Житомирський апеляційний суд
Справа №274/4233/22 Головуючий у 1-й інст. Вдовиченко Т. М.
Категорія 10 Доповідач Борисюк Р. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2023 року

Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Борисюка Р.М.,

суддів Галацевич О.М., Микитюк О.Ю.,

з участю секретаря

судового засідання Гарбузюк Ю.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №274/4233/22 за позовом представника ОСОБА_1 - адвоката Гуменюка Олександра Володимировича до Бердичівської районної державної адміністрації Житомирської області, треті особи: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , про визнання права власності на нерухоме майно,

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Гуменюка Олександра Володимировича на рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 02 лютого 2023 року, ухвалене під головуванням судді Вдовиченко Т.М. у м. Бердичеві,

в с т а н о в и в :

У серпні 2022 року адвокат Гуменюк О.В. в інтересах ОСОБА_1 звернувся до суду із названим позовом, в якому просив визнати за ОСОБА_1 право власності за набувальною давністю на 61/200 ідеальних частин житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_4 , померлій ІНФОРМАЦІЯ_1 , та перейшла в порядку спадкування до держави в особі Бердичівської районної державної адміністрації, як титульного власника.

Позов мотивований тим, що відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек та Єдиного реєстру заборон на відчуження об`єктів нерухомого майна житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 перебуває у спільній частковій власності та зареєстрований за: ОСОБА_1 , на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 19.10.1988 №1-3729, в розмірі 61/200 ідеальних частин будинку; ОСОБА_4 , на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом від 10.02.1982 №1-352, в розмірі 61/200 ідеальних частин будинку; ОСОБА_2 , на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом від 22.05.2021 №3-161, в розмірі 39/200 ідеальних частин будинку; ОСОБА_3 , на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом від 22.05.2021 №3-160, в розмірі 39/200 ідеальних частин будинку.

Зазначає, що позивач частину житлового будинку за вищезгаданою адресою набув на підставі заповіту після ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 та була власником 61/100 ідеальних частин зазначеного будинку. Проте, текст заповіту був складений таким чином, що ОСОБА_1 фактично було успадковано лише 61/200 ідеальних частин будинку. В свою чергу, неоднозначне трактування заповіту призвело до того, що згідно правовстановлюючих документів на будинок 61/200 ідеальних частин житлового будинку залишилось у власності покійної ОСОБА_4 . Вважає, що оскільки строк відкритого, добросовісного та безперервного володіння частиною будинку позивачем становить більше 20 років, тому є підстави для набуття права власності за набувальною давністю.

Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 02 лютого 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі, представник позивача - адвокат Гуменюк О.В., посилаючись на незаконність та необґрунтованість даного рішення, а також на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо неналежного відповідача у даній справі, оскільки зважаючи на відсутність спадкоємців після смерті ОСОБА_4 , належним відповідачем у даній справі є держава в особі Бердичівської районної державної адміністрації Житомирської області як титульний власник майна.

Відкритість та добросовісність володіння спірним майном також встановлена рішенням Бердичівського міськрайонного суду від 30.06.2022, відтак були наявні підстави для задоволення позову.

У відзиві на апеляційну скаргу, Бердичівська районна державна адміністрація у зв`язку із законністю та обґрунтованістю оскаржуваного рішення просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи сторони та інші учасники в судове засідання не з`явились, а тому суд апеляційної інстанції розглянув справу у їх відсутність, що відповідає положенням ч.2 ст.372 ЦПК України.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень ст. 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 , якій на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 10.02.1982 №1-352 належало 61/100 ідеальних частин житлового будинку АДРЕСА_1 , померла ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.13, 21).

Згідно заповіту, посвідченого 29.01.1982, ОСОБА_4 від належної їй частини жилого будинку, що знаходиться по АДРЕСА_1 , заповіла її 1/2 частину ОСОБА_1 (а.с.11).

Вказаний заповіт реалізовано позивачем шляхом отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 19.10.1982 №1-3729, відповідно до якого ОСОБА_1 належить на праві власності 61/200 ідеальних частин житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Окрім іншого в свідоцтві зазначено, що на 61/200 ідеальних частин житлового будинку свідоцтво про право на спадщину не видано (а.с.14,15).

Як вбачається із Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек та Єдиного реєстру заборон на відчуження об`єктів нерухомого майна житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 перебуває у спільній частковій власності та зареєстрований за:

- ОСОБА_1 , на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 19.10.1988 №1-3729, в розмірі 61/200 ідеальних частин будинку;

- ОСОБА_4 , на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 10.02.1982 №1-352, в розмірі 61/200 ідеальних частин будинку;

- ОСОБА_2 , на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 22.05.2021 №3-161, в розмірі 39/200 ідеальних частин будинку;

- ОСОБА_3 , на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом від 22.05.2021 року №3-160, в розмірі 39/200 ідеальних частин будинку (а.с.18 -19а).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції із посиланням на норми ст. ст. 328, 344 ЦК України, правові висновки, наведені по даній категорії справ у постановах Верховного Суду, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання за позивачем права власності на спірне нерухоме майно у порядку набувальної давності, оскільки в контексті положень ст. 344 ЦК України володіння позивачем частиною житлового будинку, яка залишилась не оформленою після смерті ОСОБА_4 , не можна вважати безтитульним та добросовісним. Так, 61/200 частина житлового будинку, яка не охоплена заповітом, підлягала спадкуванню за законом в порядку ст. 537 ЦК України в редакції 1963 року, відповідно до якої частина майна, що залишилась не заповіданою, розподіляється між спадкоємцями за законом, закликаними до спадкоємства в порядку статей 529-533 цього Кодексу. До числа цих спадкоємців за законом, яким інша частина майна була залишена за заповітом, якщо в заповіті не передбачено інше.

Враховуючи наведене, умови набуття права власності саме за набувальною давністю відсутні.

Відповідно до ч. 3 ст. 524 ЦК України, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, якщо немає спадкоємців ні за законом, ні за заповітом, або жоден з спадкоємців не прийняв спадщини, або всі спадкоємці позбавлені заповідачем спадщини, майно померлого за правом спадкоємства переходить до держави. Оскільки спірна частина житлового будинку залишилась не успадкованою, тому в контексті наведеної норми вважається що спадщина прийнята державою в особі Бердичівської районної державної адміністрації Житомирської області (титульний власник майна), а відтак висновок суду першої інстанції що остання не є належним відповідачем у справі, є помилковим, однак на правильність вирішення даного спору в цілому це не впливає.

Приведені в апеляційній скарзі інші доводи зводяться до тлумачення діючого законодавства, незгоди з рішенням суду, переоцінки висновків рішення суду та не спростовують правильність рішення суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Отже, колегіясуддів вважає, що суд першої інстанції при вирішенні спору виконав вимоги ст. 89, ст. 264 ЦПК України та у відповідності до зазначених норм дав належну оцінку встановленим обставинам і дослідженим доказам, висновки суду обґрунтовані.

За таких обставин, апеляційний суд дійшов висновку, що рішення суду відповідає вимогам матеріального та процесуального права, тому апеляційна скарга повинна бути залишена без задоволення, а рішення суду першої інстанції - залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Гуменюка Олександра Володимировича залишити без задоволення, а рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 02 лютого 2023 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Судді

Повний текст постанови складений: 15 червня 2023 року.