КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/9773/2023 Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 грудня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Голуб С.А.,

суддів: Писаної Т.О., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Гаврилко Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 22 грудня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення коштів та відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

У липні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення коштів та відшкодування моральної шкоди.

Позов обґрунтував тим, що він, відповідачі, а також ОСОБА_4 є співвласниками у рівних долях квартири АДРЕСА_1 .

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не несуть витрати по оплаті житлово-комунальних послуг та відмовляються компенсувати йому зазначені витрати.

Станом на день звернення до суду ним самостійно сплачено за житлово-комунальні послуги: у 2018 році - 9 743,00 грн, у 2019 році - 17 640,00 грн, у 2020 році - 15 315,00 грн, а всього на загальну суму 42 698,00 грн.

Вважає, що він, як співвласник квартири, який виконав солідарний обов`язок щодо сплати необхідних витрат на утримання спільного майна, має право вимагати з кожного із відповідачів їх відшкодування у розмірі 1/4 частини із сплачених ним сум.

Крім того, діями відповідачів йому завдана моральна шкода, оскільки він зазнав психологічних та душевних страждань, що призвело до погіршення стану його здоров`я.

ОСОБА_1 просив суд:

стягнути з ОСОБА_2 та на його користь в порядку регресу 1/4 частку від суми сплачених ним коштів за житлово-комунальні послуги за 2018 рік у розмірі 2 435,75 грн, за 2019 рік - 4 410,00 грн та за 2020 рік - 3 828,75 грн;

стягнути з ОСОБА_3 на його користь в порядку регресу 1/4 частку від суми сплачених ним коштів за житлово-комунальні послуги за 2018 рік у розмірі 2 435,75 грн, за 2019 рік - 4 410,00 грн та за 2020 рік - 3 828,75 грн, окрім періоду не проживання цього відповідача у квартирі;

стягнути солідарно з відповідачів на його користь 10 000,00 грн моральної шкоди та понесені судові витрати.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 22 грудня 2022 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків, викладених в рішенні суду, обставинам справи та порушення норм процесуального права, і ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

В доводах апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції не надано належної оцінки поданим позивачем доказам, а саме квитанціям про оплату за житлово-комунальні послуги, у яких відображені щомісячні платежі за окремі житлово-комунальні послуги (теплопостачання, обслуговування прибудинкової території тощо) та платник.

Натомість, в обґрунтування свого рішення суд взяв саме докази відповідачів, які не стосуються предмету доказування, не відповідають дійсності та прийняті до розгляду з грубим порушенням процесуальних норм, що призвело до порушення засад змагальності сторін, принципів рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом та майнових прав позивача.

У рішенні суду зазначено, що сторонам було направлено копію ухвали про відкриття провадження, відповідачам копію позовної заяви з додатками. Відповідачам був наданий строк для подання відзиву на позовну заяву, однак своїм правом вони не скористалися, відзив не подали. Виходячи з цього, суд вважав за можливе розглядати справу за наявними в справі доказами.

В свою чергу, 10 лютого 2022 року ОСОБА_2 подала до суду заяву разом з доказами, яка за своїм змістом є відзивом на позовну заяву.

Позивач вважає, що суд першої інстанції прийняв дані документи від відповідача, які нагадують відзив, з грубим порушенням, внаслідок чого позбавив його можливості їх спростувати, оскільки подана заява не відповідає вимогам, що ставиться до відзиву, порушено порядок його подання та прийняття судом, а копія заяви з додатками йому не направлялася, тому він був позбавлений можливості подати відповідь на відзив у передбачений ЦПК України спосіб.

Відзиви на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надійшли. В силу вимог частини третьої статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції ОСОБА_1 та його представник - адвокат Грибова І.В. підтримали апеляційну скаргу, вказавши, що наданими квитанціями доводяться оплати позивачем послуг з утримання будинку та прибудинкової території, а також послуг централізованого опалення протягом 2018-2020 років. Жодного доказу на підтвердження того, що відповідачі в цей період сплачували зазначені послуги суду не надано. Оскільки всі співвласники майна мають його утримувати, а відповідачі не несуть витрат по утримання майна, вважали, що у суду першої інстанції були підстави для задоволення позову.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечував, посилаючись на те, що він знаходився у місцях позбавлення волі, у квартирі не проживав, отже не мав нести витрати по утриманню майна.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання повторно не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, надіслала засобами електронного зв`язку клопотання про відкладення розгляду справи до тих пір, поки вона зможе надати документи на розгляд апеляційного суду, посилаючись на те, що вона перебуває за межами України у зв`язку із запровадженням військового стану.

Оскільки клопотання про відкладення розгляду справи надійшло на електронну адресу Київського апеляційного суду в електронній формі без його скріплення електронним цифровим підписом відповідача у відповідності до вимог частини восьмої статті 43 ЦПК України, частини першої статті 1 Закону України «Про електронні довірчі послуги» та частини першої, другої статті 6, частини першої статті 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», колегія суддів на підставі частини четвертої статті 183 ЦПК України залишила його без розгляду та у відповідності до статей 369, 372 ЦПК України ухвалила проводити розгляд справи за відсутності учасників справи, які не з`явився.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення сторін в судовому засіданні, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід частково задовольнити з таких підстав.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону ухвалене у справі судове рішення не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони, а також ОСОБА_4 , який не є учасником справи, є співвласниками квартири АДРЕСА_1 в рівних частках.

В заяві від 10 лютого 2022 року ОСОБА_2 зазначала, що проживала у вказаній квартирі до 2015 року. До 2019 року у квартирі проживав ОСОБА_4 , а з 2019 року до цього часу у ній проживає лише ОСОБА_3 з дружиною.

Це підтверджується довідкою ОСББ «Будинок «Клубний» від 09 липня 2016 року, з якої вбачається, що ОСОБА_2 з 19 грудня 2015 року проживає за адресою: АДРЕСА_2 .

Згідно довідки ОК «АVМ «Житлосервіс» від 25 січня 2021 року ОСОБА_2 з 01 квітня 2017 року проживає за адресою: АДРЕСА_3 , та станом на січень 2021 року заборгованості за житлово-комунальні послуги за місцем проживання не має.

Проживання відповідача за іншою адресою визнає і позивач у зверненнях до виконавців комунальних послуг.

Звертаючись до суду, ОСОБА_1 надав копії договорів з обслуговуючими організаціями на надання послуг - КП «Центр комунального сервісу», КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва».

Крім того, надано довідки про нарахування та сплату по особовому рахунку КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва» та КП «Київкомунсервіс».

У липні 2021 року позивачу була видана довідка СП «Енергозбут» про внесення плати за гаряче водопостачання та централізоване опалення за 2019 рік.

Зі змісту вказаних довідок вбачається, що в них зафіксовані нараховані суми за надані послуги та сплачені суми.

Однак, суд першої інстанції зазначив, що ким ці суми були сплачені, в даних довідках не відображено.

В свою чергу, з листа структурного підрозділу «Енергозбут» КП «Київтеплоенерго» від 19 березня 2021 року на запит позивача вбачається, що квартира АДРЕСА_1 обладнана будинковим вузлом обліку теплової енергії, а нарахування за послуги з централізованого постачання гарячої води проводиться за показниками індивідуального вузла обліку гарячої води.

З урахуванням цього нарахування за послуги централізованого постачання холодної води та водовідведення також проводиться за показниками квартирного обліку холодної води.

Відповідач ОСОБА_2 надала до суду квитанції банківської установи за 2020 - 2021 роки про оплату послуг КП «Київкомунсервіс», ДП «Київгазенерджи, АТ «Київгаз», ТОВ «Київські енергетичні послуги», КП «Київтеплоенерго», ІІрАТ «Київводоканал», КП «Керуюча компанія Голосїївського р-ну».

Зазначила при цьому, що сума внесених нею платежів становить 6 000,00 грн, ОСОБА_3 - 6 000,00 грн, а ОСОБА_4 - 13 000,00 грн.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що пред`являючи суми до стягнення, позивач не зазначив, за які послуги вони сплачені. Також із наданих позивачем до позову квитанцій на сплату та квитанцій банківських установ про оплату неможливо зробити висновок, за які саме послуги вносилася плата та за який період. Крім того, позивач будь-яких доказів, які б спростовували наведені ОСОБА_2 обставини та сплачені суми, не надав.

Колегія суддів не може погодитись із такими висновками суду першої інстанції виходячи з такого.

За правилом частин першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

У частині першій статті 322 ЦК України визначено, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 7 Закону України «Про житло-комунальні послуги» визначені права і обов`язки споживачів, зокрема, обов`язком індивідуального споживача є оплата наданих житлово-комунальних послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Положеннями статті 360 ЦК України передбачено, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.

Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього (частини четверта статті 544 ЦК України).

Тлумачення наведених норм права дає підстави зробити висновок, що кожен співвласник зобов`язаний брати участь у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна.

Співвласник, який виконав солідарний обов`язок щодо сплати необхідних витрат на утримання майна, має право вимагати від іншого співвласника їх відшкодування (право зворотної вимоги - регрес).

Якщо хтось із співвласників відмовляється брати участь у витратах, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно і вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутись до суду з позовом про примусове стягнення з співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна, коштів для цієї мети.

Аналогічний правовий висновок висловлено Верховним Судом у постановах від 13 березня 2019 року у справі № 521/3743/17-ц та від 19 серпня 2020 року у справі № 703/2200/15-ц.

Як вбачається з матеріалів справи, сторони є співвласниками у рівних долях квартири АДРЕСА_1 і відповідно до закону зобов`язані оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Разом із тим, у різні періоди часу в квартирі проживали різні співвласники. Зокрема, до 13 вересня 2020 року у квартирі не проживав відповідач ОСОБА_3 , оскільки перебував у місцях позбавлення волі, однак проживає у квартирі на час розгляду справи судом. Також у квартирі не проживає відповідач ОСОБА_2 з грудня 2015 року. Отже, відповідачі за період 2018-2020 роки не користувались послугами з газопостачання, водопостачання та водовідведення, а також постачання електричної енергії.

Проте, послугами, вартість яких не залежить від обліку лічильниками, а від площі квартири, є послуги з теплопостачання та утримання будинку і прибудинкової території. Ці послуги мають оплачувати усі співвласники квартири незалежно від їх фактичного місця проживання, адже згідно з вимогами частини другої статті 317 ЦК України на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Твердження суду першої інстанції про те, що позивач не надав належного розрахунку витрат на сплату комунальних послуг є безпідставними, оскільки понесені останнім витрати на утримання квартири підтверджені належними доказами, зокрема, відповідними квитанціями про оплату житлово-комунальних послуг.

Відповідно до вимог статей 263 - 264 ЦПК України належним чином дослідити подані сторонами докази, перевірити їх, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ними повністю чи частково - зазначити правові аргументи на їх спростування і навести у рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині стягнення сплачених сум коштів за житлово-комунальні послуги, суд не врахувавши наведені вимоги процесуального законодавства, фактично не вирішив спір по суті в цій частині.

Місцевий суд не звернув уваги на те, що застосування норм права, оцінка доказів є саме прерогативою суду. У цій категорії справ розмір заборгованості за комунальні послуги має визначатись відповідно до наданих доказів, вимог закону та умов договорів. При цьому суд не позбавлений права і зобов`язаний при наявності заборгованості стягнути ту суму, яка є для суду доведеною, а не взагалі відмовляти у позові.

Подібний висновок викладений в постанові Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 204/2217/16-ц (провадження 61-47244св18).

Ураховуючи вимоги частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши належні, допустимі, достовірні та достатні докази відповідно до вимог статей 77-80 ЦПК України.

Як вбачається із квитанцій за послуги централізованого теплопостачання за адресою: АДРЕСА_4 , позивачем у 2018 році було сплачено 7 031,88 грн, у 2019 році - 8 371,07 грн, а у 2020 році - 6 080,66 грн.

За утримання будинку та прибудинкової території і вивезення побутових відходів позивачем сплачено у 2018 році 2 932,62 грн і 519,48 грн, у 2019 році - 3 845,85 грн і 1 139,68 грн, а у 2020 році - 3 976,63 грн і 1 689,40 грн відповідно.

Отже, ОСОБА_1 має право на отримання від кожного із співвласників квартири відшкодування сплачених ним коштів за отримані житлово-комунальні послугиу 2018-2020 роках відповідно до 1/4 частки у праві власності на вищевказану квартиру, а саме по 8 896,79 грн з кожного із відповідачів у справі.

Колегія суддів погоджується із доводами апеляційної скарги в тій частині, що районний суд безпідставно прийняв від ОСОБА_2 докази, які додані нею до заяви від 10 лютого 2022 року, оскільки суду не було надано доказів їх відправлення на адресу позивача.

Відповідно до частини дев`ятої статті 83 ЦПК України копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними.

Таким чином, колегія суддів вважає, що позивачем доведено понесення ним витрат на утримання спільного з відповідачами майна, відтак він має право на відшкодування відповідачами частини цих витрат відповідно до їх частки у праві власності, а саме по 8 896,79 грн з кожного.

Щодо позовних вимог про стягнення моральної шкоди, то оскільки матеріали справи не підтверджують, що внаслідок дій відповідачів позивач зазнав психологічних та душевних страждань, що призвело до погіршення стану його здоров`я, місцевий суд зробив обґрунтований висновок про відсутність підстав, передбачених статтями 23, 1167 ЦК України, для відшкодування немайнової шкоди.

Згідно із пунктом 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог не відповідає матеріалам справи, ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, та з порушенням норм матеріального і процесуального права, а відтак відповідно до вимог статті 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення коштів.

За змістом підпунктів «б», «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України у постанові суду апеляційної інстанції має бути зазначено про новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування або зміни судового рішення; та розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

У частинах першій, тринадцятій статті 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відтак, розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції та її переглядом у судах апеляційної та касаційної інстанцій, має здійснити той суд, який ухвалює остаточне рішення у справі, враховуючи загальні правила розподілу судових витрат.

Аналогічної позиції дотримується і Велика Палата Верховного Суду (див. постанови від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (провадження № 14-515цс19), від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19)).

На підставі викладеного пропорційного до розміру задоволених позовних вимог з відповідачів стягуються документально підтверджені судові витрати, понесені позивачем у межах даної справи, а саме по 257,69 грн сплаченого судового збору за подання позовної заяви та по 386,54 грн - за подання апеляційної скарги з кожного.

Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 22 грудня 2022 року в частині відмови у задоволенні позову про стягнення коштів скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошові кошти зі сплати житлово-комунальних послуг за 2018-2020 роки у розмірі по 8 896,79 грн з кожного.

Стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 по 257,69 грн сплаченого судового збору за подання позовної заяви та по 386,54 грн - за подання апеляційної скарги з кожного.

В іншій частині рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 22 грудня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Головуючий С.А. Голуб

Судді: Т.О. Писана

Д.О. Таргоній