УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

1 червня 2023 року

м. Київ

справа № 557/1752/21

провадження № 61-3946ск23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Ігнатенка В. М., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Гощанського районного суду Рівненської області від 17 жовтня 2022 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 14 лютого 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту постійного проживання спадкоємця зі спадкодавцем,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту постійного проживання спадкоємця зі спадкодавцем.

Рішенням Гощанського районного суду Рівненської області від 17 жовтня 2022 року у задоволенні позову відмовлено.

Постановою Рівненського апеляційного суду від 14 лютого 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Гощанського районного суду Рівненської області від 17 жовтня 2022 року - без змін.

Не погоджуючись з рішенням Гощанського районного суду Рівненської області від 17 жовтня 2022 року та постановою Рівненського апеляційного суду

від 14 лютого 2023 року, ОСОБА_1 17 березня 2023 року подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати зазначені судові рішення і ухвалити нове, яким позов задовольнити.

Ухвалою Верховного Суду від 22 березня 2023 року касаційну скаргу залишено без руху і надано заявнику десять днів з дня вручення цієї ухвали для усунення зазначених недоліків.

1 травня 2023 року на адресу Верховного Суду надійшла заява про усунення недоліків, до якої додано докази, що підтверджують поважність причин пропуску строку на касаційне оскарження; виправлена касаційна скарга та її копії; докази сплати судового збору у розмірі 908 грн.

Вказані документи передані судді-доповідачу 15 травня 2023 року.

Вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до статті 390 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення. Строк на касаційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині третій статті 394 цього Кодексу.

Вказана касаційна скарга подана до Верховного Суду з пропуском встановленого законом строку на касаційне оскарження і ОСОБА_1 заявляє клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження судових рішень.

В обґрунтування заявник вказує, що копію оскаржуваної постанови нею отримано 16 лютого 2023 року.

На виконання вимог ухвали від 22 березня 2023 року ОСОБА_1 надала доказ, який свідчить про поважність причин пропуску строку касаційного оскарження, - копію розписки про отримання копії оскаржуваної постанови.

Розглянувши клопотання, касаційний суд дійшов висновку, щовказана заявником причина пропуску строку на касаційне оскарження судових рішень підтверджена наданим доказом, що свідчить про пропуск процесуального строку з поважних причин.

Встановлені обставини є підставою для задоволення клопотання і поновлення ОСОБА_1 строку на касаційне оскарженнярішення Гощанського районного суду Рівненської області від 17 жовтня 2022 року та постанови Рівненського апеляційного суду від 14 лютого 2023 року.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Частиною другою статті 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга, з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.

Підставою касаційного оскарження рішення Гощанського районного суду Рівненської області від 17 жовтня 2022 року та постанови Рівненського апеляційного суду від 14 лютого 2023 року заявник вказує неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права, а саме застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 10 січня 2019 року у справі № 484/747/17 (провадження № 61-44149св18) (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Підставою касаційного оскарження рішення Гощанського районного суду Рівненської області від 17 жовтня 2022 року та постанови Рівненського апеляційного суду від 14 лютого 2023 рокузаявник також вказує необхідність відступлення від висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду та застосованих судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні

(пункт 2 частини другої статті 389 ЦПК України).

У випадку визначення підставою касаційного оскарження судового рішення

пункт 2 частини другої статті 389 ЦПК України, касаційна скарга має містити обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні, із чіткою вказівкою на норму права (абзац, пункт, частина статті), а також зазначенням такого правового висновку, описом правовідносин та змістовного обґрунтування мотивів такого відступлення.

Проте касаційна скарга ОСОБА_1 в частині визначення підставою касаційного оскарження судових рішень пункт 2 частини другої

статті 389 ЦПК України не відповідає вказаним вимогам закону, що не може вважатися виконанням вимог пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України.

Крім того, підставою касаційного оскарження судових рішень заявник визначає відсутність у подібних правовідносинах висновку Верховного Суду щодо питання застосування статті 376 ЦПК України, статті 1268 та частини першої статті 1269 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України

(пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України).

У випадку визначення підставою касаційного оскарження судового рішення

пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України, касаційна скарга має містити вказівку на норму права, щодо якої відсутній висновок, та обґрунтування необхідності формування єдиної правозастосовчої практики щодо цієї норми для правильного вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Верховний Суд є найвищим судом у системі судоустрою України, який забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом.

До повноважень Верховного Суду, зокрема, належить вирішення питань щодо правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права, їх тлумачення під час розгляду справ.

Касаційний суд має забезпечувати формування єдиної судової практики шляхом надання відповідного тлумачення (правозастосування) норм права.

Про необхідність формування єдиної правозастосовчої практики свідчить, зокрема, відсутність єдиного правового висновку Великої Палати Верховного Суду, наявність правових висновків суду касаційної інстанції, які прямо суперечать один одному, велика кількість справ щодо вирішення подібних правовідносин, які перебувають на розгляді судів.

Зі змісту касаційної скарги вбачається, що заявником не обґрунтовано необхідності формування єдиної правозастосовчої практики щодо відповідних норм права, що не може вважатися виконанням вимог пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України.

За таких обставин, вивчивши зміст касаційної скарги у новій редакції, касаційний суд доходить висновку про відсутність у ній належним чином обґрунтованих підстав касаційного оскарження судових рішень, передбачених пунктами 2, 3 частини другої статті 389 ЦПК України.

Тому суд доходить висновку, що касаційна скарга, яка подана на виконання вимог ухвали суду від 22 березня 2023 року, містить підставу касаційного оскарження, передбачену пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Згідно з положеннями пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу і може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Згідно з частиною шостою статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Зі змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень вбачається, що скарга заявника є необґрунтованою і наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції.

Ухвалюючи рішення і відмовляючи у задоволенні позову, Гощанський районний суд Рівненської області виходив з того, щопозивач не надала належних і допустимих доказів на підтвердження факту її проживання однією сім'єю зі спадкодавцем на час його смерті.

Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, апеляційний суд виходив з того, що судом першої інстанції не допущено неправильного застосування норм матеріального права та не порушено норми процесуального права.

Судами першої та апеляційної інстанцій за матеріалами справи встановлено, що 20 серпня 2008 року ОСОБА_3 складено заповіт, відповідно до якого все своє майно він заповів ОСОБА_2 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, що судами встановлено на підставі свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого 17 червня 2009 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Гощанського районного управління юстиції Рівненської області.

Після смерті ОСОБА_3 залишилось спадкове майно, а саме житловий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_1 та земельні ділянки на території Гощанського району Рівненської області.

ОСОБА_3 на час смерті проживав у будинку АДРЕСА_1 .

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є рідними сестрами; дочками ОСОБА_3 .

Місце проживання ОСОБА_1 зареєстровано у будинку АДРЕСА_2 .

16 грудня 2009 року за заявою ОСОБА_2 Гощанською районною державною нотаріальною конторою заведено спадкову справу № 574/2009.

Судами попередніх інстанцій також встановлено, що рішенням Гощанського районного суду Рівненської області від 21 грудня 2011 року

у справі № 2/697/2011 задоволено позов ОСОБА_2 та визнано за нею право на спадщину за заповітом після ОСОБА_3 , а саме на земельну ділянку площею 0,75 га для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських споруд і для ведення особистого селянського господарства, яка розташована на території Гощанської селищної ради Гощанського району Рівненської області.

Рішенням Рівненського апеляційного суду від 15 березня 2017 року скасовано рішення Гощанського районного суду Рівненської від 21 грудня 2011 року у справі № 2/697/2011 і ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

12 жовтня 2011 року державним нотаріусом Гощанського районної державної нотаріальної контори Строкаль В. Д. роз`яснено ОСОБА_2 про неможливість видачі свідоцтва про право на спадщину після батька ОСОБА_3 , оскільки у неї відсутні правовстановлюючі документи на нерухоме майно.

Рішенням Гощанського районного суду Рівненської області від 11 жовтня 2012 року у справі № 1703/1533/2012 задоволено позов ОСОБА_2 та визнано за нею право власності за заповітом на житловий будинок АДРЕСА_1 .

Рішенням Рівненського апеляційного суду від 23 березня 2017 року скасовано рішення Гощанського районного суду Рівненської від 11 жовтня 2012 року у справі № 1703/1533/2012 і ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Рішенням Гощанського районного суду Рівненської області від 7 грудня 2015 року у справі № 557/1213/14-ц задоволено позов ОСОБА_1 , визнано незаконним та скасовано державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,60 га для ведення особистого селянського господарства серії ЯМ № 3762520, виданий ОСОБА_2 24 квітня 2012 року Управлінням Держкомзему у Гощанському районі на підставі рішення Гощанського районного суду від 21 грудня 2011 року, та скасовано його державну реєстрацію.

Рішенням Корецького районного суду Рівненської області від 25 вересня 2019 року у справі № 557/311/17 ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні позову про визнання недійним заповіту та визнання права власності на спадкове майно.

23 липня 2020 року приватний нотаріус Гощанського районного нотаріального округу Рівненської області Строкаль В. Д. роз`яснив ОСОБА_1 , що нею пропущено шестимісячний строк для звернення з відповідною заявою про прийняття спадщини.

Рішенням Корецького районного суду Рівненської області від 31 березня 2021 року у справі № 557/465/20 задоволено позов ОСОБА_1 , визнано недійсними договори дарування від 28 січня 2020 року, якими ОСОБА_2 подарувала своєму синові ОСОБА_5 житловий будинок АДРЕСА_1 та земельні ділянки з кадастровими номерами :01:003:0486 та :01:003:0487.

Додатковим рішенням Корецького районного суду Рівненської області

від 26 серпня 2021 року у справі № 557/465/20 припинено право власності ОСОБА_6 на майно, що є предметом оспорених договорів.

13 грудня 2021 року постановою приватного нотаріуса Рівненського районного нотаріального округу Скоромної Ю. А. № 197/02-31 відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на майно, що залишилося після ОСОБА_3 , у зв`язку з пропуском строку для прийняття спадщини, наявністю спадкоємця за заповітом, відсутністю правовстановлюючих документів та наявністю арешту на нерухоме майно.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Частиною другою статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до частин першої та другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту її спільного проживання разом з батьком на час відкриття спадщини.

За таких обставин, відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, обґрунтовано вважав, що правові підстави для задоволення позову відсутні.

Фактично доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів і встановлення на їх підставі нових обставин, що не відноситься до визначених статтею 400 ЦПК України повноважень касаційного суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року

у справі № 373/2054/16-ц викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77-80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Посилання заявника на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права, а саме застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 10 січня 2019 року у справі № 484/747/17 (провадження № 61-44149св18), відхиляються касаційним судом, оскільки судові рішення у справі № 557/1752/21 не суперечать вказаному висновку Верховного Суду.

Так, у постанові від 10 січня 2019 року касаційним судом вказано, що відсутність реєстрації місця проживання позивача за місцем проживання спадкодавця не може бути доказом того, що він не проживав зі спадкодавцем, оскільки сама по собі відсутність такої реєстрації згідно зі статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини, встановлені частиною третьою статті 1268 ЦК України, підтверджуються іншими належними і допустимими доказами, які надані позивачем, та оцінені судом.

Проте у справі № 557/1752/21 апеляційний суд, зокрема, вказав, що обставини, визначені частиною третьою статті 1268 ЦК України, не підтверджуються не тільки реєстрацією місця проживання спадкоємця,

а й будь-якими іншими доказами; спільне проживання спадкоємця зі спадкодавцем передбачає також ведення ними сумісного побуту та спільного господарства. Водночас ОСОБА_1 відповідних доказів на підтвердження таких обставин не надано.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Виходячи зі змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень, касаційна скарга ОСОБА_1 на рішення Гощанського районного суду Рівненської області від 17 жовтня 2022 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 14 лютого 2023 року є необґрунтованою, а наведені у скарзі доводи не дають підстав для висновку про незаконність судових рішень.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, Верховний Суд виходить із того, що у даній справі сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних правовідносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 7 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. При цьому право на суд не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг, і такі обмеження не можуть зашкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 36 рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom) від 21 лютого 1975 року та пункт 27 рішення у справі «Пелевін проти України» від 20 травня 2010 року.

Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Оскільки оскаржувані рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції є законними і обґрунтованими, прийнятими з правильним застосуванням норм матеріального права та додержанням норм процесуального права й підстави для їх скасування відсутні, у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Гощанського районного суду Рівненської області від 17 жовтня 2022 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 14 лютого 2023 року суд відмовляє.

Керуючись статтями 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Поновити ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження рішення Гощанського районного суду Рівненської області від 17 жовтня 2022 року та постанови Рівненського апеляційного суду від 14 лютого 2023 року.

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Гощанського районного суду Рівненської області від 17 жовтня 2022 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 14 лютого 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту постійного проживання спадкоємця зі спадкодавцем.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: С. О. Карпенко

В. М. Ігнатенко

В. А. Стрільчук