиєпархії Української греко-католицької церкви, в якому сестри висловлювали незгоду з діями кир Василія Семенюка, архієпископа і митрополита Тернопільсько-Зборівського, якими він іменував сестру ОСОБА_8 ( ОСОБА_9 ), через те, що цьому не передував вибір.

Також ОСОБА_1 разом із іншими зверталася до владики ОСОБА_10 , протосинкела Тернопільсько-Зборівської архиєпархії, з листом від 12 жовтня 2017 року №12/2017, в якому сестри повідомили, що вони не бажали жити у постійному з`ясуванні стосунків із незаконно призначеною ігуменею, коли за кожної нагоди їх звинувачують у непослуху, скаржилися на великий психологічний тиск, ставлення до них як до бунтівників, нерівне ставлення та наявність привілейованих сестер.

Декретом від 04 червня 2020 року № 165/2020 архієпископ і митрополит ОСОБА_11 повідомив, що засновує Святоблаговіщенську монашу спільноту у смт. Великі Бірки.

З довідки Виконавчого комітету Великобірківської селищної ради від 07 вересня 2020 року № 955 відомо, що гр. ОСОБА_1 перебуває на реєстраційному обліку місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно із заявою ОСОБА_12 від 28 серпня 2020 року на ім`я начальника Тернопільського РВП ГУНП в Тернопільській області, яку серед інших підписала і ОСОБА_1 , підписанти зазначають, що вони зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 . Приїхавши до будинку, намагалися відкрити браму своїм ключем, але виявили, що замки змінені. ОСОБА_13 їх не впустила і заявила, що мусить зателефонувати владиці ОСОБА_14 , відповідь надасть через 10 хвилин. Прочекавши годину, вони зрозуміли, що ніхто до них не вийде, тому зателефонували у поліцію.

Листом від 24 вересня 2020 року №7164/115/5 т.в.о. начальника ТВП ГУНП в Тернопільській області Марків Р. повідомив ОСОБА_12 , що її звернення з приводу примусового вселення розглянуто та рекомендував звернутися до суду.

Декретом про звільнення з монашого стану від 22 жовтня 2020 року №456/2020 архієпископ і митрополит ОСОБА_15 постановив монахиню Єлисавету ( ОСОБА_16 ), члена колишнього монастиря Введення в Храм Пресвятої Богородиці, що був канонічно скасований декретом Блаженнішого патріарха ОСОБА_17 від 27 квітня 2017 року, звільнити з монашого стану зі всіма канонічними наслідками, які з цього випливають.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України).

Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону.

Відповідно до частини першої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Статтею 379 ЦК України визначено, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.

Відповідно до абзацу п`ятого статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» місце проживання - житло з присвоєною у встановленому законом порядку адресою, в якому особа проживає, а також апартаменти (крім апартаментів у готелях), кімнати та інші придатні для проживання об`єкти нерухомого майна, заклад для бездомних осіб, інший надавач соціальних послуг з проживанням, стаціонарна соціально-медична установа та інші заклади соціальної підтримки (догляду), в яких особа отримує соціальні послуги.

Положеннями статті 8 Конвенції передбачено, що кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Келія - це спеціальна кімната, чи будинок, у якому мешкають ченці в монастирі. Проживання монаха у келії є основою монашого життя, яке полягає у послуху, євангельському та аскетичному способі життя, покірній апостольській праці. Монахи монастиря проживають відокремлено в монастирі з обмеженою для вступу сторонніх осіб територією (клявзурою).

У пунктах 40-44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (заява № 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем.

Термін «житло» в тлумаченні ЄСПЛ означає насамперед місце, де особа є «вдома». Наголос робиться на аспекті важливості об`єкта (помешкання) для особи, задоволення її потреб, а не на характеристиці самого об`єкта, приміром, його відповідності певним вимогам.

ЄСПЛ у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» зазначив, що ніщо у статті 8 Конвенції та у попередніх рішеннях суду не свідчить на користь того, що концепція «житла» має обмежуватися резиденцією, яка облаштована відповідно до чинного законодавства, та визнав, що захистом статті 8 Конвенції охоплюється циганська кибитка (шатро). Окрім цього, гарантії статті 8 Конвенції поширюються також на офіси (адвокатів, нотаріусів та ін.) та інші володіння особи.

У пункті 52 рішення ЄСПЛ від 23 жовтня 2018 року у справі «Саган проти України» (заява № 60010/08) суд нагадав, що поняття «житло» у розумінні статті 8 Конвенції не обмежується законно займаним або створеним житлом, це самостійне поняття, яке не залежить від класифікації за національним законодавством. Питання про те, чи є конкретне приміщення «житлом», яке захищається статтею 8 Конвенції, не залежить від того, чи воно є займаним на законних підставах: воно залежить від фактичних обставин, а саме від існування достатнього та тривалого зв`язку із зазначеним місцем (див., наприклад, рішення у справі «Вінтерштайн та інші проти Франції», заява № 27013/07, пункт 141, від 17 жовтня 2013 року, та наведені у ньому посилання).

У пунктах 69, 123 рішення від 12 червня 2014 року у справі «Фернандес Мартінес проти Іспанії» (заява № 56030/07) ЄСПЛ сформулював позицію, відповідно до якої автономія релігійних організацій від держави не є необмеженою та категоричною у розумінні Конвенції та практики ЄСПЛ.

Як правило, право на свободу релігії, гарантоване Конвенцією, виключає будь-яку дискрецію з боку держави. Проте це не заперечує можливості та необхідності судового контролю з боку держави за дотриманням прав осіб, гарантованих Конвенцією.

Відповідно, вирішуючи конфлікт між двома правами, які однаково захищені Конвенцією, слід збалансувати право особи на приватне життя та право релігійної організації на автономність. Держава покликана гарантувати обидва ці права, і якщо захист одного призводить до втручання у інше, то вона має обрати належні засоби, аби зробити таке втручання пропорційним до мети, яку переслідує.

У цій справі, спір між сторонами виник з приводу права користування спірним приміщенням (келією), яка розташована в будівлі, що належить на праві власності РО «Спасо-Преображенський монастир УГКЦ».

Релігійна організація, звернувшись до суду загальної юрисдикції із позовом про визнання фізичної особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а в подальшому ОСОБА_1 , яка вступивши в цивільний процес, заявила зустрічний позов про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням, визнали юрисдикцію держави щодо вирішення цивільно-правового спору, що виник між ними.

В постанові від 12 червня 2023 року в справі № 607/15144/20 в аналогічних правовідносинах Об`єднана палата Касаційного цивільного суду складі Верховного Суду зробила висновок про те, що норми національного законодавства, з урахуванням вищенаведеної практики ЄСПЛ, регулюють відносини, що виникають з приводу користування келією, яка вважається житлом у розумінні статті 8 Конвенції.

У даній справі аналогічно справі № 607/15144/20 спір між сторонами виник з приводу права користування спірним приміщенням (келією), яке розташоване в будівлі по АДРЕСА_1 , що належить на праві власності Релігійній організації «Спасо-Преображенський монастир Української Греко-Католицької церкви».

Згідно зі статтею 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод визначено, що кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», заява № 39948/06, пункт 47).

Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 396 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу.

У справі, що переглядається, встановлено, що ОСОБА_1 набула право користування житловим приміщенням у будинку за адресою: АДРЕСА_1 , який належить на праві власності Релігійній організації «Спасо-Преображенський монастир Української Греко-Католицької церкви», згідно із законом, вселившись у нього та зареєструвавши місце проживання в установленому законом порядку за згоди власника цього будинку.

Отже, ОСОБА_1 на законних підставах вселилася і зареєструвалася у належному відповідачу будинку, тобто набула права користування цим житлом.

Право користування чужим майном визначено ст.ст. 401-406 ЦК України.

Відповідно до статті 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду (частина перша статті 402 ЦК України).

Право користування чужим майном може бути визначено й щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).

У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту. Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений у разі відмови від нього особи, в інтересах якої встановлений сервітут. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

Встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, належним чином оцінивши докази, подані сторонами, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що у позивачки ОСОБА_1 виникло право особистого сервітуту на проживання у спірному житловому приміщенні.

Разом з тим, ОСОБА_1 за згодою власника спірного будинку по АДРЕСА_1 організації «Спасо-Преображенський монастир Української Греко-Католицької церкви» поселилась у спірному будинку та у 2011 році у встановленому законом порядку зареєструвала своє місце проживання у ньому і фактично там проживала.

Отже, весь цей час до подання позову, на час подання позову та на даний час місце проживання ОСОБА_1 в спірному приміщенні було і є зареєстрованим у встановленому законом порядку за згодо власника приміщення, доказів зняття її з місця реєстрації її проживання на час розгляду справи в суді першої інстанції немає.

Дані обставини підтверджені і поясненнями представника Релігійної організації «Спасо-Преображенський монастир Української Греко-Католицької церкви» в судовому засіданні апеляційного суду.

При цьому колегія суддів звертає увагу, що ухвалою Тернопільського апеляційного суду від 10 жовтня 2023 року було задоволено заяву представника Релігійної організації «Спасо-Преображенський монастир Української Греко-Католицької церкви» задоволено. Рішення Тернопільського міськрайонного суду Хмельницької області від 24 вересня 2021 року про відмову від позову Релігійної організації «Спасо-Преображенський монастир Української Греко-Католицької церкви» до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування приміщенням, рішення суду про відмову в позові визнано нечинним, провадження у справі у цій частині закрито.

Тобто на даний час право користування ОСОБА_1 спірним приміщенням Релігійною організацією «Спасо-Преображенський монастир Української Греко-Католицької церкви» фактично не оспорюється та не вживаються інші заходи щодо зняття ОСОБА_1 з реєстрації місця проживання за вищенаведеною адресою.

Вказані обставини з урахуванням реєстрації місця проживання ОСОБА_1 дають підстави вважати, що позивачка має достатні та триваючі зв`язки з конкретним місцем проживання, а спірне майно є її єдиним житлом у розумінні статті 8 Конвенції, оскільки матеріали справи не містять доказів наявності у позивачки іншого житла.

Посилання апелянта на те, що право користування будинком (сервітут) у ОСОБА_1 припинилось, зокрема, на підставі пункту 2 частини першої статті 406 ЦК України, у зв`язку із відмовою від нього особи, в інтересах якої встановлений, колегія суддів відхиляє, оскільки відповідачем не було надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про те, що ОСОБА_1 добровільно відмовилася від права користування приміщенням по АДРЕСА_1 .

Так, як встановлено судом з матеріалів справи, пояснень сторін, письмових звернень позивачки до керівництва УГКЦ від 04 вересня 2017 року та від 12 жовтня 2017 року, причиною тимчасового залишення позивачкою спірного приміщення стали непорозуміння, конфлікти між особами, які проживали у даному приміщенні та створення психологічної напруги.

Тобто, в даному випадку відсутні підстави стверджувати, що ОСОБА_1 добровільно повністю відмовилась від права користування спірним приміщенням.

При цьому, як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 вчиняла спроби для повернення до місця свого проживання, зокрема, у 2018 році, у серпні 2020 року, однак, не змогла цього зробити через перешкоди з боку уповноважених власником осіб, що підтверджується відповідними доказами.

Звернення ОСОБА_1 до суду із позовом про усунення перешкод у користуванні житлом, звернення до правоохоронних органів із заявою про те, що відповідач чинить їй перешкоди у користуванні житлом, свідчать, що ОСОБА_1 не втратила інтерес до спірного житла, яке є її єдиним житлом, та того, що вона свідомо відмовлялася від сервітуту на право користування приміщенням.

Оскільки ОСОБА_1 протягом тривалого часу проживала в спірному приміщенні, то її інтереси, як особи, місце проживання якої зареєстрована у ньому, в межах цих правовідносин мають перевагу, так як втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла.

Крім того, колегія суддів відхиляє як необґрунтовані доводи апелянта, що право користування будинком у ОСОБА_1 виникло на підставі прийняття її в монахині монастиря Введення в Храм Пресвятої Богородиці та у зв`язку із тим, що її виключено з числа членів монастиря через його церковну ліквідацію, не набуття членства в жодному канонічному чернечому інституті (монастирі) УГКЦ та звільнення її з монашого стану, припинився сервітут на право користування житловим приміщенням.

Сам факт створення та ліквідації монашої спільноти, виключення з числа членів монастиря чи звільнення із монашого стану, за умови збереження за ОСОБА_1 реєстрації місця проживання в спірному приміщенні на думку колегії суддів, не має правового значення для справи, оскільки як зазначено в постанові Об`єднаної палат Касаційного цивільного суду складі Верховного Суду від 12 червня 2023 року в справі № 607/15144/20 в аналогічних правовідносинах та постанові Верховного Суду від 28 червня 2023 року цивільній спір в даній цивільній справі стосується цивільних прав та обов`язків сторін на право користування ОСОБА_1 житловим приміщенням, розташованим в будівлі, належній на праві власності релігійній організації, що виник між цією релігійною організацією та фізичною особою, місце проживання якої зареєстровано у даному приміщенні, підлягає вирішенню судом відповідно до статті 19 ЦПК України.

Тобто даний спір не є втручанням держави у внутрішні організаційні справи релігійної організації та дані правовідносин не регулюються нормами Закону України «Про свободу совісті та релігійних організацій» і внутрішніми актами релігійної організації.

Отже, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, перевіривши доводи позивачки про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням на предмет пропорційності переслідуваній легітимній меті у світлі статті 8 Конвенції, та належним чином дослідивши, чи відповідає припинення права користування відповідачем спірним приміщенням необхідності захисту права власника, та враховуючи, що позивачка, маючи реєстрації місця проживання в спірному приміщенні, а судом не визнано її такою, що втратила право на користування спірним житлом, фактично на даний час у спірному будинку не проживає, оскільки не має об`єктивної можливості безперешкодного доступу до нього у зв`язку із зміною замків, уповноважені власником особи не надають їй дозволу на проживання, що свідчить про наявність перешкод у користуванні житловим приміщенням, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог вимоги ОСОБА_1 .

З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом першої інстанції норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Рішення суду ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги на вбачається.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Релігійної організації «Спасо-Преображенський монастир Української Греко-Католицької церкви» залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 24 вересня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 15 грудня 2023 року.

Судді А.М. Костенко

Р.С. Гринчук

Т.В. Спірідонова