Пр.№2/756/506/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

головуючого судді Майбоженко А.М.
секретаря Любін А.Ю.
за участю
представника позивача відповідачаОСОБА_1 ОСОБА_2
представника відповідачаОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання майна об`єктом спільної сумісної власності, поділ майна,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання права спільної сумісної власності та поділ майна, обґрунтовуючи заявлені вимоги наступним.

Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 2003 року.

У 2017 році за спільні кошти подружжям придбано транспортний засіб «LEXUS» д.н.з. НОМЕР_1 , 2016 року випуску, який був зареєстрований на ім`я відповідача (далі за текстом - спірний автомобіль).

Після фактичного припинення шлюбних стосунків ОСОБА_2 перешкоджає позивачу у користуванні спільним майном, що змусило його звернутись з цим позовом до суду.

Просить поділити спірний автомобіль, визнавши за кожним з подружжя право власності на його частину.

Ухвалою суду від 21.09.2021 відкрито провадження у цій справі та за заявою позивача вжито заходи забезпечення позову у вигляді заборони відчуження спірного автомобілю.

Згідно поданого відповідачем відзиву на позовну заяву, вона проти задоволення позовних вимог заперечує, посилаючись на те, що позивач ніколи не звертався до неї з питанням щодо спільного користування автомобілем. Від шлюбу сторони мають трьох дітей, які знаходяться на утриманні відповідачки. Після припинення шлюбних стосунків остання мала забезпечувати належний рівень матеріального забезпечення, у зв`язку з чим нею укладено ряд договорів позики. 08.02.2022 нею продано спірний транспортний засіб за договором купівлі-продажу за ціною 196 000 гривень. Про забезпечення позову у цій справі вона не знала. Вказує на недоведеність позивачем ціни спірного автомобілю, оскільки проданий нею транспортний засіб був пошкоджений внаслідок ДТП. Кошти, отримані нею внаслідок продажу транспортного засобу витрачено на погашення боргів, а тому кошти від продажу майна витрачені на потреби сім`ї.

В судовому засіданні представник позивача заявлені вимоги підтримав, з урахуванням продажу спірного автомобілю просив стягнути з відповідача грошову компенсацію половини його вартості, виходячи з ціни аналогічного транспортного засобу, визначеної через сайт AUTO.RIA у розмірі 36 000 доларів США.

Відповідач та її представник проти задоволення позову заперечували з підстав, зазначених у відзиві.

Заслухавши учасників справи, дослідивши її матеріали, суд вважає правильним ухвалити рішення про відмову у задоволенні позовних вимог з наступних підстав.

Судом встановлено, що Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 2003 року.

13.06.2017 за спільні кошти подружжям придбано транспортний засіб «LEXUS» д.н.з. НОМЕР_1 , 2016 року випуску, який був зареєстрований на ім`я відповідача.

08.02.2022 зазначений автомобіль був проданий ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу ОСОБА_5 за ціною 196 000 гривень (а.с.132-133).

Сторонами визнавалось те, що спірний автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя, а тому ця обставина доказуванню в силу положень ст.82 ЦПК України не підлягає.

Відповідно до частини першої статей 3, 15, 16 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У загальному розумінні захист цивільних прав слід розуміти як передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких здійснюється поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. У кожній конкретній справі позивач на власний розсуд обирає спосіб (способи) захисту його порушеного, оспорюваного чи невизнаного права.

Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням статей 55, 124 Конституцій України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), відповідно до яких кожна особа має право саме на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), ніж положення Законів України, зокрема кодексів, порушене цивільне право чи інтерес підлягають судовому захисту у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію. Вирішення справи у суді має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту (аналогічні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 63), від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 82), від 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (пункт 24)).

Загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у статті 16 ЦК України. Разом з тим цей перелік не є вичерпним, про що прямо зазначено в цій статті.

Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності особа здійснює незалежно від волі інших осіб, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.

За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном. Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості, одночасно майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно) (частина перша статті 355 ЦК України).

За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Прикладом спільного майна є спільне сумісне майно подружжя, яке набуте за час шлюбу та належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку та/або доходу (стаття 60 СК України). При цьому дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим з подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Також частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми сімейного права визначають не тільки право спільної власності подружжя на майно, а при його відчуженні й розмір їх часток у цьому майні та презумпцію згоди одного з подружжя на укладання від його імені іншим подружжям договорів про відчуження майна (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18).

Разом з тим, з метою захисту прав співвласників майна, у тому числі майна подружжя, норми цивільного та сімейного законодавства (стаття 369 ЦК України, частина третя та четверта статті 60 СК України) містять приписи, згідно з якими для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Зазначені приписи не тільки забезпечують права одного з подружжя, а й обмежують права іншого з подружжя у відчуженні спільного подружнього майна, оскільки ставлять правомочності одного з подружжя на відчуження майна в залежність від наявності належним чином оформленої згоди іншого з подружжя на таке відчуження. Відсутність такої згоди свідчить про відсутність повноважень в одного з подружжя (відчужувача) на відчуження подружнього майна.

Тобто відсутність згоди одного зі співвласників (колишнього подружжя) на розпорядження нерухомим майном може бути підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним, і такий спосіб захисту порушеного права власності одного з подружжя може бути ефективним у випадку заявлення позивачем позовної вимоги про застосування наслідків недійсності правочину.

У разі якщо сторона договору або інша особа (зацікавлена особа) хоче отримати еквівалент вартості майна, яке було відчужено без її згоди, вона має право подати позов про стягнення компенсації в розмірі частки відчуженого спільного майна, що є ефективним способом захисту без визнання правочину недійсним та застосування реституції. У цьому випадку важливим є встановлення на час вирішення спору ринкової вартості спільного майна, яке було відчужено, а у разі неможливості визначення такої вартості саме цього майна - ринкової вартості майна, подібного за якостями (технічними характеристиками) до відчуженого.

Судом встановлено, що 08.02.2022 спірний автомобіль відчужено відповідачем за відсутності згоди позивача як його співвласника і, незважаючи на вжиття заходів забезпечення позову у цій справі.

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України).

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).

Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу (частина третя статті 370 ЦК України).

Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою (абзаци перший і другий частини другої статті 364 ЦК України).

Сторони правочинів повинні діяти добросовісно й у випадку порушення цього обов`язку вони позбавляються захисту (стаття 13 ЦК України). Зазначене свідчить, що відчуження одним із подружжя спільного подружнього майна за ціною, нижчою за ринкову вартість цього майна, без згоди на таку вартість іншого з подружжя є порушенням права цього подружжя на мирне володіння своїм майном та отримання за нього справедливої ціни, а також є проявом недобросовісності відчужувача, що позбавляє останнього права виплатити компенсацію саме у визначеному договором розмірі.

У випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи.

Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції іншому з подружжя (співвласнику) у зв`язку з припиненням його права на спільне майно. При цьому вартість майна, що підлягає поділу, у разі недосягнення згоди між подружжям, визначається на час розгляду справи, а не на час продажу майна одним з подружжя проти волі іншого. Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18). Він є сталим при вирішенні вказаного правового питання у спірних правовідносинах.

Аналогічні висновки щодо застосування норм права викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі №125/2157/19 від 31.08.2022.

Отже, ринкова вартість спірного транспортного засобу входить до предмету доказування у цій справі.

Разом з тим, жодною зі сторін доказів такої вартості не надано. Відповідачем подано відомості з сайту AVTO-RIA щодо продажу станом на 07.09.2021 автомобілю «LEXUS», 2016 року випуску. Після цього, будь-яких доказів орієнтовної вартості майна на момент розгляду справи ні позивачем, ні відповідачем не подавалось. Правом на призначення експертизи з цього питання жодна зі сторін не скористалась, всупереч відповідним роз`ясненням суду.

Суд позбавлений можливості співставити подібність за своїми якостями (технічними характеристиками) спірного автомобілю та автомобілю, продаж якого здійснювався через відповідний веб-сайт, оскільки відсутні вихідні дані для цього, дані щодо пробігу, наявності/відсутності механічних пошкоджень тощо.

При цьому, доводи відповідача, заявлені у відзиві, зводяться виключно до того, що стягнення грошової компенсації неможливо, оскільки кошти, отримані внаслідок продажу автомобілю використані в інтересах сім`ї. Покладення тягару доказування обставин, які не включаються до змісту заперечень відповідача на нього суперечить принципу диспозитивної цивільного процесу та ролі суду у вирішенні цивільних спорів.

Доводи відповідача про те, що кошти, отримані внаслідок продажу автомобілю були використані нею в інтересах сім`ї будь-якими належними та допустимими доказами не підтверджено, виконання нею боргових зобов`язань перед сторонніми особами не свідчить про те, що запозичені кошти витрачались виключно в інтересах сім`ї і на що саме.

У зв`язку з зазначеним та недоведеності сторонами в межах заявлених вимог та заперечень ринкової вартості спірного автомобілю на момент розгляду справи, суд вважає, що позовні вимоги слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст.5, 12, 13, 81, 89, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В

Позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання майна об`єктом спільної сумісної власності, поділ майна - залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складання його повного тексту до Київського апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 19.06.2023

Суддя А.М. Майбоженко