Номер провадження: 22-ц/813/428/23
Головуючий у першій інстанції Гуревський В. К.
Доповідач Назарова М. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.06.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Назарової М.В.,

суддів: Коновалової В.А., Кострицького В.В.,

за участю секретаря Пінькової К.Ю.,

учасники справи: позивач - ОСОБА_1 , відповідач - ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в м. Одеса в порядку спрощеного провадження

апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі свого представника ОСОБА_4

на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 25 лютого 2020 року, ухваленого Малиновським районним судом м. Одеси у складі: судді Гуревського В.К. в приміщенні того ж суду,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу недійсним та визнання права власності в порядку спадкування,

в с т а н о в и в:

У липні 2016 року позивачка ОСОБА_5 звернулась до суду із вказаним позовом, який згодом уточнила та який мотивувала тим, що 01 вересня 2013 року був укладений договір купівлі-продажу № 1-90/13. Предметом договору виступало рухоме майно - два двадцяти футові металеві контейнери, на торговому місці №1011 на території сектора № 2 по вулиці Синій, ТСК № 1 комплексу «Промтоварний ринок» за адресою: Авангард, Овідіопольський р-н, Одеська область, між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 , з яким позивач перебувала у зареєстрованому шлюбі. Підставою позову було те, що нібито ОСОБА_6 , отримавши 100 % передоплату, не передав ці контейнери відповідачу. Ціна продажу контейнерів - 20000,00 грн.

У січні 2014 року відповідач звернувся до суду до чоловіка позивачки ОСОБА_6 з позовом про визнання права власності, усунення перешкод та витребування майна.

Представник чоловіка позивачки, який знаходився у той час при смерті, подав заяву про визнання позову та просив суд розглядати справу у його відсутності.

31 січня 2014 року Овідіопольським районним судом Одеської області було винесено рішення по справі № 509/338/14-ц, яким визнано право власності на спірні контейнери за відповідачем.

Дізнавшись про рішення суду першої інстанції, позивачем було подано апеляційну скаргу про скасування цього рішення та ухвалення нового, через те, що були порушені її права як співвласника.

Ухвалою від 11 грудня 2014 року рішення першої інстанції було залишено в силі.

Також позивач зверталась до ВССУ з касаційною скаргою, ухвалою якого від 16 вересня 2015 року позивачці було відмовлено та залишено в силі рішення суду першої інстанції. Однією з підстав відхилення її скарг було те, що спірний договір купівлі-продажу контейнерів є дійсним, в судовому порядку не оскаржувався. Іншою підставою те, що її чоловік - ОСОБА_6 був фізичною особою підприємцем.

Позивач є вдовою померлого ОСОБА_6 , майно, а саме - контейнери - були придбані під час перебування у шлюбі, тому є спільною сумісною власністю подружжя.

Оскільки згоди на продаж зазначених контейнерів позивач своєму чоловіку не надавала, повноважень на продаж її частки майна він не мав, то позивач вважає, що договір купівлі-продажу № 1-90/13, предметом якого виступали два двадцяти футові металеві контейнери, на торговому місці № НОМЕР_1 на території сектора АДРЕСА_1 , ТСК №1 комплексу «Промтоварний ринок» є недійсним. частини двох двадцяти футових металевих контейнерів, на торговому місці № НОМЕР_1 на території сектора № 2, по АДРЕСА_1 , ТСК №1 комплексу ТОВ «Промтоварний ринок» належать позивачці на праві спільної сумісної власності, так як були придбані під час проживання у шлюбі з ОСОБА_6 , а договір купівлі-продажу двох металевих контейнерів є недійсним, так як він був укладений без згоди позивача.

14 січня 2014 року ОСОБА_6 було складено заповіт, де усе майно заповідалося ОСОБА_3 . Таким чином, ОСОБА_3 є зацікавленою особою, рішення суду може вплинути на її права та обов`язки.

Тому позивачка просила визнати недійсним договір № 1/90/13 купівлі-продажу двох двадцяти футових металевих контейнерів, на торговому місці № НОМЕР_1, на території сектора № 2, по АДРЕСА_2 , ТОВ «Промтоварний ринок» за адресою: АДРЕСА_3 , укладений 01 вересня 2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 ; визнати за ОСОБА_5 право власності на частини двох двадцяти фунтових металевих контейнерів, на торговому місці № НОМЕР_1 на території сектора № 2, по АДРЕСА_2 , ТОВ «Промтоварний ринок» за адресою: АДРЕСА_3 як на спільно нажите майно подружжя.

Від відповідача надійшли заперечення на позовну заяву позивачки, в яких просив відмовити позивачу у задоволені позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на те, що Позивачка вже зверталася до Апеляційного суду Одеської області (апеляційне провадження 22-ц/785/9188/14) з апеляційною скаргою до відповідача ОСОБА_2 про скасування рішення Овідіопольського районного суду Одеської області про визнання права власності на два спірних контейнери, придбаних за договором купівлі-продажу між ОСОБА_6 як продавцем та ОСОБА_2 як покупцем недійсним з підстав того, що цього майна є власністю позивачки як дружини відчужувана.

У своїй апеляційній скарзі від 08 вересня 2014 року на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 31 січня 2014 року ОСОБА_5 просила суд також, як і у цьому провадженні, визнати вказаний договір недійсним, посилаючись на те, що відповідач не є власником об`єкту продажу, так як це майно було придбано у шлюбі на власні кошти подружжя та не належить особисто останньому на жодних правових підставах, а тому він навіть фактично не міг укласти жодного договору щодо продажу цього майна. Вказані вище обставини не були судом першої інстанції належним чином встановлені, хоча мають суттєве значення для розгляду справи.

З цього приводу просила скасувати рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 31 січня 2014 року. В ухвалі апеляційного суду Одеської області від 11.12.2014 р. (провадження № 22- ц/785/9188/14) були встановлені преюдиційні факти, які наступному окремому доказуванню не підлягають.

В апеляційній скарзі по вказаній справі ставилося питання про скасування рішення суду з ухваленням нового про відмову в задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, посилалася на те, що контейнери є спільним майном подружжя та вона, як дружина відповідача, має право на частину контейнерів. Одночасно посилалась на те, що згоди на їх відчуження не надавала. Результатом наділення юридичних осіб, приватних підприємств та фізичних осіб-підприємців свободою господарської діяльності та підприємництва є застосування ними цивільно-правових договорів як правової форми їх діяльності.

Встановлено, що ОСОБА_6 був приватним підприємцем, цей факт підтверджують наступні докази: - свідоцтвом про державну реєстрацію ФОП ОСОБА_6 від 14 лютого 2006 року; - свідоцтвом платника єдиного податку ОСОБА_6 від 01 січня 2012 року. Цей факт також підтверджується тим, що спірні контейнери є майном для ведення підприємницький діяльності, а володіти цим майном та переоформити його, а у подальшому укласти договір про надання послуг по здійсненню торгівельної діяльності з ТОВ «Промтоварний ринок» може тільки юридична особа. Вищенаведений факт також підтверджується договорами про надання послуг по здійсненню торгівельної діяльності між ФОП ОСОБА_6 та ТОВ «Промтоварний ринок», яким останній надавав підприємцю торгове місце для встановлення двох двадцяти футових контейнерів і здійснення з них торгівельної діяльності.

Виходячи з вищезазначеного, судова колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, так як спірні контейнери належали фізичній особі-підприємцю ОСОБА_6 , були за життя відчужені ним за договором купівлі-продажу та актом прийому-передачі та оплати Товару від 20 вересня 2013 року, та вони не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

В ухвалі ВССУ від 16 вересня 2015 року (провадження № 6-1584св15) були встановлені наступні преюдиційні факти, які наступному окремому доказу не підлягають, а саме: відхиляючи апеляційну скаргу ОСОБА_5 та залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив із того, що спірне майно не є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_7 ( ОСОБА_5 та відповідача ОСОБА_6 ), оскільки відповідно до оцінених судом доказів воно належало фізичній особі-підприємцю ОСОБА_6 , який використовував його у підприємницькій діяльності з метою одержання прибутку. Висновки апеляційного суду відповідають обставинам справи та правовому висновку Верховного Суду України від 02 жовтня 2013 року (справа № 6-79цс13). Тому, ухвала апеляційного суду Одеської області від 11 грудня 2014 року (провадження 22- ц/785/9188/14) та ухвала ВССУ від 16 вересня 2015 року (провадження № 6-1584св15) встановили преюдиційний факт того, що: - ОСОБА_6 є приватним підприємцем; - спірне майно (два двадцяти футових металевих контейнера, на торговому місці № НОМЕР_1, на території сектора № 2 по вулиці Синій, ТСК №1, ТОВ «Промтоварний ринок» за адресою: АДРЕСА_3 ) належали фізичній особі - підприємцю ОСОБА_6 як майно, придбане та використане в його підприємницькій діяльності з метою одержання прибутку; - це спірне майно (два двадцяти-футових металевих контейнера, на торговому місці № НОМЕР_1, на території сектора № 2 по вулиці Синій, ТСК №1, ТОВ «Промтоварний ринок» за адресою: АДРЕСА_3 ) не є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_6 та ОСОБА_5 .

Ці факти не можуть бути повторно доводитися чи оспорюватися, доводи та обґрунтування позивачки спростовуються преюдиційними фактами, тому необхідно відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 до ОСОБА_2 у справі № 521/11694/16-ц у повному обсязі.

Представник відповідача надав до суду доповнення до заперечень на позовну заяву, в яких зазначив, що позивачка посилається на існування копії Договору на обслуговування та охорону контейнера, датованого 2000 роком, але вона не надала суду хоча б для огляду оригінал цього договору від 2000 року. Тому, згідно до вищенаведеного, вважають доказ, на який посилається позивачка, неналежним та недопустимим.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла, а єдиним спадкоємцем за законом, яка звернулась із заявою про прийняття спадщини, є її дочка - ОСОБА_1 , що підтверджується листом приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Головного управління юстиції в Одеській області Гуляєвої Наталії Василівни від 04 листопада 2019 року.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 03 грудня 2019 року залучено до участі у справі в якості правонаступника позивача ОСОБА_5 - ОСОБА_1 , зареєстровану за адресою: АДРЕСА_4 .

25 лютого 2020 року ОСОБА_1 як правонаступник позивача надала до суду уточнену позовну заяву, за якою просила суд визнати недійсним договір № 1/90/13 купівлі-продажу двох двадцяти футових металевих контейнерів, на торговому місці № НОМЕР_1, на території сектора № 2, по АДРЕСА_2 , ТОВ «Промтоварний ринок» за адресою: АДРЕСА_3 , укладений 01 вересня 2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 . Визнати за ОСОБА_1 право власності на частину двох двадцяти футових металевих контейнерів, на торговому місці № НОМЕР_1 на території сектора № 2, по АДРЕСА_2 , ТОВ «Промтоварний ринок» за адресою: АДРЕСА_3 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Представник відповідача просив врахувати подані раніше заперечення проти позову як відзив на позовну заяву, просив у задоволенні позову відмовити.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 25 лютого 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 (про визнання договору купівлі-продажу недійсним та визнання права власності в порядку спадкування відмовлено.

Скасовано заходи забезпечення позову, застосовані ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 12 липня 2016 року щодо арешту двох двадцятифутових металевих контейнерів на торговому місці № НОМЕР_1, на території сектора № 2 по вулиці Синій, ТСК № 1, ТОВ «Промтоварний ринок» за адресою: АДРЕСА_3 , що належить на праві приватної власності ОСОБА_2 , знявши з контейнерів арешт.

В апеляційній скарзі позивачка ОСОБА_1 , яка є спадкоємицею ОСОБА_5 , посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги позивачки.

Доводами апеляційної скарги є те, що висновки суду про прюдиційність рішень - ухвали Апеляційного суду Одеської області від 11 грудня 2014 року та ухвали ВССУ від 16 вересня 2015 року по справі № 509/338/14-ц є помилковими, оскільки вони приймалися в момент, коли був дійсний договір № 1/90/13 купівлі-продажу двох двадцяти футових металевих контейнерів, на торговому місці № НОМЕР_1, на території сектора № 2, по вул. Синій, ТСК № 1, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 . Про це зазначено в самих рішеннях, і ця обставина є однією з підстав для відмові в задоволенні скарг ОСОБА_5 , а крім того, ці рішення не створюють преюдиційних фактів.

Не підлягають доказуванню обставини, встановлені рішенням суду (ч. 4 ст. 82 ЦПК України), натомість правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи не є обов`язковою для суду. Те, що спірні контейнери не є спільною сумісною власністю подружжя, є лише думкою судів, та не є беззаперечною обставиною при прийнятті рішення по теперішній справі.

ОСОБА_6 набув статусу підприємця 14 лютого 2006 року та мав у власності контейнер ще задовго до того, як набув такий статус. Факт придбання ОСОБА_6 контейнерів у 1998 році підтверджено ще в процесі розгляду справи № 509/338/14-ц, яка знаходилась на розгляді Овідіопольського районного суду. Ця обставина повністю спростовує висновки, викладені в ухвалі Апеляційного суду Одеської області від 11 грудня 2014 року та в ухвалі ВССУ від 16 вересня 2015 року по справі № 509/338/14-ц, та свідчить про помилковість думки суду. Половина цього майна належала ОСОБА_5 на праві спільної сумісної власності. Майно фізичної особи - підприємця вважається спільним майном подружжя, як і інше майно, набуте в період шлюбу, за умови, що воно придбане за рахунок належних подружжя коштів.

Таким чином, ОСОБА_1 вважає, що спірні контейнери є об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_7 , які були придбані до того, як ОСОБА_7 став фізичною особою - підприємцем.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_2 в особі свого представника ОСОБА_8 апеляційну скаргу не визнав та просив рішення суду залишити без змін, оскільки обставини, які намагається спростувати заявниця, є преюдиційними для теперішньої справи, а спірне майно не є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_7 , а також по справі відсутні докази того, що саме ті два двадцяти футових контейнера, якими можливо володів ОСОБА_6 у 2000 році, були продані ФОП ОСОБА_6 . ОСОБА_2 у 2013 році за договором купівлі-продажу; докази придбання спірних контейнерів за спільні кошти подружжя відсутні, і судами вірно застосовано судову практику за тотожних відносин щодо правового режиму майна фізичної особи-підприємця.

Сторони, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, до судового засідання не з`явилися, що відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає скаргу такою, що не підлягає задоволенню.

Судом встановлено, що 01 вересня 2013 року був укладений договір купівлі-продажу № 1-90/13. Предметом договору виступало рухоме майно - два двадцяти футові металеві контейнери, на торговому місці № НОМЕР_1 на території сектора № 2 по АДРЕСА_2 , між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 , з яким позивач ОСОБА_5 перебувала у зареєстрованому шлюбі.

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області (справа № 509/338/14-ц) від 31 січня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 11 грудня 2014 року, у справі за позовом ОСОБА_2 , з яким він звернувся до суду у січні 2014 року, до ОСОБА_6 , третя особа - товариство з обмеженою відповідальністю «Промтоварний ринок» про визнання права власності, усунення перешкод у користуванні майном та його витребування позовні вимоги задоволено.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на два двадцяти футові металеві контейнери, на торговому місці № НОМЕР_1 на території сектора № 2 по вулиці Синій, ТСК № 1 комплексу «Промтоварний ринок» за адресою: Авангард, Овідіопольський р-н, Одеська область.

При цьому апеляційний перегляд здійснювався за апеляційною скаргою ОСОБА_5 , яка посилалася на порушення вказаним судовим рішенням своїх прав як співвласника, оскільки контейнери є спільним майном подружжя ОСОБА_7 та вона як дружина відповідача має право на частину контейнерів, та згоди на їх відчуження чоловіком, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , не надавала.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 вересня 2015 року (провадження № 6-1584св15) касаційну скаргу ОСОБА_5 як спадкоємиці обов`язкової частки у спадщині після смерті ОСОБА_6 відхилено, а рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 31 січня 2014 року та ухвалу колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області від 11 грудня 2014 року залишено без змін.

Відхиляючи апеляційну скаргу ОСОБА_5 та залишаючи без змін вказані судові рішення першої та другої інстанції, колегія суддів судової палати у цивільних справах ВССУ виходила з того, що спірне майно не є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_7 ( ОСОБА_5 та відповідача ОСОБА_6 ), оскільки відповідно до оцінених судом доказів воно належало фізичній особі-підприємцю ОСОБА_6 , який використовував його у підприємницькій діяльності з метою одержання прибутку.

Висновки апеляційного суду відповідають обставинам справи та правовому висновку Верховного суду України від 02 жовтня 2013 року (справа № 6-79цс13).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив з вимог ч. 4, 5 ст. 82 ЦПК України та недоведеності позовних вимог протягом розгляду справи, оскільки предметом спору є визнання недійсним договору купівлі-продажу № 1-90/13 від 01 вересня 2013 року, за яким ОСОБА_6 виступав як фізична особа-підприємець.

Відповідно до частини 4 статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц (провадження № 61-11сво17) зазначив, що преюдиціальність - це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиційно встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який набрав законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того самого питання між тими ж сторонами. У разі преюдиційного установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиційне значення мають лише рішення у справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21) зазначила, що преюдиційне значення у справі надається обставинам, встановленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло своє відображення в мотивувальній частині судового рішення. Преюдиційні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи.

Тобто факти, установлені у прийнятих раніше судових рішеннях, мають для суду преюдиціальний характер. Преюдиціальність означає обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили, в одній справі, для суду при розгляді інших справ (постанова Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 922/643/19).

Правило про преюдицію спрямовано не лише на заборону перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому акті, що вступив у законну силу. Вони також сприяють додержанню процесуальної економії в новому процесі. Усі ці дії вже здійснювалися у попередньому процесі, і їхнє повторення було б не лише недоцільним, але й неприпустимим з точки зору процесуальної економії (постанова Верховного Суду від 10 грудня 2019 року у справі № 910/6356/19).

У постанові від 15 жовтня 2019 року у справі № 813/8801/14 Верховний Суд наголосив на преюдиційних підставах звільнення осіб, які беруть участь у справі, від доказування обставин з метою досягнення процесуальної економії - за наявності цих підстав у суду не буде необхідності досліджувати докази для встановлення певних обставин.

Тож преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу, навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені неправильно. Таким чином законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень (постанова Верховного Суду від 19 грудня 2019 року у справі № 520/11429/17 (провадження № 61-19719св19)).

Оскільки судовим рішенням, що набрало законної сили, встановлено, що спірні контейнери не є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_7 ( ОСОБА_5 та відповідача ОСОБА_6 ), оскільки відповідно до оцінених судом доказів воно належало фізичній особі-підприємцю ОСОБА_6 , який використовував його у підприємницькій діяльності з метою одержання прибутку, і саме це стало підставою для відмови у задоволенні як апеляційної, так і касаційної скарги ОСОБА_5 як спадкоємиці відповідача по справі ОСОБА_6 і яка оскаржувала вказані судові рішення з огляду на порушення її прав як співвласника (іншого з подружжя), то такі обставини є преюдиційними як для ОСОБА_2 як сторони по справі, так і для ОСОБА_5 як спадкоємиці ОСОБА_6 , а так само - і для ОСОБА_1 як спадкоємиці ОСОБА_5 .

Саме вказане є підставою для відмови у задоволенні позову, а доводи апеляційної скарги про помилковість висновків суду про прюдиційність рішень є власним тлумаченням відповідних норм закону, що регулюють спірні правовідносини, та не ґрунтуються на вимогах закону, зокрема, вимогах ч. 4 ст. 82 ЦПК України.

Суд вірно дав оцінку помилковості думки позивача про неврахування судом обставин того, що ОСОБА_6 мав у власності контейнери ще у 1998 році, а підприємцем був зареєстрований у 2006 році, оскільки предметом спору по цій справі є визнання недійсним договору купівлі-продажу контейнерів від 01 вересня 2013 року, за яким ОСОБА_6 виступав як фізична особа-підприємець.

До того ж, слушною є думка відповідача ОСОБА_2 у відзиві на апеляційну скаргу про те, що докази того, що за спірним договором ОСОБА_6 як фізичною особою-підприємцем відчужувалися саме ті контейнери, щодо яких він раніше у 2000 році укладав договір на обслуговування та охорону.

Крім того, колегія суддів зазначає, що уточнивши позовні вимоги та поставивши питання про визнання за нею в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 право власності на спірні контейнери, позивачка ОСОБА_1 помилково не звернула уваги на те, що у відповідності до вимог ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Оскільки станом на час смерті ОСОБА_5 спірне майно їй не належало, то ОСОБА_1 не може і спадкувати його.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права і підстав для його скасування по доводам апеляційної скарги не має.

Керуючись ст. 367, 374, 375 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі свого представника ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 25 лютого 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Дата складення повного тексту постанови - 16 червня 2023 року.

Головуючий М.В. Назарова

Судді: В.А. Коновалова

В.В. Кострицький