Справа №932/5569/23
Провадження №2-з/932/42/23
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2023 року м. Дніпро

Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Овчинніковової О.С.,

за участю секретаря Івановій А.Є.,

вивчивши заяву про забезпечення позову до подання позовної заяви заявника ОСОБА_1 , особа, яка може отримати статус учасника справи ОСОБА_2 ,

ВСТАНОВИВ:

15 червня 2023 року до провадження судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська Овчиннікової О.С. надійшла заява ОСОБА_1 про забезпечення позову до подання позовної заяви, в якій заявник просив суд накласти арешт на нерухоме майно квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , що належить на праві приватної власності ОСОБА_3 та заборонити вчиняти будь-які реєстраційні дії (купівля-продаж, міна, найм, виділ часток, зміна власників та інше) по відчуженню, реалізації, передачі права власності іншим особам зазначеної квартири. Заяву обґрунтовано тим, що у квітні 2023 року заявниці стало відомо, що її донька ОСОБА_2 набула у власність квартиру за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 12.04.2010 року вартістю 77024,00 грн., всупереч наявним домовленостям між ними. 01.04.2010 року між ними було укладено договір доручення щодо придбання за 77024,00 грн. квартири на користь заявниці ОСОБА_1 . Грошову суму 77024,00 грн. було передано за розпискою від 01.04.2010 року.

Дослідивши матеріали заяви про забезпечення позову, суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні заяви з огляду на таке:

Відповідно до положень ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити заходів забезпечення позову, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи.

Види забезпечення позову, які може вжити суд, передбачені ч. 1 ст. 150 ЦПК України, згідно якої позов в тому числі забезпечується накладенням арешту та забороною вчиняти певні дії. Суд може застосувати кілька видів забезпечення позову (ч. 2 ст. 150 ЦПК України).

Згідно ч. 3 ст. 150 ЦПК України заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Приписами ч. 5 ст. 153 ЦПК України передбачено, що залежно від обставин справи суд може забезпечити позов повністю або частково.

Інститут забезпечення позову є особливим видом судової юрисдикції, який визначається, як встановлені законом тимчасові процесуальні дії примусового характеру у вигляді обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб, що застосовуються судом та гарантують або можуть гарантувати позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, у випадку прийняття його на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення, або ефективний захист його прав.

За змістом вказаних норм, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам (п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику розгляду судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову»). Тобто, вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням розумності, доведеності і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду чи утруднення ефективного захисту прав позивача в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Окрім цього, вирішуючи питання про забезпечення позову та виходячи з приписів ст.ст. 11, 12, 81 ЦПК України (змагальність сторін та пропорційність у цивільному судочинстві, обов`язок доказування і подання доказів), суд також має здійснити оцінку обґрунтованості доводів протилежної сторони (відповідача) щодо відсутності підстав та необхідності вжиття відповідних заходів забезпечення позову з урахуванням зокрема того, чи порушує вжиття відповідних заходів забезпечення позову (у вигляді заборони третім особам вчиняти певні дії щодо предмета спору тощо) права відповідача або вказаних осіб, а відповідно чи порушується при цьому баланс інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу та яким чином; чи спроможний відповідач фактично (реально) виконати судове рішення в разі задоволення позову, чи не призведе невжиття заявленого заходу забезпечення позову до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав та чи спроможний позивач захистити їх в межах одного цього судового провадження за його позовом без нових звернень до суду, якщо захід забезпечення позову не буде вжито судом.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, що має бути підтверджено доказами наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення позову.

Суд, з огляду на предмет спору, вважає за необхідне відмовити в задоволенні заяви про забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , що належить на праві приватної власності ОСОБА_3 та заборонити вчиняти будь-які реєстраційні дії (купівля-продаж, міна, найм, виділ часток, зміна власників та інше) по відчуженню, реалізації, передачі права власності іншим особам зазначеної квартири.

На обґрунтування заяви про забезпечення позову заявником ОСОБА_1 долучено копію договору доручення від 01.04.2010 року , згідно з яким заявник ОСОБА_1 доручає ОСОБА_2 придбати протягом місяця на користь довірителя квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , вартістю 77024,00 грн. , які передає довіритель повіреному.

З копії розписки від 01.04.2010 року вбачається, що заявник передала ОСОБА_2 77024,00 грн. для придбання від її імені квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

З копії договору купівлі-продажу від 22.04.2010 року вбачається, що ОСОБА_2 придбала у приватну власність квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , за 77024,00 грн.

В заяві про забезпечення позову заявниця посилається на те, що тільки в квітні 2023 року їй стало відомо про те, що донька ОСОБА_2 оформила квартиру в 2010 році на своє ім`я. Підставою вжиття заходів забезпечення позову ОСОБА_1 зазначає можливе вчинення реєстраційних дії щодо спірної квартири впродовж 30 хвилин, яке може відбутися будь-коли, як донька дізнається про позовні вимоги щодо спірної квартири вартістю 800000 грн.

Однак дана підстава заявницею зазначена без наведення відповідного обґрунтування та підтвердження доказами, тому не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Жодних доказів на підтвердження ціни майбутнього позову 800000 грн. позивачкою не надано.

До того ж, суд приймає до уваги, що договір доручення укладається в простій письмовій формі (ст. 208 ЦК). За бажанням сторін він може бути засвідчений у нотаріуса. У цьому випадку в договорі слід передбачити, як будуть розподілені витрати на його нотаріальне посвідчення. Договір доручення вважається укладеним із моменту його підписання сторонами, а якщо сторони вирішать засвідчити договір у нотаріуса, тоді з моменту такого посвідчення.

В обов`язковому порядку довіритель видає повіреному довіреність (ст. 1007 ЦК). У довіреності треба вказати, які конкретно дії повинен учинити повірений (тобто застерегти обсяг його повноважень), а також дату складання (без неї довіреність вважається нікчемною, тобто недійсною) і строк дії. Довіреність підписується довірителем (його уповноваженою особою, наприклад керівником підприємства) і скріплюється печаткою (для юросіб обов`язково, якщо довіритель приватний підприємець, то при наявності в нього печатки). Форма довіреності на укладання правочинів повинна відповідати формі самого правочину (ч. 1 ст. 245 ЦК). Це означає, що якщо договір, який повинен укласти повірений, потребує нотаріального посвідчення, то й видана повіреному довіреність повинна бути засвідчена нотаріусом.

Однак такої нотаріально посвідченої довіреності заявницею не долучено до матеріалів заяви про забезпечення позову.

За таких обставин суд вважає, що вжиття заходів забезпечення позову у запропонований заявником ОСОБА_1 спосіб не відповідає приписам закону щодо співмірності заходів забезпечення позову позовним вимогам.

Вирішуючи заяву, суд, відповідно до приписів ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та ч. 4 ст. 10 ЦПК України, застосовує при розгляді даної справи Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї як джерело права.

Так, згідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції є попередження свавільного захоплення власності та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому, в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі «Спорронг і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Новоселецький проти України» від 11 березня 2003 року, «Федоренко проти України» від 01 червня 2006 року).

Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі ст. 1. Зокрема, необхідно, щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності. Особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності мусить бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника. Отже, дана норма Конвенції дозволяє втручатися у здійснення особою права власності і обмежувати його згідно закону, в тому числі для захисту прав і свобод інших осіб, якщо таке втручання було пропорційним.

За таких умов, суд приходить до обґрунтованого висновку про відсутність підстав та ризиків, визначених ст. 149 ЦПК України, для забезпечення позову.

Одночасно суд роз`яснює, що ця відмова не позбавляє заявника на повторне звернення до суду із заявою про забезпечення позову в порядку встановленому ЦПК України, з урахуванням аргументів, вказаних в мотивувальній частині ухвали.

Керуючись ст.ст. 149-154, 260 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні заяви про забезпечення позову до подання позовної заяви заявника ОСОБА_1 , особа, яка може отримати статус учасника справи ОСОБА_2 , відмовити.

Копію ухвали невідкладно направити заявнику.

Ухвала може бути оскаржена до Дніпровського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання копії даної ухвали.

Ухвала набирає законної сили в порядку встановленому ч. 2 ст. 261 ЦПК України.

Суддя О.С. Овчиннікова