Справа № 522/6429/16-ц
Провадження № 2/521/341/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 квітня 2023 року Малиновський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Мазун І.А.,

за участю секретаря судового засідання Кусяк О.Е.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В:

До Малиновського районного суду м. Одеси 04.04.2016р. звернулося ПАТ КБ «ПриватБанк» з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилався на те, що 20.09.2005 р. між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № ODH0GF01420096 згідно з умовами якого Банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 36 400 дол. США на термін до 18.09.2025 р.

У забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_1 по кредитному договору було укладено договір поруки між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 .

Позичальник умови кредитного договору належним чином не виконує, про що неодноразово повідомлявся в тому числі й шляхом направлення письмової вимоги про виконання зобов`язань згідно умов кредитного договору. Однак зобов`язання не виконуються, у зв`язку з чим, станом на 04.03.2016 р. за відповідачем наявна заборгованість, яка складає 55 162,10 дол. США, що еквівалентно 1 445 798,64 грн., яка складається з: заборгованість за кредитом 24 391,39 дол. США; заборгованість за процентами за користування кредитом 5 300 дол. США; заборгованість по комісії за користуванням кредитом 5 262,78 дол. США, пені 20 207,88 дол. США.

Заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 06 липня 2016 року позовні вимоги задоволено, стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором в розмірі 55 162,10 дол. США, що еквівалентно 1 445 798,64 грн., а також в рівних частках судовий збір в розмірі 21 686,98 грн. (том 1 а.с. 40-42)

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 04.11.2021р. поновлено ОСОБА_1 строк для подачі заяви про перегляд заочного рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 06 липня 2016 року. Скасовано заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 06 липня 2016 року у справі № 521/6429/16-ц за позовом АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості. Справу призначено до розгляду в загальному порядку у підготовчому судовому засіданні. (том 1 а.с. 165-166)

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 05.12.2022р. закрито підготовче судове засідання по цивільній справі та призначено справу до судового розгляду. (том 2 а.с. 181)

Представник позивача у призначене судове засідання не з`явився, проте в матеріалах справи міститься його заява про розгляд справи за його відсутності заявлені вимоги підтримує та просить їх задовольнити.

Представник ОСОБА_1 в призначене судове засідання не з`явилася, повідомлялася заздалегідь належним чином.

Інші учасники справи у призначене судове засідання також не з`явилися.

Частиною 1 ст. 223 ЦПК України передбачено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Суд, з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу за відсутності відповідача та його представника, які своєчасно і належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи.

Відповідно до ст. 44 ЦПК України учасники справи зобов`язані добросовісно користуватися процесуальними правами, зловживання процесуальними правами не допускається.

Зловживанням процесуальними правами в розумінні процесуального закону є, крім іншого, вчинення (або не вчинення) дій, спрямованих на безпідставне затягування розгляду справи.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, учасником якої є Україна, закріплено право кожного на розгляд його справи судом упродовж розумного строку. Тобто зловживання процесуальними правами, спрямоване на свідоме невиправдане затягування судового процесу, порушує права інших учасників цього процесу та вимоги названих Конвенції та Кодексу.

Ратифікуючи зазначену Конвенцію Україна взяла на себе зобов`язання гарантувати кожній особі права та свободи, закріплені в Конвенції, включаючи право на справедливий судовий розгляд протягом розумного строку.

З аналізу зазначених норм Конвенції та практики Європейського суду слідує, що питання про порушення статті 17 Конвенції, яка закріплює один із основоположних принципів Конвенції принцип неприпустимості зловживання правами, може поставати лише у сукупності з іншою статтею Конвенції, положення якої у конкретному випадку дають підстави для висновку про зловживання особою наданим їй правом.

У справах «Рябих проти Росії» (заява № 52854/99, рішення від 24 липня 2003 року, пункт 52) та «Пономарьов проти України» (заява № 3236/03 від 03 квітня 2008 року, пункт 40) Європейський суд з прав людини зазначив, що сторона, яка приймає участь у судовому процесі, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнова проти України»).

Як роз`яснив Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 12 березня 2019 року у справі № 910/12842/17, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Крім того, Верховний Суд в постанові від 01 жовтня 2020 року по справі №361/8331/18 висловився, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Отже, законодавець передбачив, що явка до суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Суд може розглянути справу за відсутності її учасників. При цьому суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень суду.

Суд звертає увагу, що вказана цивільна справа перебуває в провадженні Малиновського районного суду м. Одеси з 04.04.2016 року, а тому представник позивача та представники відповідачів мали достатньо часу, в разі необхідності, надати суду докази, клопотання, пояснення із доведенням свої позиції по справі, та в повній мірі реалізувати свої процесуальні права.

Окрім того ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 05.12.2022р. закрито підготовче провадження у справі та справу призначеного до судового розгляду.

Таким чином, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін у якнайскорішому розгляді справи, усвідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду та ухвалення законного і обґрунтованого рішення

Оскільки сторони в судове засідання не з`явились, то відповідно до вимог ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Вивчивши наявні матеріали справи у їх сукупності, прийнявши до уваги пояснення сторони позивача та відповідача, дослідивши письмові докази, надавши правовідносинам, що виникли між сторонами належну правову оцінку, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову виходячи з наступного.

20.09.2005 р. між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № ODH0GF01420096 згідно з умовами якого Банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 36 400 дол. США на термін до 18.09.2025р., зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами. (том 1 а.с. 13-14)

У забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_1 по кредитному договору 20.09.2005р. було укладено договір поруки № 0096/Р між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 (том 1 а.с. 15)

Позичальник умови кредитного договору належним чином не виконує, про що неодноразово повідомлявся в тому числі й шляхом направлення письмової вимоги про виконання зобов`язань згідно умов кредитного договору. Однак зобов`язання не виконуються, у зв`язку з чим, станом на 04.03.2016 р. за відповідачем наявна заборгованість, яка складає 55 162,10 дол. США, що еквівалентно 1 445 798,64 грн., яка складається з: заборгованість за кредитом 24 391,39 дол. США; заборгованість за процентами за користування кредитом 5 300 дол. США; заборгованість по комісії за користуванням кредитом 5 262,78 дол. США, пені 20 207,88 дол. США.

Про порушення зобов`язання та необхідності повного погашення боргу відповідачі повідомлені належним чином, відповідно до претензії вимоги.

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Позичальник належним чином прийняті на себе зобов`язання по договору не виконувала, що є порушенням Закону України «Про банки та банківську діяльність» та умов кредитного договору.

Частиною 2 статті 1054 ЦК України передбачено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Отже, згідно із частиною 2 статті 1054 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому.

Згідно до ст.ст.525, 526 ЦК України зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов кредитного договору та Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язань або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Ст.629 ЦК України передбачає, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно до ч.1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Статтею 554 ЦК України встановлено, що у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Частина 2 ст. 554 ЦК України визначає також, що поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойку, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Згідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

У відповідності до ч.1 ст.530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

При цьому слід зазначити, що заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 10.02.2015р. позов Публічного акціонерного товариства КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки задоволено частково. В рахунок виконання основного зобов`язання щодо оплати заборгованості в розмірі 32108,26 доларів США, що складає 256545,00 гривень, за договором про надання кредиту №ODH0GF01420096 від 20.09.2005 року звернути стягнення на предмет іпотеки, який належить відповідачу, а саме на квартиру загальною площею 42.80 кв.м., жилою площею 28.00 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом продажу вказаного предмету іпотеки (на підставі договору іпотеки № ODH0GF01420096 від 20.09.2005 р.) ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» з укладеним від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з проведенням дії щодо користування технічної документації відповідно до поточного стану нерухомості, її перепланування та перебудови, з проведенням дії щодо оформлення та з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» судовий збір в розмірі 2565,45 гривень. В решті позовних вимог відмовлено. (том 1 а.с. 97-98)

Як вбачається із змісту вищезазначеного судового рішення, судом встановлено, що у забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, відповідно до договору іпотеки, укладеного 20 вересня 2005 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «Приватбанк» та посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Савченко С.В. за реєстровим № 3832, відповідачем було передано в іпотеку ПАТ КБ «Приватбанк» квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

Про наявність вищезазначеного рішення суду та договору іпотеки суду не було відомо, оскільки позивач подаючи 04.04.2016 р. відповідний позов приховав від суду відповідні обставини, що ставить під сумнів у добропорядності виконання покладених на позивача прав та обов`язків законодавством.

Іпотека, як майновий спосіб забезпечення виконання зобов`язання, є особливим (додатковим) забезпечувальним зобов`язанням, що має на меті стимулювати боржника до виконання основного зобов`язання та запобігти негативним наслідкам порушення боржником своїх зобов`язань або зменшити їх. Виконання забезпечувального зобов`язання, що виникає з іпотеки, полягає в реалізації іпотекодержателем (кредитором) права одержати задоволення за рахунок переданого в іпотеку майна.

Сутність цього права полягає в тому, що воно дозволяє задовольнити вимоги кредитора навіть у разі невиконання боржником свого зобов`язання в силу компенсаційності цього права за рахунок іпотечного майна та встановленого законом механізму здійснення кредитором свого переважного права, незалежно від зміни права власності на це майно.

Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п`ята статті 3 Закону України «Про іпотеку»).

Слід розмежовувати вимогу про стягнення боргу за основним зобов`язанням (actio in personam) та вимогу про звернення стягнення на предмет іпотеки (actio in rem). Вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки «піддається» впливу позовної давності. На неї поширюється загальна позовна давність тривалістю у три роки. На вимогу про звернення стягнення на предмет іпотеки поширюються всі правила щодо позовної давності (початок перебігу, зупинення, переривання, наслідки спливу тощо).

Так, відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

За приписами статей 1048 та 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути банку суму кредиту та сплатити проценти до дня повернення кредиту, при цьому, кредит вважається повернутим в момент зарахування грошової суми на банківський рахунок кредитора.

Згідно з частиною першої статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Відповідно до частини першої статті 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

За рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання. При цьому, якщо вимога за основним зобов`язанням підлягає виконанню у грошовій формі, розмір цієї вимоги визначається на підставі іпотечного договору або договору, що обумовлює основне зобов`язання, у чітко встановленій сумі чи шляхом надання критеріїв, які дозволяють встановити розмір цієї вимоги на конкретний час протягом строку дії основного зобов`язання (частини перша та друга статті 7 Закону України "Про іпотеку").

Відтак, під час розгляду цього спору судам необхідно достеменно встановити як факт невиконання позичальниками своїх зобов`язань за кредитними договорами перед Банком так і розмір невиконаних позичальниками зобов`язань за кредитними договорами. Адже саме невиконання зобов`язань позичальниками за кредитними договорами дає останньому як кредитору та іпотекодержателю право здійснити задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки, який належить Підприємцю на праві власності. Дослідженню підлягають питання настання строку (терміну) виконання основного зобов`язання, строку кредитування/його спливу і у разі пред`явлення до позичальника вимоги/прийняття рішення про стягнення боргу, розмір забезпеченого іпотекою зобов`язання, дотримання Банком умов договору та статті 35 Закону України "Про іпотеку" щодо належного надсилання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, вимоги про усунення порушення основного зобов`язання, дослідження та оцінка умов Договору іпотеки щодо самого предмету іпотеки та прав і обов`язків щодо нього у сторін, тощо.

Тобто, ухвалення заочного рішення Київським районним судом м. Одеси від 10.02.2015р. про звернення стягнення на предмет іпотеки, потягло зміну строку виконання основного зобов`язання.

Відповідно до статей 11, 629 ЦК України договір є однією з підстав виникнення зобов`язань та є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно зі статтею 526 ЦК України та статтею 193 ГК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) частина перша статті 530 ЦК України.

Згідно з положеннями статей 599, 629 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом частина перша статті 612 ЦК України.

Згідно з частиною першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики (частина перша статті 1048 ЦК України).

Процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору (частини перша-друга статті 10561 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Частиною 1 статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Водночас, за змістом частини 2 статті 625, статті 1050 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Плата за прострочення виконання грошового зобов`язання врегульована законодавством. У цьому разі відповідно до частини 2 статті 625, статті 1050 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Тобто, законодавство встановлює наслідки як надання можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу в межах дії договору, так і наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх, тому підстави для застосування аналогії закону відсутні.

Такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі № 910/1238/17.

Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою статті 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення.

Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною першою статті 1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього Кодексу.

Тобто проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 ЦК України, є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.07.2018 у справі № 310/11534/13-ц дійшла висновків про те, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України. Якщо за рішенням про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів.

Також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі №444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) зазначено, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється, і права та інтереси позивача в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Відтак, зі спливом строку кредитування припиняється право позикодавця нараховувати проценти за кредитом.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16 також зазначено, що тлумачення умов укладеного сторонами справи договору щодо наслідків порушення відповідачем строків повернення позичених коштів має здійснюватися у системному взаємозв`язку з положеннями чинного законодавства, які регулюють загальні засади та умови настання цивільно-правової відповідальності, в тому числі за порушення грошового зобов`язання, враховуючи, що за пунктом 22 частини 1 статті 92 Конституції України засади цивільно-правової відповідальності визначаються виключно законами України.

У постанові від 31.10.2018 у справі № 202/4494/16-ц Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Схожі правові висновки містяться у низці постанов Верховного Суду, зокрема: у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), від 19.05.2020 у справі № 910/23028/17 (провадження 12-286гс18), у постановах Верховного Суду від 16.12.2020 у справі № 912/1433/16, від 21.07.2021 у справі № 910/14918/20.

Відтак, право позикодавця нараховувати обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Як вже зазначалося раніше, 20.09.2005 р. між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № ODH0GF01420096 згідно з умовами якого Банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 36 400 дол. США на термін до 18.09.2025р., зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами.

Згідно зі статтею 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні.

Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Разом з тим частина друга статті 524 та частина друга статті 533 ЦК України допускають, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

При цьому рішенням Київського районного суду м. Одеси від 10.02.2015р. встановлено, що у рахунок виконання основного зобов`язання щодо оплати заборгованості в розмірі 32108,26 доларів США, що складає 256545 гривень, за договором про надання кредиту № ODH0GF01420096 від 20.09.2005 року звернути стягнення на предмет іпотеки, який належить відповідачу, а саме на квартиру загальною площею 42.80 кв.м., жилою площею 28.00 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом продажу вказаного предмету іпотеки (на підставі договору іпотеки № ODH0GF01420096 від 20.09.2005 р.) ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» з укладеним від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з проведенням дії щодо користування технічної документації відповідно до поточного стану нерухомості, її перепланування та перебудови, з проведенням дії щодо оформлення та з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки.

Тим самим визначено суму заборгованості, яку необхідно стягнути з відповідачів шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

З метою виконання вищезазначеного рішення суду, 15.02.2016р. між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «Естейт Селлінг» укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 . Продаж квартири за домовленістю сторін вчинився за 287 226 грн. (том 2 а.с. 47-48)

Звертаючись до суду з позовом щодо звернення стягнення на предмет іпотеки розмір заборгованості становив 32108,26 дол. США, що еквівалентно 256545 грн. згідно курсу НБУ (100 дол. США = 799,30 грн.) (станом на 23.07.2013р. справа № 520/9918/14-ц)

На дату продажу квартири її вартість у доларах США становила 10987,98 дол. США, згідно курсу НБУ (100 дол. США = 2614,74 грн.)

Таким чином вимога позивача щодо стягнення заборгованості задоволена в частковому розмірі, а саме в розмірі 10 987,98 дол. США.

Вищезазначена, отримана від продажу квартири, сума грошових коштів пішла на погашення заборгованості, а саме 142,60 дол. США сплата пені за кредитним договором, 219,87 дол. США на погашення процентів по кредитному договору, 0,18 дол. США погашення процентів по кредитному договору, 252,89 дол. США сплата заборгованості за кредитним договором, 679,25 дол. США сплата заборгованості за кредитним договором, 9168,82 дол. США сплата пені за кредитним договором, а всього сплачено 10463,61 дол. США. (том 2 а.с. 153-158)

Між тим продаж квартири здійснено за 10 987,98 дол. США, а банком на погашення суми боргу за кредитним договором після продажу предмета іпотеки погашено лише на суму 10 463,61 дол. США. Проте сума різниці між цими грошовими коштами становить 524,37 дол. США, які невідомо де ділися.

При цьому слід зазначити, що згідно наданого розрахунку заборгованості вбачається, що позивачем після звернення до суду з позовом 23.07.2013р. (справа № 520/9918/14-ц) продовжували нараховуватися відсотки за користування кредитом, що не відповідає вимогам законодавства в такому випадку. (том 1 а.с. 5-8)

Окрім того у вищезазначеному розрахунку станом на 22.07.2013р. сума залишку поточної заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту) становить 24058,01 дол. США, а вже 20.09.2013р., 26.09.2013р., 20.10.2013р. та 21.10.2013р. становить 24176,97 дол. США, тим самим розмір тіла кредиту якимось чином збільшився. (том 1 а.с. 7 (на звороті) - 8)

Крім того така тенденція збільшення суми тіла кредиту зафіксована і 27.09.2011р. 24391,39 дол. США, а 12.10.2011р. 24652,04 дол. США, 17.09.2012р. 24391,39 дол. США , а 19.09.2012р. 24647,48 дол. США.

Таким чином у суду виникаю об`єктивні сумніви у достовірності наданого позивачем розрахунку суми заборгованості.

Зобов`язання за договором позики не припинилося в силу його невиконання, так як вартості набутого позикодавцем у власність предмета іпотеки не вистачило для погашення боргу в повному обсязі. Тому Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що за приписами статті 591 ЦК України та частини сьомої статті 47 Закону України «Про іпотеку» кредитор має право на стягнення суми, що не вистачає для погашення заборгованості.

Згідно зі статтею 5 ЦПК суд за вимогою особи має захистити права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Якщо ж закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Під час виконання судового рішення про стягнення з боржника грошової суми в інтересах іпотекодержателя у межах виконавчого провадження звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється з урахуванням відповідних норм Закону України «Про іпотеку» та статті 572 ЦК України, зокрема з урахуванням права стягувача, який є іпотекодержателем, одержати задоволення вимог за рахунок предмета іпотеки переважне перед іншими стягувачами.

Зазначене співвідноситься із положеннями статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод: оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок щодо нього, судам слід виходити із його ефективності, а це означає, що вимога про захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, а також забезпечувати поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

При цьому, з метою забезпечення однозначного розуміння ухваленого рішення у резолютивній частині слід зазначати, що звернення стягнення на предмет іпотеки відбувається в рахунок стягнення заборгованості за основним договором, а отже таке звернення стягнення не є додатковим стягненням.

Разом із тим Велика Палата Верховного Суду звертає увагу, що питання щодо виконання виданого кредитору виконавчого документа у разі, коли такий обов`язок боржника за таким виконавчим документом відсутній повністю або частково у зв`язку з його припиненням (через виконання боржником, іншою особою тощо) підлягають вирішенню в порядку, передбаченому частиною другою статті 432 ЦПК України.

Відповідний правовий висновок зроблений Верховним Судом у постанові від 19.05.2020р. у справі № 361/7543/17.

Зважаючи на вищевикладене та враховуючи заявлені позовні вимоги, судом встановлено, що розмір заборгованості, після ухваленні рішення Київського районного суду м. Одеси 10.02.2015р., повністю не погашено, проте суд позбавлений можливості достеменно встановити який розмір заборгованості залишився невиконаним, та на який здійснювалися нарахування відповідно до ст. 625 ЦПК України, на яку відповідно до вимог законодавства позивач має право.

Разом з тим, слід зазначити, що суд не є експертною установою (бухгалтерською) та не має достатніх знать та вмінь для визначення та розрахунку суми яку необхідно стягнути з боржників (відповідачів).

При цьому учасниками справи клопотань про проведення економічної (бухгалтерської) експертизи не заявлялося.

При цьому суд наголошує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін.

У відповідності до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Згідно статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст.78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно до пункту 4 частини 2 статті 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.

У ч.ч.1, 2, 8 статті 83 ЦПК України визначено, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинний подати докази разом з поданням позовної заяви. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Таким чином, оскільки позивач, на виконання свого процесуального обов`язку не надав належних, і неспростовних доказів на підтвердження своєї позиції, а також оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, суд ухвалює рішення про відмову у задоволенні позову у повному обсязі за його недоведеністю.

Європейський суд з прав людини зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23).

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 4, 5, 11-13, 76-81, 133, 141, 258, 259, 263-265, 352, 354 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення виготовлено 05 травня 2023 року.

ГОЛОВУЮЧИЙ І.А. МАЗУН