Постанова

Іменем України

14 червня 2023 року

м. Київ

справа № 753/8115/21

провадження № 61-4541 св 23

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),

суддів: Гулька Б. І., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А., Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

треті особи: Служба у справах дітей та сім`ї Борщагівської сільської ради Бучанського району Київської області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 06 жовтня 2022 року у складі судді Сирбул О. Ф. та постанову Київського апеляційного суду від 28 лютого 2023 року у складі колегії суддів: Білич І. М., Коцюрби О. П., Слюсар Т. А.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом

до ОСОБА_2 , третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Бучанської районної державної адміністрації Київської області, про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини з матір`ю.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що з 24 липня 2010 року вона перебувала у шлюбі з ОСОБА_2 , у якому ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син - ОСОБА_3 .

Із березня 2018 року шлюбні стосунки почали погіршуватися, виникали постійні скандали, конфлікти та непорозуміння. ОСОБА_2 не надавав кошти на утримання сім`ї, шлюбні відносини між ними припинилися, вони почали проживати за різними адресами, перестали вести спільне господарство. Їхній син - ОСОБА_3 , постійно перебував у стані стресу, почав відвідувати логопеда. Проблеми з розвитком мовлення у сина можуть бути пов`язанні саме через сімейні проблеми. Подальше спільне життя між нею та ОСОБА_2 неможливе.

Уважала, що місце проживання сина після розірвання шлюбу слід визначити з нею, так як вона забезпечена житлом, має постійну роботу, яка дозволить багато часу приділяти синові. Вона має стабільну заробітну плату та дохід

від надання земельної ділянки в оренду. Син за місцем їхнього проживання відвідує дошкільний заклад, курси для підготовки до школи, має друзів. Адаптуватися до нових умов та знайти нових друзів дитині буде складно.

Вирішити вказане питання у добровільному порядку ОСОБА_2 відмовляється.

З урахуванням наведеного, ОСОБА_1 просила суд розірвати шлюб

між нею та ОСОБА_2 , зареєстрований 24 липня 2010 року, визначити разом із нею місце проживання малолітнього сина - ОСОБА_3 ,

ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Короткий зміст судових рішень суду першої інстанції

Протокольною ухвалою Дарницького районного суду м. Києва

від 25 листопада 2021 року замінено третю особу - Службу у справах дітей та сім`ї Бучанської районної державної адміністрації Київської області,

на Службу у справах дітей та сім`ї Борщагівської сільської ради Бучанського району Київської області (далі - Служба у справах дітей та сім`ї Борщагівської СР).

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 27 січня 2022 року клопотання ОСОБА_1 про роз`єднання позовних вимог задоволено. Роз`єднано позовні вимоги ОСОБА_1 про розірвання шлюбу

та визначення місця проживання дитини, виділено в самостійне провадження позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу. Матеріали справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2

про розірвання шлюбу передано для здійснення реєстрації

в автоматизованій системі документообігу суду.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 06 жовтня 2022 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визначено місце проживання малолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом із матір`ю - ОСОБА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі

908,00 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що у спірних правовідносинах постійне проживання сина разом із матір`ю за місцем

її проживання відповідатиме забезпеченню якнайкращих інтересів дитини, яка потребує постійного догляду, піклування, турботи у зв`язку

з фізіологічними особливостями, позитивно сприятиме психологічному

та фізичному розвитку дитини. Указане підтверджується висновком щодо визначення місця проживання малолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , складеним Службою у справах дітей та сім`ї Борщагівської СР 25 січня 2022 року № 6/16 (далі - висновок органу опіки

та піклування від 25 січня 2022 року № 6/16).

Визначення місця проживання сина з матір`ю не впливає на його взаємовідносини з батьком, оскільки не позбавляє іншого батьківських прав та не звільняє його від виконання своїх батьківських обов`язків.

Суд першої інстанції застосував відповідні норми СК України, Конвенції

про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією

1386 (ХIV) Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй

від 20 листопада 1959 року (далі - Декларація прав дитини),прецедентну судову практику Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 28 лютого 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 06 жовтня 2022 року залишено без змін.

Постанову суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що суд першої інстанції зробив правильні висновки по суті вирішення спору, вірно встановив фактичні обставини справи, надав належну правову оцінку доказам, у тому числі висновку органу опіки та піклування від 25 січня

2022 року № 6/16. Позивачка забезпечена житлом, має постійну роботу

та стабільну заробітну плату, отримує дохід у вигляді орендної плати

за користування земельною ділянкою, що належить їй на праві власності, працює у закладі, в якому навчається дитина.

Визначення місця проживання малолітньої дитини разом із матір`ю

у цій справі відповідає якнайкращим інтересам дитини. При цьому батько дитини відіграє важливу роль у її житті, він має право та обов`язок піклуватися про здоров`я дитини, стан її розвитку, незалежно від того,

з ким дитина буде проживати. А в разі зміни обставин у відносинах сторін спору, визначене місце проживання дитини може бути змінено.

Суд апеляційної інстанції відхилив посилання апеляційної скарги про те,

що ОСОБА_1 залишила дитину з матір`ю та поїхала до Польщі, оскільки остання поїхала до Польщі з метою заробітку, строком на 2 місяці, а дитина залишилася на вказаний час проживати з бабусею у звичному для себе місці з рідними людьми. Крім того, апеляційним судом надано відповідну правову оцінку доводам відповідача про те, що ОСОБА_1

не телефонувала йому для забезпечення зв`язку із дитиною, завдала йому тілесних ушкоджень.

При цьому, з урахуванням віку дитини та висновку органу опіки

та піклування від 25 січня 2022 року № 6/16, апеляційний суд відхилив посилання відповідача про необхідність заслухати думку дитини з приводу

її місця проживання.

Суд апеляційної інстанції застосував відповідні норми СК України,

ЦК України, Закону України «Про охорону дитинства», врахував прецедентну судову практику ЄСПЛ та правові позиції Верховного Суду у подібних справах.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У березні 2023 року ОСОБА_2 звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на судові рішення судів попередніх інстанцій, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення й передати справу на новий розгляд, або ухвалити нове судове рішення.

В обґрунтування підстави касаційного оскарження судових рішень заявник указує те, що судами необґрунтовано відхилено його клопотання

про опитування в судовому засіданні дитини, що має значення

для правильного вирішення справи (пункт 4 частини другої статті 389

ЦПК України).

Надходження касаційної скарги до Верховного Суду

Ухвалою Верховного Суду від 07 квітня 2023 року відкрито касаційне провадження в указаній справі. Витребувано дану цивільну справу із суду першої інстанції. Надіслано іншим учасникам справи копію касаційної скарги та доданих до неї документів. Роз`яснено право подати відзив

на касаційну скаргута надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

У квітні 2023 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 29 травня 2023 року справу призначено

до судового розгляду в складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними

у ній матеріалами.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій

при вирішенні спору надали невірну оцінку поданим ним доказам, неправильно встановили фактичні обставини справи.

Судами зроблено помилкові висновки про виїзд ОСОБА_1 до Польщі

з метою заробітку, так як указані дії матері свідчать про невиконання нею своїх батьківських обов`язків. Висновки судів не відповідають принципу необхідності забезпечення якнайкращих інтересів дитини, порушують його інтереси як батька дитини.

Крім того, судами не враховано, що з дати складення висновку органу опіки

та піклування від 25 січня 2022 року № 6/16 змінилися фактичні обставини справи, тому необхідно було заслухати думку дитини з приводу визначення її місця проживання. Проте, судами не заслухано думку дитини щодо визначення місця її проживання, безпідставно відхиленого подане ним відповідне клопотання.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У травні 2023 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу від ОСОБА_1 , в якому вона просить залишити без задоволення касаційну скаргу відповідача, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Суди попередніх інстанцій ухвалили законні рішення по суті вирішення спору, що відповідає принципу забезпечення якнайкращих інтересів дитини. Посилається на судову практику Верховного Суду у подібних справах.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

24 липня 2010 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зареєстровано шлюб (а. с. 4), у якому ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син - ОСОБА_3

(а. с. 5).

Згідно з довідкою про отримані доходи, виданою за підписом директора

та головного бухгалтера Софіївсько-Борщагівського навчально-виховного комплексу «Спеціалізована школа І-ІІІ ступенів - загальноосвітня школа

І-ІІІ ступенів» Борщагівської сільської ради Бучанського району Київської області, ОСОБА_1 працює у вищевказаному навчальному закладі

з 26 січня 2021 року на посаді асистента вчителя з посадовим окладом

5 786,00 грн (а. с. 9).

ОСОБА_1 є власником: квартири

АДРЕСА_1 ; земельної ділянки, площею 0,93 га, з кадастровим номером :01:001:1078,

розташованої за адресою: Тернопільська область, Борщівський район, Кудринецька сільська рада; житлового будинку

АДРЕСА_2 (а. с. 12-14).

Згідно з висновком органу опіки та піклуваннявід 25 січня 2022 року

№ 6/16, наданого Службою у справах дітей та сім`ї Борщагівської СР, орган опіки та піклування вважав за доцільне визначити місце проживання малолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом із матір`ю - ОСОБА_1 (а. с. 54).

У вказаному висновку, разом із іншим, зазначено, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є учнем 1-Г класу Софіївсько-Борщагівського навчально-виховного комплексу «Спеціалізована школа І-ІІІ ступенів - загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів» Борщагівської сільської ради Бучанського району Київської області.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження

в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої

цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права

чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках, зокрема: якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених

частинами першою, третьоюстатті 411 цього Кодексу (пункт 4

частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга ОСОБА_2 задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої

або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права

і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини,

що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання

про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права,

які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411,

частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного

у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог

і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення відповідають.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд

і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи

чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної

в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно

до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода

на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового

або майнового права та інтересу.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК Українисімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором)

між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися

з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність

за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного

з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання

і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право

і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови

для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати

її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних

і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини

до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби

між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль

до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки

або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом

їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитинина рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено,

що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася

з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно

до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне

в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним

у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться

з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна

або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я,

в якому вона проживає.

Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права

та обов`язки щодо дитини.

Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається

за згодою батьків (частина перша статті 160 СК України).

Відповідно до частини першої, другої статті 161 СК України, якщо мати

та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними

чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У рішенні ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України»,

заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти:

по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків

із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною

або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини

є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

У параграфі 54 рішення ЄСПЛ «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини,

які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини

і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів,

які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

Аналіз наведених норм права, прецедентної практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав

та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання,

й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли

будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

При визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення

для правильного вирішення спору.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків

на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Такі висновки викладено Верховним Судом у постановах: від 01 березня

2023 року у справі № 643/16285/20 (провадження № 61-530св23),

від 22 березня 2023 року у справі № 757/13688/21-ц (провадження

№ 61-12610св22).

Статтею 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи,

яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки

та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору

на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів,

які стосуються справи.

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він

є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

У справі, яка переглядається Верховним Судом, ОСОБА_1 (мати) звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 (батько) про визначення місця проживання малолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, задовольнив позов ОСОБА_1 і визначив місце проживання дитини разом із нею за місцем її фактичного проживання.

Верховний Суд погоджується з такими висновками судів попередніх інстанцій.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі

і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені

в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду від 14 лютого 2019 року у справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18), яку враховано й судом апеляційної інстанції при вирішенні спору, вказано, що тлумачення частини першої статті 161

СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них,

вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків

і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним

з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання

і розвитку.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року

у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) викладено правовий висновок про те, що Декларація прав дитини не є міжнародним договором

у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів

від 23 травня 1969 року та Закону України «Про міжнародні договори України», а також не містить положень щодо набрання нею чинності.

У зв`язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди

на її обов`язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України. Разом з тим, положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи,

які стосуються прав дітей.

Рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини

на гармонійний розвиток та належне виховання, у першу чергу, повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків.

Питання забезпечення інтересів дитини ґрунтується на розумінні, що для дітей розлучення батьків - це завжди тяжке психологічне навантаження, пов`язане, зокрема, з кардинальними змінами в житті дитини: нове оточення та місце проживання, неможливість спілкування з двома батьками одночасно тощо.

Вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновку органу опіки та піклування. Однак найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді,

яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин в їх сукупності. Адже не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти шлюб, не повинна бути позбавлена щасливого

та спокійного дитинства.

Таким чином, при вирішенні таких спорів доцільно та правильно керуватися виключно інтересами дитини, судам передусім потрібно впевнитися,

що саме той з батьків, на чию користь буде прийнято рішення, створить для дитини належні умови для її морального, духовного та фізичного розвитку.

Вирішуючи спір, суди попередніх інстанцій вірно виходили з того, що між сторонами існує спір щодо визначення місця проживання дитини.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги

чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України).

Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи,

які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування,

не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суди попередніх інстанцій, застосувавши вищенаведені норми матеріального права, надавши належну правову оцінку поданим сторонам

і витребуваним судом доказам, зробили вірний висновок про те,

що у спірних правовідносинах найкращим інтересам дитини відповідатиме

її постійне проживання разом із матір`ю, за місцем проживання якої створено всі необхідні умови для гармонійного розвитку дитини.

З урахуванням конкретних обставин даної справи, безперервне проживання сина з матір`ю забезпечує його розвиток у безпечному, спокійному

та стійкому середовищі, що є благополучним.

Верховний Суд погоджується з тим, що проживання сина з матір`ю відповідає його якнайкращим інтересам. При цьому судами враховано,

що позивачка забезпечена житлом, має постійну роботу, стабільну заробітну плату й отримує дохід, працює у закладі, у якому навчається дитина,

яка потребує постійного догляду, піклування та турботи, і матір зможе

це забезпечити.

Суд апеляційної інстанції, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, вірно вважав, що таке рішення відповідає найкращим інтересам дитини.

Суди обґрунтовано звернули увагу на те, що батько безсумнівно відіграє важливу роль у житті та розвитку дитини, має право та обов`язок піклуватися про її здоров`я, стан розвитку, незалежно від того, з ким вона буде проживати. Визначення місця проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з матір`ю не впливає на його взаємовідносини

з батьком, оскільки визначення місця проживання дитини з одним

із батьків, не позбавляє іншого батьківських прав та не звільняє його

від виконання своїх батьківських обов`язків.

Указане узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 21 липня 2021 року у справі № 404/3499/17 (провадження № 61-9074св20).

Разом із цим, Верховний Суд наголошує, що у разі зміни обставин

у відносинах сторін спору, а в першу чергу, відносин між батьками, а також встановлення можливості їхнього спільного спілкування та проведення часу з дитиною, визначене у цій справі місце проживання дитини може бути змінено як за згодою батьків, так і в судовому порядку.

Крім того, суди попередніх інстанцій надали належну правову оцінкувисновку органу опіки та піклування від 25 січня 2022 року № 6/16, наданого Службою у справах дітей та сім`ї Борщагівської СР, яким орган опіки

та піклування вважав за доцільне визначити місце проживання малолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом із матір`ю - ОСОБА_1 .

При цьому вказаний висновок було ухвалено з метою дотримання інтересів дитини з урахуванням рівних прав та обов`язків матері та батька щодо дитини.

Доводи касаційної скарги про зміну фактичних обставин спору з дати складення указаного висновку є бездоказовими припущеннями,

а на припущеннях суду заборонено ухвалювати судове рішення

(частина шоста статті 81 ЦПК України).

Таким чином, виходячи із обставин цієї справи, враховуючи, що батьки

не змогли самостійно вирішити спір щодо визначення місця проживання дитини та забезпечити доброзичливе спілкування один з одним, висновки судів попередніх інстанцій про визначення місця проживання дитини разом із матір`ю за місцем її фактичного проживання є правильними, вони ґрунтується на вимогах закону, підтверджується матеріалами справи

та спрямовані на забезпечення гармонійного розвитку дитини у безпечному, спокійному та стійкому середовищі.

Зазначене буде відповідати якнайкращим інтересам дитини, сприятиме повноцінному вихованню та розвитку.

Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів по суті вирішення спору, вони спростовуються матеріалами справи та наведеними нормами права, а тому відхиляються Верховним Судом. При цьому вони були предметом дослідження у судах попередніх інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи,

яка ґрунтується на вимогах законодавства.

Суд апеляційної інстанції обґрунтовано відхилив посилання відповідача

про виїзд ОСОБА_1 до Польщі, оскільки вона поїхала до Польщі з метою заробітку, строком лише на 2 місяці, а дитина залишилася на вказаний час проживати з бабусею у звичному для себе місці з рідними людьми,

як і посилання про завдання йому тілесних ушкоджень, які є безпідставними.

При цьому, з урахуванням віку дитини та фактичних обставин даного спору, районний суд ухвалою від 06 жовтня 2022 року обґрунтовано відмовив

у задоволенні клопотання представника відповідача про заслуховування думки дитини. Суд апеляційної інстанції вірно відхилив доводи апеляційної скарги у цій частині, врахувавши вік дитини, здатність дитини висловити свою думку.При цьому, відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла 10 років, визначається за згодою батьків, а по досягненню дитиною 10 років - за спільною згодою батьків та самої дитини.

Зазначене відповідає правовому висновку, викладеному у постанові Верховного Суду від 14 лютого 2019 року у справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18).

Суди ухвалили рішення про задоволення позову ОСОБА_1 , дослідивши

та оцінивши докази у справі щодо їх належності, допустимості

та достатності у їх сукупності, з урахуванням відповідних норм СК України

та положень Конвенції про права дитини щодо необхідності забезпечення найкращих інтересів дитини.

Зроблені судами висновки по суті вирішення спору узгоджуються з судовою практикою Верховного Суду у подібних справах (частина четверта статті 263 ЦПК України), яка у цій категорії справ є сталою та сформованою.

Посилання районного суду, у тому числі, на статтю 6 Декларації прав дитини, за якою малолітня дитини не повинна, крім виняткових обставин, відокремлюватися від матері, не відповідає висновку, викладеному у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18). У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду, разом із іншим, зазначила, що Декларація прав дитини не є міжнародним договором. При визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини.

Проте таке посилання районного суду не вплинуло на правильність вирішення спору, а з формальних міркувань не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення (частина друга статті 410 ЦПК України).

Таким чином, висновки суду першої інстанцій та суду апеляційної інстанції

у межах доводів касаційної скарги ґрунтуються на правильно встановлених фактичних обставинах справи, яким надана належна правова оцінка, правильно застосовані норми матеріального права, що регулюють

спірні правовідносини, суди під час розгляду справи не допустили

порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести

до неправильного вирішення справи.

Судами всебічно, повно та об`єктивно надано оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному окремому доказу, а підстави їх врахування чи відхилення є мотивованими (частина третя статті 89 ЦПК України).

Інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть

бути підставою для скасування судових рішень, оскільки вони

не підтверджуються матеріалами справи й зводяться до переоцінки судом доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення

без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи наведене, колегія суддів уважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції

та постанову суду апеляційної інстанції без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність та обґрунтованість судових рішень не впливають.

Щодо розподілу судових витрат

Згідно з підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416

ЦПК України суд касаційної інстанції має вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, у разі скасування рішення

та ухвалення нового рішення або зміни рішення; щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки Верховний Суд залишає касаційну скаргу без задоволення,

а оскаржувані судові рішення - без змін, розподіл судових витрат касаційним судом не здійснюється.

Керуючись статтями 400, 410, 416, 418 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити

без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 06 жовтня 2022 року

та постанову Київського апеляційного суду від 28 лютого 2023 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту

її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: Б. І. Гулько

Г. В. Коломієць

Р. А. Лідовець

С. Ф. Хопта