Номер провадження: 22-ц/813/6646/23
Справа № 521/7507/22
Головуючий у першій інстанції Тополева Ю.В.
Доповідач Назарова М. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.12.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Назарової М.В.,

суддів: Лозко Ю.П., Кострицького В.В.,

за участю секретаря Лупши В.В.,

учасники справи: позивач - ОСОБА_1 , відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвеструм»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в порядку спрощеного провадження

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 11 квітня 2023 року, ухваленого Малиновським районним судом м. Одеси у складі: судді Тополевої Ю.В. в приміщенні того ж суду,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвеструм» про визнання незаконними дій, зобов`язання вчинити дії, стягнення моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

У травні 2022 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, який мотивував тим, що 22 листопада 2021 року між сторонами укладено договір № 18304-11/2021, за умовами якого ним було отримано кредит в розмірі 2000 грн зі строком повернення до 05 грудня 2021 року.

27 листопада 2021 року він звернувся до відповідача з листом, направленим електронною поштою, про зупинення нарахування процентів та звільнення від пені на підставі Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

01 грудня 2021 року ним було отримано відповідь від відповідача про необхідність надання підтверджуючих документів поштою на адресу відповідача, а вже 02 грудня 2021 року надано відповідачу електронною поштою перелік необхідних документів.

17 грудня 2021 року ним було внесено оплату в розмірі 1320 грн, а 18 грудня 2021 року надіслано заяву з усіма необхідними документами щодо проходження військової служби, яку отримано відповідачем 22 грудня 2021 року.

У визначений законодавством термін відповідь не надійшла, а тому 15 квітня 2022 року ним (позивачем) було сплачено залишок боргу в розмірі 680 грн і 05 травня 2022 ініційовано електронне звернення до керівництва відповідача щодо закриття боргу і надання довідки про відсутність заборгованості.

16 травня 2022 року він отримав на електронну адресу відповідь відповідача про те, що кредит не закрито, довідку надати не можливо, а сума боргу складає 1320 грн.

Подальші звернення до відповідача не дали результату, довідки про відсутність заборгованості йому не надано.

Посилаючись на те, що відповідач на підставі п. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» повинен був зупинити нарахування відсотків, а виплачену ним суму у розмірах 1320 грн та 680 грн рахувати як закриття боргу в сумі 2000 грн, постійні відмови відповідача у проведення перерахунку боргу, телефонні дзвінки принизили його честь та гідність та призвели до душевних страждань, позивач просив суд визнати незаконною відмову Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвеструм» у проведенні перерахунку виплачених коштів за кредитним договором 18304-11/2021 від 22 листопада 2021 року; зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвеструм» рахувати виплачені грошові кошти в розмірі 2000 грн як повернення основної суми боргу; зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвеструм» надати йому довідку про закриття боргу; зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвеструм» відшкодувати моральну шкоду у розмірі 1320 грн.

Заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 11 квітня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвеструм» про визнання незаконними дій, зобов`язання вчинити дії, стягнення моральної шкоди залишено без задоволення.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій вважає оскаржуване рішення таким, що не відповідає нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи, просить скасувати його та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Доводами апеляційної скарги є те, що висновки суду щодо відсутності належних та допустимих доказів про погашення кредитної заборгованості не відповідають обставинам справи, наданим доказам та зроблені з порушенням ч. 7 ст. 81 ЦПК України, відповідно до вимог якої суд у разі наявності сумнівів у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом, повинен був витребувати такі докази у відповідача, однак відповідної процесуальної дії з витребування доказів судом вчинено не було.

Вважає, що судом при прийнятті рішення помилково застосована постанова Правління Національного банку України від 21.01.2004 року № 22, яка втратила чинність 01.08.2022 року на підставі Постанови Правління Національного банку України від 27.05.2022 року № 106 «Про визнання такими, що втратили чинність, деяких нормативно-правових актів Національного банку України».

Вказує на помилковість висновку суду першої інстанції в частині відсутності підстав для стягнення моральної шкоди, оскільки моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Відзиву на апеляційну скаргу від відповідача не надійшло.

Справа перебувала в провадженні судді ОСОБА_2 .

У зв`язку із звільненням з посади судді ОСОБА_2 протоком повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17 жовтня 2023 року головуючим у справі визначено суддю Назарову М.В., склад колегії - Заїкін А.П. та Погорєлова С. О.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи від 13 грудня 2023 року на підставі п.п. 3.12 Тимчасових засад використання автоматизованої системи документообігу суду в Одеському апеляційному суді, визначено суддів: Кострицького В.В., Лозко Ю.П.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Сторони, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, до судового засідання не з`явилися, позивач ОСОБА_1 у поданій 08 грудня 2023 року через підсистему «Електронний суд» заяві просив справу розглядати за його відсутності, викладені в апеляційній скарзі вимоги підтримав в повному обсязі, що відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Про розгляд справи на 14 грудня 2023 року відповідач повідомлявся шляхом надіслання судової повістки на його електронну адресу , зазначену у розділі 7 Договору про надання фінансового кредиту «Реквізити та підписи Сторін», а також на електронну адресу ІНФОРМАЦІЯ_1 , отриману апеляційним судом з відповіді з Єдиного державного демографічного реєстру № 363537 від 13.12.2023. Судова повістка доставлена до електронної скриньки відповідача 13.07.2023 та 13.12.2023 (а.с. 26, 124, 129-130, 131).

Отже, до вимог п. 2 ч. 8 ст. 128 ЦПК України відповідача слід вважати належно повідомленим про дату, час та місце розгляду справи.

Вказане є підставою для застосування передбачених частиною 3 статті 223 ЦПК України наслідків у вигляді розгляду справи за відсутності такого учасника справи, а відкладення може мати місце лише у разі об`єктивної неможливості розгляду справи по суті, чого по справі не встановлено.

Крім того, справа перебувала в провадженні суду з липня 2023 року, і вказана тривалість з огляду на ст. 6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод не є виправданою з огляду на право іншої сторони отримати судове рішення протягом розумного строку.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає скаргу такою, що не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, та підтверджено матеріалами справи, що майор ОСОБА_1 в період з 10 грудня 2016 року по 13 березня 2017 року безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, що підтверджується копією довідки Національного університету оборони України імені Івана Черняховського Міноборони України № 182/4/198/2/1573 від 17 грудня 2021 року (а.с. 14).

22 листопада 2021 року між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвеструм» укладено договір про надання фінансового кредиту № 18304-11/2021 (а.с. 15).

Відповідно до п. 1.1 договору ТОВ «Фінансова компанія «Інвеструм» надало ОСОБА_1 кредит в розмірі 2000 грн на умовах строковості, зворотності, платності.

Відповідно до п. 1.2. договору кредит надано строком на 14 днів до 05 грудня 2021 року.

Пунктом 1.2. договору передбачено, що за користування кредитом сплачується 182.5 % річних від суми кредиту в розрахунку 0,50% на добу.

Пунктом 2.2. договору передбачено, що сума кредиту, проценти за користування кредитом, нараховані штраф та/або пеня (у разі наявності) складають заборгованість за договором. Заборгованість підлягає сплаті шляхом безготівкового перерахування коштів у розмірі суми заборгованості на поточний рахунок Товариства.

18 грудня 2021 року ОСОБА_1 звернувся листом до керівництва ТОВ «Фінансова компанія «Інвеструм» з проханням зупинити нарахування процентів, провести перерахунок між позиченою та сплаченою в розмірі 1320 грн сумою, дати змогу сплатити різницю в розмірі 680 грн без нарахування процентів та пені (а.с. 39). Заява обґрунтована тим, що позивач є військовослужбовцем Збройних Сил України з 2002 року, а тому на підставі п. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань, а також проценти за користування кредитом не нараховуються.

Із матеріалів справи вбачається, що засобами електронного зв`язку ОСОБА_1 неодноразово повідомляв відповідача про здійснення повної сплати кредитних коштів, а саме - 1320 грн сплачено 17 грудня 2021 року, а 680 грн сплачено 15 квітня 2022 року, з проханням видати довідку про відсутність заборгованості перед відповідачем (а.с. 33, 41, 43). Також ОСОБА_1 звертався із проханням не нараховувати проценти за користування кредитом (а.с. 34).

У відповідь на звернення ОСОБА_1 відповідачем повідомлено позивача про наявність за кредитним договором заборгованості в розмірі 1320 грн із пропозицією сплатити заборгованість, після чого залишок заборгованості буде анульовано (а.с. 42).

Судом також встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 має право на пільги, встановлені пунктом 15) статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», а саме: на звільнення від штрафних санкцій та нарахування процентів за користування кредитом.

Разом із цим, суд не погодився з доводами ОСОБА_1 щодо здійснення ним повного погашення кредиту в розмірі 2000 грн, що дає підстави вимагати від відповідача надання довідки щодо відсутності заборгованості, вказавши на відсутність доказів щодо повернення позивачем суми основного боргу в розмірі 2000 грн, тому вважав позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не підтверджені матеріалами цивільної справи.

Суд також відмовив у відшкодуванні моральної шкоди, враховуючи відсутність доказів щодо незаконності дій з боку відповідача та відсутності доказів заподіяння ОСОБА_1 моральної шкоди саме винними діями відповідача, а також, з огляду на похідний характер вимог щодо відшкодування моральної шкоди від основних вимог щодо визнання незаконною відмову відповідача у проведенні перерахунку виплачених коштів, зобов`язання рахувати виплачені кошти, як повернення основної суми боргу, зобов`язання видати довідку про закриття боргу, в задоволенні яких судом відмовлено.

Переглядаючи вказане рішення суду за доводами апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (частини перша та друга статті 2 ЦПК України).

Цивільне судочинство здійснюється, зокрема, відповідно до міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (згідно із частиною першою статті 3 ЦПК України).

Суд зобов`язаний поважати честь і гідність усіх учасників судового процесу і здійснювати правосуддя на засадах їх рівності перед законом і судом незалежно від статі, етнічного походження, місця проживання, мовних та інших ознак (згідно із частиною першою статті 6 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина третя статті 12 ЦПК України).

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом (частина друга статті 13 ЦПК України).

Суть доказів, їх належність, допустимість, достовірність та достатність, оцінка їх судом та умови їх розгляду судом визначені статтями 76-80 ЦПК України. Оцінку доказів суд здійснює відповідно до статті 89 ЦПК України.

Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу (частини третя та четверта статті 83 ЦПК України).

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (частина п`ята статті 83 ЦПК України).

При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань. Заяви, клопотання і заперечення подаються в письмовій або усній формі. У випадках, визначених цим Кодексом, заяви і клопотання подаються тільки в письмовій формі (частини перша та друга статті 182 ЦПК України). Стаття 183 ЦПК України встановлює вимоги, зокрема до письмових клопотань.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (частини перша, друга та третя статті 367 ЦПК України).

Крім того, стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення. У постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13 Велика Палата Верховного Суду наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс. Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17. Верховний Суд зауважує, що за загальним правилом доказування тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову покладається на позивача, за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача. Пріоритет у доказуванні надається не тому, хто надав більшу кількість доказів, а в першу чергу їх достовірності, допустимості та достатності для реалізації стандарту більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний (Постанова Верховного Суду від 21 вересня 2022 року у справі № 645/5557/16-ц).

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст. 1048 ЦК України).

Частиною 2 статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно з ст. 1049 ЦК Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно зі ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до п. 15) статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (в редакції, чинній станом на час виникнення спірних правовідносин) військовослужбовцям, призваним на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, на весь час їх призову, а військовослужбовцям під час дії особливого періоду, які брали або беруть участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, які перебували або перебувають безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, - штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються, крім кредитних договорів щодо придбання майна, яке віднесено чи буде віднесено до об`єктів житлового фонду (житлового будинку, квартири, майбутнього об`єкта нерухомості, об`єкта незавершеного житлового будівництва, майнових прав на них), та/або автомобіля.

Суд першої інстанції правильно встановив, що між сторонами виникли договірні зобов`язання із приводу надання кредиту, які регулюються главою 71 ЦК України та загальними положеннями ЦК України про зобов`язання та договір, а спірні правовідносини викликані тим, що позивач вважає виконаним свої зобов`язання за кредитним договором повністю, що заперечується відповідачем.

Те, що ОСОБА_1 має право на пільги, встановлені пунктом 15) статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», а саме на звільнення від штрафних санкцій та нарахування процентів за користування кредитом, встановлено судом та ніким по справі не оспорюється.

Довід апеляційної скарги про неврахування судом та не перевірення наданих позивачем доказів, а саме - щодо сплати 1320 грн та 680 грн на повне погашення кредиту, не заслуговує на увагу, оскільки судом вірно дано оцінку наданим позивачем доказам.

Судом вірно застосовано Інструкцію про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затверджену Постановою Правління Національного банку України 21.01.2004 року № 22, як чинну станом на час виникнення спірних правовідносин сторін.

Оскільки надана позивачем роздруківка щодо переказу коштів з рахунку не відповідає встановленим Інструкцією вимогам та не дала суду можливості дійти висновку про належне погашення позивачем частини кредиту в розмірі 1320 грн, так як не містить інформації щодо платника та отримувача та призначення платежу, то такий доказ не є належним та допустимим.

Ненадання позивачем доказів щодо перерахування відповідачу 15 квітня 2022 року грошових коштів в сумі 680 грн також вірно оцінено судом як відсутність доказів на підтвердження обставини повного розрахунку із позикодавцем за кредитом.

В даному випадку у суду відсутні обов`язки щодо збирання доказів, з відповідним клопотанням позивач не звертався, доказів неможливості надання доказів не надавав, а посилання заявника на те, що суд за таких обставин не мав відкривати провадження у справі, не ґрунтуються на вимогах процесуального законодавства, оскільки відсутність доказів не перешкоджає відкриттю провадження.

Оскільки позивачем не надано доказів щодо повернення суми основного боргу в розмірі 2000 грн, суд дійшов вірного та обґрунтованого висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання незаконною відмову відповідача у проведенні перерахунку виплачених коштів, зобов`язання рахувати виплачені кошти, як повернення основної суми боргу, зобов`язання видати довідку про закриття боргу необґрунтованими та такими, що не підтверджені матеріалами цивільної справи.

Як вірно суд відмовив і у задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди.

Відповідно до ст. 23 ЦК України під моральним збитком закон передбачає фізичний біль та страждання, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, втрати немайнового характеру внаслідок душевних і фізичних страждань, яких фізична особа зазнала у зв`язку, в тому числі із знищенням чи пошкодженням її майна, приниження ділової репутації, чи інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від глибини фізичних і душевних страждань, ступеня вини особи, що заподіяла моральну шкоду, а також інших обставин, що мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Як роз`яснено у п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року, розмір моральної (немайнової) шкоди, суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість заподіяної травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках.

Оскільки по справі відсутні докази щодо незаконності дій з боку відповідача та відсутні докази заподіяння позивачу моральної шкоди саме винними діями відповідача, а також, похідний характер вимог щодо відшкодування моральної шкоди від основних вимог щодо визнання незаконною відмову відповідача у проведенні перерахунку виплачених коштів, зобов`язання рахувати виплачені кошти, як повернення основної суми боргу, зобов`язання видати довідку про закриття боргу, в задоволенні яких судом відмовлено, суд також дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що помилкові доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. 367, 374, 375 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 11 квітня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Дата складення повного тексту постанови - 14 грудня 2023 року.

Головуючий М.В. Назарова

Судді: В.В. Кострицький

Ю.П. Лозко