Номер провадження: 22-ц/813/7525/23
Справа № 522/180/23
Головуючий у першій інстанції Шестакова Я.В.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.11.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Таварткіладзе О.М.,

суддів: Заїкіна А.П., Погорєлової С.О.,

за участю секретаря судового засідання: Трофименка О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу Державного університету інтелектуальних технологій і зв`язку на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 20 липня 2023 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Державного університету інтелектуальних технологій і зв`язку про визнання незаконним та скасування наказу, -

ВСТАНОВИВ:

У січні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Державного університету інтелектуальних технологій і зв`язку, в якому просить визнати протиправним та скасувати наказ ректора Державного університету інтелектуальних технологій і зв`язку №01-05-485 від 01.12.2022 року про звільнення ОСОБА_1 з посади завідувача гуртожитку №4; поновити ОСОБА_1 на посаді завідувача гуртожитку №4 з 15.12.2022 року; стягнути з Державного університету інтелектуальних технологій і зв`язку на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 3540 грн.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначила, що 08.12.2022 року отримала наказ 01-05-497 від 08.12.2022 року про внесення змін до наказу №01-05-485 від 01.12.2022 року про звільнення ОСОБА_1 з посади завідувача гуртожитку №4 у зв`язку із скороченням чисельності та штату працівників згідно п. 1 ст.40 КЗпП. У зв`язку із змінами які були внесені до наказу, датою звільнення є 15.12.2022 року. Із наказом про звільнення позивач не згодна, оскільки вважає його незаконним та таким, що підлягає скасуванню. ОСОБА_1 зазначила, що вона є членом первинної профспілкової організації співробітників Державного університету інтелектуальних технологій і зв`язку і стоїть на обліку. Відповідач не отримав згоди на звільнення ОСОБА_1 , що є порушенням ст. 43 КЗпП. Також, зазначила, що відповідач порушив норми законів, якими встановлено правила проведення скорочення штату, на думку позивача таке скорочення є необґрунтованим та незаконним, що і стало, підставою для звернення до суду із вимогами про скасування вищезазначеного наказу.

12.04.2023 року Приморським районним судом м. Одеси ухвалено заочне рішення, яке ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 25.05.2023 року було скасовано та справу призначено до нового судового розгляду.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 20 липня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_1 - задоволено частково.

Скасовано наказ № 01-05-485 від 01.12.2022 року «Про звільнення ОСОБА_1 » виданий ректором Державного університету інтелектуальних технологій і зв`язку ОСОБА_2 .

Поновлено ОСОБА_1 на посаді завідувача гуртожитку №4 Державного університету інтелектуальних технологій і зв`язку з 15.12.2022 року.

Допущено негайне виконання рішення про поновлення ОСОБА_1 на посаді завідувача гуртожитку №4 Державного університету інтелектуальних технологій і зв`язку.

Стягнуто з Державного університету інтелектуальних технологій і зв`язку на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 3540 (три тисячі п`ятсот сорок) гривень 00 коп.

Стягнуто з Державного університету інтелектуальних технологій і зв`язку на користь держави судові витрати у виді судового збору у розмірі 1073 (одна тисяча сімдесят три) гривні 60 коп.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, Державний університет інтелектуальних технологій і зв`язку подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення Приморського районного суду м. Одеси від 20 липня 2023 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні вимог, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

У частині першій статті 130 ЦПК України зазначено, що у випадку відсутності в адресата офіційної електронної адреси судові повістки, адресовані фізичним особам, вручаються їм під розписку, а юридичним особам - відповідній службовій особі, яка розписується про одержання повістки.

Аналіз частини шостої статті 128, частини першої статті 130 ЦПК України дає підстави для висновку, що судова повістка надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи лише у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси (Постанова Верховного Суду від 08.05.2023 року у справі № 201/9898/19).

У постанові Верховного Суду від 20 січня 2023 року у справі № 465/6147/18 сформульовано висновок про те, що якщо учасник надав суду електронну адресу (хоча міг цього і не робити), зазначивши її у заяві (скарзі), то потрібно припустити, що учасник справи бажає, принаймні не заперечує, щоб ці засоби комунікації використовувалися судом. Це, в свою чергу, покладає на учасника справи обов`язок отримувати повідомлення і відповідати на них. З огляду на це, суд, який комунікує з учасником за допомогою повідомлених ним засобів, діє правомірно і добросовісно. Тому потрібно виходити з «презумпції обізнаності»: особа, якій адресовано повідомлення суду через такі засоби комунікації, знає або принаймні повинна була дізнатися про повідомлення.

Як вбачається з матеріалів справи представник Державного університету інтелектуальних технологій і зв`язку адвокат Домущі В.С. в якості засобу комунікації зазначив власну адресу електронної пошти та номер телефону мобільного зв`язку.

Судова повістка-повідомлення про судове засідання на 28.11.2023 року о 15-30 г. доставлена до електронної скриньки Державного університету інтелектуальних технологій і зв`язку 05.10.2023 року о 17-48-37 г. та до електронної скриньки представника Державного університету інтелектуальних технологій і зв`язку адвоката Домущі В.С. 09.10.2023 року о 18-00-04 г. (а.с. 115 та а.с. 115 зворот).

Якщо повістку надіслано до електронного кабінету пізніше 17 години, повістка вважається врученою у робочий день, наступний за днем її відправлення, незалежно від надходження до суду повідомлення про її доставлення.

Будучи в розумінні ст. ст. 128, 130 ЦПК України належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, відповідач, в судове засідання, призначене на 28.11.2023 року на 15-30 г. не з`явився, про причини не явки не повідомив, належної ініціативи взяти участь у розгляді справи в режимі відеоконференції не виявив та заяви про відкладення судового засідання не подавав.

Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Відповідно до висновків Верховного Суду по справі №361/8331/18 - якщо учасники процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті, оскільки основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

За таких обставин, а також приймаючи до уваги відсутність станом на 15-30 г. 28.11.2023 року оголошеної повітряної тривоги, колегія суддів не знаходить підстав для відкладення розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наведених у цій постанові підстав.

Відповідно до ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч.І п.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Задовольняючи позов частково, скасовуючи наказ № 01-05-485 від 01.12.2022 року «Про звільнення ОСОБА_1 » виданий ректором Державного університету інтелектуальних технологій і зв`язку ОСОБА_2 , поновлюючи ОСОБА_1 на посаді завідувача гуртожитку №4 Державного університету інтелектуальних технологій і зв`язку з 15.12.2022 року, допускаючи негайне виконання рішення про поновлення ОСОБА_1 на посаді завідувача гуртожитку №4 Державного університету інтелектуальних технологій і зв`язку, стягуючи з Державного університету інтелектуальних технологій і зв`язку на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 3 540 грн., суд першої інстанції виходив з того, що звільнення ОСОБА_1 на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України відбулось без достатніх правових підстав, оскільки відповідачем не надано відомостей про те, чи мали місце зміни в організації виробництва і праці відповідача, чи було запропоновано позивачу переведення на іншу посаду. Докази надані представником відповідача не спростовують твердження позивача щодо незаконності судового наказу.

Колегія суддів враховуючи принцип диспозитивності щодо права особи на подання позову з позовними вимогами, які особа визначає на власний розсуд, а також права особи на подання до суду апеляційної скарги на рішення суду та виходячи з меж та обсягу апеляційного оскарження судового рішення, погоджується з такими висновками районного суду.

Судом встановлено, з матеріалів справи вбачається, що:

-наказом № 419 від 01.11.2005 року позивача було призначено на посаду комірника білизного складу 2-кат. Гуртожитку № 4;

-наказом № 01-06-51 від 06.03.2006 року ОСОБА_1 було переведено на посаду паспортистки гуртожитку № 4;

-наказом № 01-06-29 від 12.03.2016 року ОСОБА_1 переведено на посаду завідувача гуртожитку № 4;

-первинна профспілкова організація співробітників Державного університету інтелектуальних технологій і зв`язку була створена 09.11.2009 року, запис в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань №0037369;

-відповідно до наказу ректора Державного університету інтелектуальних технологій і зв`язку №01-02-175 від 30.09.2022 року, у штатному розписі з 05.12.2022 року серед інших, скороченню підлягала штатна посада завідувача гуртожитку №4 - посада позивача;

-04.10.2022 року начальником відділу кадрів Державного університету інтелектуальних технологій і зв`язку було направлено ОСОБА_1 попередження про наступне звільнення з посади завідувача гуртожитку № 4;

-листами від 10.11.2022 року та 11.11.2022 року начальником відділу кадрів Державного університету інтелектуальних технологій і зв`язку було направлено ОСОБА_1 повідомлення про те, що станом на 04.10.2022 року відсутні вільні вакансії, які можливо запропонувати позивачу відповідно до її професії чи спеціальності;

30.11.2023 року начальником відділу кадрів Державного університету інтелектуальних технологій і зв`язку було направлено ОСОБА_1 пропозицію з переліком наявних вакансій. Відомості про отримання чи неотримання листа позивачем до матеріалів справи не долучено;

-01.12.2022 року старшими інспекторами відділу кадрів складено Акт про відмову ОСОБА_1 від ознайомлення з переліком запропонованих вакансій;

-згідно з довідкою №1 від 05.12.2022 року, виданої ОСОБА_1 , завідувач гуртожитку №4 Державного університету інтелектуальних технологій і зв`язку є членом первинної профспілкової організації співробітників Державного університету інтелектуальних технологій і зв`язку та стоїть на обліку;

-наказом № 01-05-485 від 01.12.2022 року ОСОБА_1 було звільнено у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників, п. 1 ст. 40 КЗпП України з 05.12.2022 року (запис №9);

-наказом №01-05-497 від 08.12.2022 року внесені зміни до наказу № 01-05-485 від 01.12.2022 року про звільнення ОСОБА_1 щодо дати звільнення з 05.12.2022 року на 15.12.2022 року;

-згідно з трудовою книжкою позивача, 15.12.2022 року запис №9 про звільнення позивача з 05.12.2022 року є недійсним, та зазначено, що ОСОБА_1 звільнено у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників п. 1 ст. 40 КЗпП України, наказ №01-05-497 від 08.12.2022 року, причиною зміни дати звільнення є надання листка непрацездатності ОСОБА_1 №5932905- -1 (з 02.12.2022 року по 14.12.2022 року).

Колегія суддів виходить з наступного.

Згідно з частиною першою статті 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Отже, під час розгляду спору суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є правовий захист від незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи (стаття 5-1 КЗпП України).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Згідно з частиною другою статті 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених, зокрема у пункті 1 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Статтею 43 КЗпП України передбачено, що розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації) статті 40 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

Відповідно до частини сьомої статті 43 КЗпП України рішення виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути обґрунтованим. У разі якщо в рішенні немає обґрунтування відмови в наданні згоди на розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника).

Разом з тим, у відповідності до ч.2 ст. 5 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» у період дії воєнного стану норми статті 43 Кодексу законів про працю України не застосовуються, крім випадків звільнення працівників підприємств, установ або організацій, обраних до профспілкових органів.

Встановивши, що позивач є членом профспілки, створеної у Державному університеті інтелектуальних технологій і зв`язку, але при цьому не є обраною до виборного органу (органів) цієї профспілки, суд першої інстанції врахувавши, що звільнення відбулось під час оголошеного воєнного стану, вірно виходив з положень ч.2 ст. 5 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», якою передбачено, що у період дії воєнного стану норми статті 43 Кодексу законів про працю України не застосовуються, крім випадків звільнення працівників підприємств, установ або організацій, обраних до профспілкових органів.

Згідно зі статтею 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

При розгляді спорів про звільнення за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

У правовому висновку, викладеному в постанові Верховного Суду України від 01 квітня 2015 року (провадження N 6-40цс15), зазначено, що оскільки обов`язок щодо працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

З матеріалів справи вбачається що на адресу реєстрації ОСОБА_1 : АДРЕСА_1 та за адресою фактичного проживання: АДРЕСА_2 відповідачем 04 жовтня 2022 року направлено поштою попередження про наступне вивільнення позивача датоване 04.10.2022 року.

Слід зазначити, що за адресою: АДРЕСА_1 розташований відділ поліції № 5 одеського районного управління поліції № 1 ГУ НП в Одеській області, що узгоджується з інформацією з ЄДР і підтверджено позивачем в судовому засіданні під час розгляду справи в апеляційному порядку.

При цьому позивач зауважила, що відділу кадрів Державного університету інтелектуальних технологій і зв`язку було відомо про її фактичну адресу проживання - АДРЕСА_3 .

Дані відомості, повідомлені позивачем, узгоджуються з матеріалами справи, відповідно до яких у листопаді 2022 року відповідачем на адресу фактичного проживання позивача: АДРЕСА_3 направлялися повідомлення про відсутність на підприємстві вакантних посад.

Колегія суддів звертає увагу, що при направленні попередження про майбутнє вивільнення ОСОБА_1 , відповідачем не було зазначено повну адресу її фактичного проживання: АДРЕСА_2 без вказівки квартири, а в подальшому при направленні повідомлення про відсутність вакантних посад - адреса фактичного проживання позивача вже була відповідачем зазначена повно із вказівкою квартири: АДРЕСА_3 .

При цьому неповна адреса проживання позивача АДРЕСА_2 без вказівки квартири фігурує не лише в описі вкладення до поштового направлення, але і в самому тексті попередження про майбутнє вивільнення працівника (а. с. а. с. 74-75).

При таких обставинах та за відсутності доказів належного вручення ОСОБА_1 попередження про наступне вивільнення зв`язку із скороченням штатів та штатного розпису не пізніше ніж за два місяці, суд першої інстанції обґрунтовано зазначив про недотримання відповідачем під час звільнення позивача вимог ст. 49-2 КЗпП України, що є підставою для поновлення працівника на роботі, зокрема на тій самій посаді, з якої його було звільнено, з дати його звільнення.

Доводи апеляційної скарги про помилковість цього висновку з посиланням на те, що достатнім є сам факт направлення роботодавцем на адресу працівника рекомендованим листом з описом вкладення попередження про наступне вивільнення за скороченням штатів 04.10.2022 року з посиланням на відповідний висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 року у справі № 800/547/17 і схожих висновках у постановах Верховного Суду у справах № 913/879/17 від 27.11.2019 року, № 10/249-10/19 від 21.05.2020 року, № 24/260-23/52-6 від 15.06.2020 року, не можуть бути взятими до уваги, оскільки на відміну від зазначених справ, які перебували у провадженні Верховного Суду, у справі, яка переглядається в апеляційному порядку, фактична адреса позивача, на яку 04.10.2022 року відповідачем було направлено попередження про наступне вивільнення ОСОБА_1 - АДРЕСА_2 без вказівки квартири, є неповною, оскільки будинок по АДРЕСА_2 є багатоквартирним і відсутність у поштовому направленні квартири адресата не є свідченням належного виконання роботодавцем свого обов`язку передбаченого ст. 49-2 КЗпП України.

Збіг двомісячного строку, встановленого статтею 49-2 КЗпП України, починається з наступного дня після ознайомлення.

Чинне законодавство не передбачає виключення із строку попередження працівника про наступне вивільнення (не менш ніж за 2 місяці) часу знаходження його у відпустці або тимчасової непрацездатності.

При недодержанні строку попередження працівника про звільнення, якщо він не підлягає поновленню на роботі з інших підстав, суд змінює дату його звільнення, зарахувавши строк попередження, протягом якого він працював.

Отже, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний пропонувати працівнику вакансії, які були на день попередження про звільнення, а також вакансії, які з`являються протягом 2 місяців і які відповідають його професії та кваліфікації (рівнозначні нинішній посаді або нижчі). Разом з цим власник або уповноважений ним орган не зобов`язаний пропонувати працівнику посаду вищого рівня, можливість призначення на такі посади визначається загальними правилами про комплектування кадрів, які діють на підприємстві.

Звільнення з підстав скорочення чисельності або штату працівників допускається, якщо неможливо перевести працівника за його згодою на іншу роботу.

Постановою Верховного Суду від 22.09.2020 року у справі № 161/7196/19 (провадження № 61- 4375св20) визначено, що "Однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника....оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення".

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 листопада 2022 року у справі № 525/983/21 (провадження № 61-5659св22) зазначено, що «однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника. Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантні посади чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо, та яка з`явилася на підприємстві протягом цього періоду і яка існувала на день звільнення».

Як вбачається з матеріалів справи про перелік існуючих вакансій роботодавець вперше підтвердив у повідомленні на ім`я позивача зареєстрованому у документообігу Державного університету інтелектуальних технологій і зв`язку 30.11.2022 року.

Згідно з актом про відмову від ознайомлення з переліком запропонованих вакансій від 01.12.2022 року за підписом трьох старших інспекторів відділу кадрів Державного університету інтелектуальних технологій і зв`язку, старшим інспектором відділу кадрів Чернегою Т.Л. у присутності старших інспекторів відділу кадрів Зозулі Н.О. та Рогожинської О.О. було складено цей акт про те, що 01.12.2022 року ОСОБА_1 , завідувачу гуртожитку № 4, було запропоновано отримати у відділі кадрів повідомлення про перелік наявних вакансій у зв`язку зі скороченням штату працівників Державного університету інтелектуальних технологій і зв`язку та штатного розпису ДУІТЗ на підставі наказу від 30.09.2022 року № 01-05-175. Текст повідомлення зачитаний уголос. ОСОБА_1 відмовилась ознайомлюватися з повідомленням та переліком вакансій та засвідчувати ознайомлення підписом, пояснивши, що підійде пізніше, бо в неї є справи по інвентаризації матеріальних цінностей по гуртожитку № 4 у матеріальному відділі бухгалтерії. Після цього ОСОБА_1 надіслала по Вайберу на мобільний телефон начальнику відділу кадрів фото документа про направлення ОСОБА_1 на стаціонарне лікування (а. с. 86).

В засіданні судової колегії Пислар О.А. пояснила, що вона працює на посаді завідувача гуртожитку № 4 Державного університету інтелектуальних технологій і зв`язку, який розташований за окремою адресою ніж адміністративний корпус університету. Так, дійсно 01.12.2022 року вона вийшла на роботу на своє робоче місце за місцем розташування гуртожитку. При цьому вже вранці вона відчувала себе погано, і оскільки хворобливий стан посилювався, поїхала до лікарні. В цей час їй зателефонували з відділу кадрів університету і наказали прибути для отримання списку з вакантними посадами. Вона пояснила, що не може цього зробити за станом здоров`я, і що вона чекає на прийом лікаря. Тоді їй намагалися зачитати список вакансій по телефону. Проте вона відчувала себе погано, знаходилась у хворобливому стані і казала, що повідомить про результати звернення до лікаря. Після прийому у лікаря її було направлено на стаціонарне лікування, про що вона одразу повідомила роботодавця. Вона стверджує, що 01.12.2022 року особисто не була присутньою у відділі кадрів і не відмовлялась від отримання переліку вакантних посад, про існування яких вона взагалі вперше дізналась по телефону у день, коли вона вже була у стані тимчасової непрацездатності, а по виходу була одразу звільнена.

Факт перебування ОСОБА_1 на лікарняному з 01.12.2022 року не заперечується сторонами справи і зокрема відповідачем, який 08.12.2022 року видав наказ про зміну дати її звільнення з 05.12.2022 року на 15.12.2022 року, яка є першим робочим днем після закінчення тимчасової непрацездатності.

Єдиним доказом пропонування роботодавцем працівнику існуючих вакансій під час періоду вивільнення працівника є повідомлення зареєстроване 30.11.2022 року, яке містить реквізити адрес реєстрації та фактичного проживання ОСОБА_1 в тому числі неповну адресу фактичного місця проживання працівника без зазначення номеру квартири у багатоквартирному будинку: АДРЕСА_2 , з яким працівник ОСОБА_1 відмовилась ознайомлюватися, про що трьома працівниками відділу кадрів Державного університету інтелектуальних технологій і зв`язку складений акт від 01.12.2022 року і цього ж дня роботодавцем виданий наказ про звільнення ОСОБА_1 з 05.12.2022 року.

Складений акт підписаний трьома працівниками відповідача датований 01.12.2022 року, на відміну від інших документів у правовідносинах щодо вивільнення ОСОБА_1 (попередження про вивільнення, повідомлення про відсутність вакансій, повідомлення про отримання трудової книжки тощо), не містить реєстрації даного документа у документообігу підприємства.

Реєстрація документів полягає у веденні запису облікових даних про документ за встановленою реєстраційною формою, яким фіксується факт створення, відправлення або одержання документа, шляхом проставлення на ньому реєстраційного індексу з подальшим записом у зазначених формах необхідних відомостей про документ (п. 1 гл. 3 розд. III Правил організації діловодства та архівного зберігання документів у державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях, затвердженими наказом Міністерства юстиції України від 18.06.2015 № 1000/5; Правила № 1000/5).

Тобто, реєстрація документа це фіксування факту створення, відправлення або одержання документа шляхом проставляння на ньому реєстраційного індексу та внесення до облікових форм стислих відомостей про службовий документ.

Реєстрацію документів здійснюють з метою забезпечення їх обліку, контролю за виконанням та оперативного використання наявної в документах інформації.

Під час реєстрації документів в установі необхідно дотримуватися таких вимог:

документи реєструються незалежно від способу їх доставки, передачі чи створення;

документи реєструються за документопотоками (вхідні, вихідні, внутрішні);

документи реєструються лише один раз (вхідні - у день надходження або не пізніше наступного робочого дня (якщо документ надійшов у неробочий час), створювані - у день підписання або затвердження);

у разі передачі зареєстрованого документа з одного структурного підрозділу до іншого новий реєстраційний індекс на документі не проставляється.

Документи реєструються за групами залежно від назви виду, автора і змісту документів, окремо реєструються: - акти органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим та доручення вищих посадових осіб, запити, звернення, а також кореспонденція Верховної Ради України, що надійшли до установи; - розпорядчі документи з основних питань діяльності установи;- розпорядчі документи з адміністративно-господарських питань; - розпорядчі документи з кадрових питань (особового складу) (відповідно до їх видів та строків зберігання); - рішення колегіальних органів; - акти ревізій фінансово-господарської діяльності; - бухгалтерські документи; - заявки на матеріально-технічне постачання; - службові листи; - звернення громадян; - запити на інформацію; - факсограми (паперові копії документів, передані з використанням засобів факсимільного зв`язку); - документи, що передаються електронною поштою у сканованій формі.

Реєстрацію документів проводить централізовано служба діловодства.

Структурні підрозділи установи реєструють створені ними доповідні та службові записки.

Інші документи, що стосуються напрямів діяльності структурних підрозділів установи, можуть реєструватися в цих структурних підрозділах.

Державний університет інтелектуальних технологій і зв`язку відноситься до закладів освіти державної форми власності, на який поширюються Правила організації діловодства та архівного зберігання документів у державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях, затвердженими наказом Міністерства юстиції України від 18.06.2015 № 1000/5; Правила № 1000/5.

Таким чином, фіксування факту створення складеного за підписом трьох працівників відповідача акт про відмову позивача від ознайомлення з переліком запропонованих їх наявних вакансій від 01.12.2022 року шляхом його реєстрації, як документа, не відбулось.

Крім того, складений за підписом трьох працівників відповідача акт про відмову позивача від ознайомлення з переліком запропонованих їй наявних вакансій від 01.12.2022 року був складений, коли ОСОБА_1 була направлена на стаціонарне лікування і їй було відкрито лист про тимчасову непрацездатність.

Враховуючи наведені обставини, доданий до справи акт про відмову позивача від ознайомлення з переліком запропонованих їй наявних вакансій від 01.12.2022 року не є достатнім доказом належного виконання роботодавцем вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, щодо запропонування йому наявної на підприємстві роботи, тобто всіх вакантних посад чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Тому колегія суддів погоджується з висновком районного суду про наявність підстав для поновлення позивача на роботі у займаній посаді.

Набувши вірного висновку про поновлення позивача на роботі у займаній посаді з часу протиправного звільнення за п. 1 ч.1 ст. 40 КЗпП України, суд першої інстанції вірно зазначив про наявність підстав для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який судом розрахований з врахуванням вимог Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року.

Відповідно абз. 3 п. 2 Порядку №100 визначено, що середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто що передують дню звільнення працівника з роботи.

Із п. 5 Порядку вбачається, що основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є розрахована згідно з абз. 1 п. 8 цього Порядку середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз. 2,3 п. 8 Порядку).

Суд здійснює розрахунок на підставі тих доказів, що надані сторонами та маються в матеріалах справи.

Суд вірно взяв до уваги заробітну плату позивача за жовтень-листопад 2022 року 13 400 грн., що становить в середньому 6700 грн. на місяць (13 400/2) та кількість робочих днів за цей період - 43, що в середньому становить 21,5 робочих днів на місяць (43/2).

Середньоденна зарплата розраховується так: 6 700/21,5=311 грн. 62 коп., що узгоджується з показником середньоденної заробітної плати позивача, яка розрахована районним судом.

У період з 15.12.2022 року до дати ухвалення районним судом рішення про поновлення позивача на роботі - 20.07.2023 року спливло 07 місяців та 05 днів. (7,2 місяців).

Середня кількість робочих днів розраховується за вказаний період так: 7,2*21,5= 154,8 робочих днів.

З 15.12.2022 року до 20.07.2023 року: 311,62 грн.* 154,8 робочих днів = 48 238 грн. 76 коп.

Разом з тим, суд першої інстанції врахувавши, що представником позивача не надано розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу, але при цьому у прохальній частині позовної заяви зазначено суму, яку позивач просить стягнути з відповідача - 3 542 грн., задовольнив позовні вимоги про стягнення середнього заробітку суто в межах заявлених вимог.

Суд першої інстанції врахував позицію Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові №824/399/17-а від 19.02.2019 року про те, що суд вирішує лише ті вимоги по суті спору, про вирішення яких клопочуть сторони, і за загальним правилом він не повинен виходити за межі цих вимог. Тобто суд зв`язаний предметом і обсягом заявлених вимог.

Колегія суддів виходячи з наведеного та з огляду на те, що позивач не оскаржила рішення суду в частині стягнення середнього заробітку в межах заявлених нею вимог 3542 грн., не вбачає підстав для скасування або зміни рішення суду в цій частині.

Таким чином, колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції про скасування наказу № 01-05-485 від 01.12.2022 року «Про звільнення ОСОБА_1 » виданий ректором Державного університету інтелектуальних технологій і зв`язку ОСОБА_2 , про поновлення ОСОБА_1 на посаді завідувача гуртожитку №4 Державного університету інтелектуальних технологій і зв`язку з 15.12.2022 року, допущення негайного виконання рішення про поновлення ОСОБА_1 на посаді завідувача гуртожитку №4 Державного університету інтелектуальних технологій і зв`язку, стягнення з Державного університету інтелектуальних технологій і зв`язку на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 3 540 грн.

Доводи апеляційної скарги фактично зведені лише до незгоди з висновком райсуду без наведення будь-яких обставин, які б ставили під сумнів набутий судом висновок або свідчили б про невірну оцінку судом доказів, які надані сторонами та невірне застосування законодавства, яке регулює спірні правовідносини.

У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, серед іншого (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; для цього потрібно логічно структурувати рішення і викласти його в чіткому стилі, доступному для кожного; судові рішення повинні, у принципі, бути обґрунтованим; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на аргументи сторін та доречні доводи, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Зазначений Висновок також звертає увагу на те, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Так, у справі «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89) ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно статті 6 Конвенції рішення судів достатнім чином містять мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99; від 27 вересня 2001 р., пункт 30). Разом з тим, у рішенні звертається увага, що статтю 6 параграф 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення, може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи (рішення у справі «Ruiz Torija v. Spain», заява серія А № 303-А; від 9 грудня 1994 р.; пункт 29).

Отже, у рішеннях ЄСПЛ склалась стала практика, відповідно до якої рішення національних судів мають бути обґрунтованими, зрозумілими для учасників справ та чітко структурованими; у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього. Тобто мотивованість рішення залежить від особливостей кожної справи, судової інстанції, яка постановляє рішення, та інших обставин, що характеризують індивідуальні особливості справи.

Враховуючи наведене, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 383 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державного університету інтелектуальних технологій і зв`язку - залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 20 липня 2023 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений: 12.12.2023 року.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: А.П. Заїкін

С.О. Погорєлова