Справа № 341/857/20
Провадження № 22-ц/4808/480/23
Головуючий у 1 інстанції Мергель М. Р.
Суддя-доповідач Луганська
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2023 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Луганської В.М.

суддів - Девляшевського В.А., Мальцевої Є.Є.,

за участю секретаря - Кузів А.В.

учасники справи

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2 ( ОСОБА_3 )

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Івано-Франківського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_4 ,

на рішення Галицького районного суду Івано-Франківської області від 09 лютого 2023 року, ухвалене судом у складі судді Мергель М.Р.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 ( ОСОБА_3 ) про поділ мана,

в с т а н о в и в:

У червні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з зазначеними вимогами, в обґрунтування яких вказала, що 26 серпня 1991 року між нею та ОСОБА_3 ( ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про зміну імені виданого органом державної реєстрації актів цивільного стану серія НОМЕР_1 від 18.03.2016 року), зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_2 .

12.02.1992 року на підставі акту виконкому Мединської сільської ради, ОСОБА_3 було надано земельну ділянку для будівництва індивідуального житлового будинку та господарських споруд площею 0,122 га, за адресою с. Мединя Галицького району Івано-Франківської області. Станом на 25 грудня 1995 року ними за спільні кошти було побудовано житловий будинок площею 130 квадратних метрів.

23.05.2014 року відповідач отримав свідоцтво про право власності на нерухоме майно індексний номер 22037420, кадастровий номер :01:001:1047.

09.01.2013 року сторонами було спільно придбано транспортний засіб марки «VOLKSWAGEN», модель «Transporter 2,5 TDI» випуску 2003 року.

Вважає, що житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 та транспортний засіб марки «VOLKSWAGEN», модель «Transporter 2,5 TDI» випуску 2003 року підлягає поділу на праві спільної сумісної власності на підставі ст. 60, 69, 70 СК України. Оскільки вони з відповідачем не можуть дійти згоди щодо розподілу спільного майна, вона змушена звернутися до суду за захистом своїх майнових прав.

Після уточнення позовних вимог, враховуючи варіанти розподілу житлового будинку та земельної ділянки зазначені в експертизі, позивачка просить при поділі житлового будинку АДРЕСА_1 врахувати перший варіант зазначений в експертизі а саме: відповідачу- першому співвласнику 1/2 частини просить виділити такі приміщення: - житлова кімната літ. 1-4 пл. 11,6 кв.м.; - житлова кімната літ.1-5 пл.24,6 кв.м.

Загальна площа приміщень, які пропонуються стороні відповідача, становить 36.2 кв.м. Загальна вартість частини житлового будинку, яку пропонується передати даному співвласнику становить 157086,00 грн

Позивачу - другому співвласнику 1/2 частини пропонуються такі приміщення: - веранда.літ.1-1 пл. 11,4 кв.м.; паливна літ. 1-2 пл.8,7 кв.м.; - кухня літ. 1-3 пл. 12,6 кв.м; житлова кімната літ. І-6 пл. 17,7 кв.м; - коридор літ. І-7 пл. 7,5 кв.м. Загальна площа приміщень, які пропонуються даній стороні, становить 51.9 кв.м. Загальна вартість житлового будинку, яку пропонується надати даному співвласнику становить 251250,00 грн .

Крім того зазначила, що для забезпечення ізольованого користування приміщеннями, які пропонуються виділити співвласникам у житловому будинку, згідно даного варіанту необхідно провести такі ремонтно-будівельні роботи а саме: - демонтувати дверні блоки між приміщеннями: під літ.1-3 пл. 12,6 кв.м. та примішенням під літ. 1-4 пл. 11,6 кв.м.; під літ.1-7 пл. 7.5 кв.м. та приміщенням під літ. 1-5 пл.24,6 кв.м. з подальшим закладанням дверних прорізів.

При даному варіанті розподілу пропонується: відповідачу першому співвласнику 1/2 частини: влаштувати дверний прохід на місці існуючого віконного блоку у приміщенні під літ. 1-4 пл. 11,6 кв.м.; влаштувати дверний проріз між приміщеннями під літ. 1-4 пл. 11,6 кв.м. та приміщенням під літ. 1-5 пл.24,6 кв.м.; приміщення під літ.1-4 пл. 11,6 кв.м. - переобладнати, розділивши перегородкою на приміщення коридору під літ.1-4(1) пл.4,6 кв.м. та приміщення кухні під літ. 1-4(2) пл. 7,0 кв.м.

Перший варіант розподілу господарських будівель та споруд, що розташовані на прибудинковій території АДРЕСА_1 . Даний варіант поєднувати з першим варіантом розподілу житлового будинку.

Відповідачу - першому співвласнику 1/2 частини пропонуються - літня кухня під літ. Б, вартістю 141796 грн, гараж під літ. В., вартістю 72035 грн, ворота під літ.N1, вартістю 4830 грн, 1/2 частина огорожі під літ.N2, вартістю 13142 грн та 1/2 частина огорожі під літ.N3, вартістю 1705 грн.

Позивачу - другому співвласнику 1/2 частини пропонуються - сарай під літ. Г., вартістю 49161 грн., криниця під літ. N, вартістю 4546 грн, 1/2 частина огорожі під літ.N2, вартістю 13142 грн та 1/2 частина огорожі під літ. N3, вартістю 1705 грн.

Загальна вартість реальної частини житлового будинку, господарських будівель та споруд, яку пропонується виділити: відповідачу - першій стороні 1/2 ідеальних частин, становить 390594 грн.

Позивачу - другій стороні 1/2 ідеальних частин, становить 319804 грн.

Відповідно до варіанту розподілу вартість виділеної частини 30 відповідача - першого співвласника 1/2 частини становить 390594,00 грн (загальна вартість реальної частини житлового будинку та надвірних будівель) - 355199,00 грн. (грошовий еквівалент який припадає по відношенню частини) = 35395,0 грн.

Першому співвласнику частини по відношенню до другого співвласника 1/2 частини, припадає більша частка за ідеальну, на суму 35 395,00 грн. При даному варіанті розподілу частки будуть наступні: першого співвласника 1/2 частини 390594,00 грн - загальна вартість реальної частини житлового будинку при даному варіанті 710398,00 грн загальна вартість житлового будинку * 100 відсотків = 54,98%; - другого співвласника 1/2 частини 100-54,98 = 45,01%.

При поділу земельної ділянки, що розташована по АДРЕСА_1 просила врахувати перший варіант розподілу земельної ділянки який зазначений в експертизі, який рекомендується поєднувати з першими варіантами розподілу житлового будинку та господарських споруд а саме: виділити позивачу - конфігурацію земельної ділянки яка пропонується залишити другому співвласнику частини площею 0,0610 га.; виділити відповідачу - конфігурацію земельної ділянки яка пропонується залишити першому співвласнику частини площею 0,0610 га.

Рішенням Галицького районного суду Івано-Франківської області від 09 лютого 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 ( ОСОБА_3 ) про поділ мана відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням, ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_4 звернулась до суду з апеляційною скаргою в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування норм матеріального права, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Галицького районного суду Івано-Франківської області від 09 лютого 2023 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що відмовляючи в позові суд виходив з того, що відповідач ОСОБА_3 за час шлюбу набув земельну ділянку площею 0,12 га на підставі рішення одинадцятої сесії двадцять першого окликання Мединської сільської ради народних депутатів Галицького району Івано-Франківської області від 23 грудня 1993 року згідно з положеннями статей 56, 67 ЗК України та Декрету Кабінету Міністрів України від 26.12. 1992 року. Про е, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що спірна земельна ділянка, яку просить розподілити позивачка, відповідно до приписів пункту 5 частини першої статті 57 СК України є особистою власністю відповідача і не може бути предметом поділу, оскільки такий висновок суду протирічить фактичним обставинам справи та нормам законодавства, що діяло на момент будівництва спірного житлового будинку.

Скаржниця зазначила, що земельну ділянку площею 0,12 га виділено ОСОБА_5 для будівництва індивідуального житлового будинку в с. Мединя відповідно до Рішення виконавчого комітету Мединської сільської ради від 12 лютого 1992 року №8-4 «Про будівництво індивідуального житлового будинку».

Декрет Кабінету Міністрів України «Про приватизацію земельних ділянок» від 26.12.1992 р., прийнятий пізніше, тому земельна ділянка надавалася відповідно до Земельного кодексу України від 18.12.1990 №561-XII, який набув чинності з 1991 року.

Вказала, що відповідно до роз`яснень Постанови Пленуму Верховного Суду України від 4 жовтня 1991 року №7 (із змінами), згідно ст.17 ЗК України і ст.14 Закону України «Про власність» земельна ділянка для будівництва жилого будинку і господарських будівель надається громадянину у приватну власність.

Щодо поділу будинковолодіння в натурі, то суд виходив з наявних у матеріалах справи копії технічного паспорта на садибний (індивідуальний) житловий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , висновку експерта, якими встановлено, що спірний житловий будинок збудований у 1990 року, а господарські будівлі та споруди у 1991 році та встановивши, що шлюб сторін зареєстровано 26 серпня 1991 року, а вищевказаний житловий будинок побудований до реєстрації шлюбу, дійшов висновку, що спірний будинок є особистою приватною власністю відповідача та не може бути об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Вважає, що судом не встановлено фактичні обставини справи, а висновок у рішенні на підставі технічного паспорту на житловий будинок свідчить про неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи та недоведеність таких обставин, які суд першої інстанції визнав встановленими

Скаржниця в апеляційній скарзі зазначила, що погосподарський номер ОСОБА_3 згідно погосподарської книги №11 за 1991-1095 рр., відкритий 01.01.1992 року. По господарству значиться земельна ділянка площею 0, 12 га, а в розділі ІІІ відсутні дані про наявність будинку. У виписках із погосподарських книг за наступні роки є дані, що у власності по даному господарству є житловий будинок 1995 року забудови.

Підставою для оформлення Технічного паспорту на житловий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 в грудні 2013 року, стала довідка Мединської сільської ради від 19 листопада 2013 року згідно якої жилий будинок та господарські споруди належні ОСОБА_3 побудовані в 1990 році.

Вважає твердження суду, що спірний будинок є самочинним будівництвом відповідно до ч.1 ст.376 ЦК України необґрунтованим.

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 - ОСОБА_4 апеляційну скаргу підтримали в межах її доводів.

У судове засідання відповідач ОСОБА_2 не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Судова повітка - повідомлення про судове засідання, яке призначено на 13 червня 2023 року 10 год 30 хв повернулася з відміткою «відмовився від отримання».

Відповідно до п.3 ч.8 ст.128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку.

Відповідно до частини 2 статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

З врахуванням положень ч.2 ст.372 ЦПК України, апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників справи, які належним чином повідомлені про дату, місце та час судового засідання.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.

Відповідно до положень статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_3 набув право на спірну земельну ділянку, яку просить розподілити позивачка, за час шлюбу внаслідок приватизації такої земельної ділянки що перебувала у його користуванні, або одержана внаслідок приватизації такої земельної ділянки в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України, а тому відповідно до приписів пункту 5 частини першої статті 57 СК України є особистою власністю відповідача і не може бути предметом поділу.

Стосовно вимог про поділ житлового будинку та господарських будівель і споруд суд на підставі копії технічного паспорта на садибний (індивідуальний) житловий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , висновку експерта встановив, що спірний житловий будинок збудований у 1990 року, а господарські будівлі та споруди - у 1991 році. Шлюб сторін зареєстровано 26 серпня 1991 року. Встановивши вказані обставини дійшов висновку, що житловий будинок побудований до реєстрації шлюбу, є особистою приватною власністю відповідача та не може бути об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та дійшов висновку, що спірний житловий будинок є самочинним будівництвом.

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду не в повній мірі відповідають встановленим по справі обставинам та вимогам закону, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що сторони з 26.08.1991 року перебувають у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_3 .

Відповідач змінив прізвище та ім`я з « ОСОБА_3 » на « ОСОБА_2 », що підтверджується свідоцтвом про зміну імені.

Відповідачу рішенням виконавчого комітету Мединської сільської ради від 12 лютого 1992 року №8-4 виділено земельну ділянку площею 0,12 га для будівництва індивідуального житлового будинку.

Відповідно до копії рішення одинадцятої сесії двадцять першого скликання Мединської сільської ради народних депутатів Галицького району Івано-Франківської області від 23 грудня 1993 року про передачу громадянам у приватну власність земельних ділянок, підтверджується що Рада народних депутатів на підставі положень статей 56, 67 ЗК України та Декрету Кабінету Міністрів України від 26.12.1992 вирішила передати громадянам села безоплатно земельні ділянки в розмірі 171,16 га згідно з поданими заявами.

Відповідно до списку громадян, яким передано земельні ділянки, ОСОБА_3 (номер за списком 457) передано земельну ділянку площею 0,12 га.

Згідно з довідкою від 16 січня 2014 року, виданою виконавчим комітетом Мединської сільської ради Галицького району Івано-Франківської області, підтверджується те, що ОСОБА_3 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , та не скористався правом на безоплатну приватизацію землі для будівництва житла та господарських споруд.

23 травня 2014 року за ОСОБА_3 зареєстровано право власності на земельну ділянку, за адресою АДРЕСА_1 , земельної площею 0,122 га, кадастровий номер: :01:001:1047, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) (т.с.1 а.с.73, 74).

05.12.2013 року на замовлення відповідача виготовлений технічний паспорт на садибний (індивідуальний) житловий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 28-72).

Відповідно до технічного паспорта на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, зазначено що житловий будинок збудований 1990 року, літня кухня «Б» рік побудови -1991 року, гараж літера «В» рік побудови - 1991 року, сарай «Г», рік побудови -1991, криницею «№», воротами «№1», огорожею «№», огорожею «№3» рік побудови не зазначено.

Згідно з висновком експерта від 04.11.2022 № 01/04/С за результатами проведення судової оціночно-будівельної, оціночно-земельної, будівельно-технічної, земельно-технічної експертизи встановлено:

ринкова вартість спірного будинковолодіння станом на час проведення дослідження складає 894326,0 грн, у тому числі: вартість земельних поліпшень (будівель і споруд), що входять до складу досліджуваного будинковолодіння і припадає на спірний житловий будинок складає 710398,0 грн; вартість спірної земельної ділянки, умовно вільної від земельних поліпшень, що входять до складу об`єкта дослідження складає 183928,0 грн;

проведення розподілу будинковолодіння між двома співвласниками, виходячи із рівності часток, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , до якого входить житловий будинок загальною площею 94,7 кв. м з господарськими будівлями, спорудами та земельна ділянка площею 0,122 га, здійснити технічно можливо відповідно до одного з шести варіантів розподілу (а. с. 105-158).

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 цього Кодексу кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У частині другій цієї статті визначається перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів, одним з яких, зокрема, є визнання права .

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Стаття 41 Конституції України гарантує кожному право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

У статті 321 ЦК України закріплено конституційний принцип непорушності права власності. За частинами першою та другою цієї статті ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

За вимогами частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Зміст права власності полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном (стаття 317 ЦК України).

Згідно з вимогами статті 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не суперечать закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки (стаття 190 цього Кодексу).

До речей як складової поняття майна, зокрема нерухомих, відповідно до положень статті 181 ЦК України належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Права та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації (частина перша статті 182 ЦК України).

Відповідно до пункту 1 розділу VII «Прикінцевих положень» Сімейного кодексу України, зазначений кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності ЦК України, тобто з 01 січня 2004 року.

За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року.

До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності.

Статтею 22 КпШС України передбачено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Згідно зі статтею 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.

Подібна норма закріплена у статті 57 СК України.

Статтею 16 Закону України «Про власність», чинного на час будівництва спірного будинку визначено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і КпШС України.

Таким чином кошти подружжя, як і інше майно, набуте у шлюбі, належать їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не спростовано відповідними доказами.

У разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їхнього роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них (стаття 28 КпШС України).

Вказані норми, що діяли під час будівництва спірного будинку узгоджуються з нормами чинного сімейного законодавства України.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно зі статтею 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України).

Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

За частиною першою статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності.

У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними (частина перша статті 70 СК України).

У частині другій статті 372 ЦК України вказано, що в разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Звертаючись до суду з цим позовом, позивачка вказала, що 12 лютого 1992 року рішенням виконкому Мединської сільської ради ОСОБА_3 було надано земельну ділянку для будівництва індивідуального житлового будинку та господарських споруд площею 0, 122 га. Станом на 25 грудня 1995 року ними було побудовано житловий будинок площею 130 кв.м.

Відповідно до технічного паспорта на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, зазначено що житловий будинок «А» рік побудови -1990 року, літня кухня «Б» рік побудови -1991 року, гараж літера «В» рік побудови - 1991 року, сарай «Г», рік побудови -1991, криниця «№», ворота «№1», огорожа «№ 2», огорожею «№3» рік побудови не зазначено.

Суд першої інстанції на підставі технічного паспорта на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, та висновку експерта від 04 листопада 2022 року №01/04/С, дійшов висновку, що будинок побудований до реєстрації шлюбу є особистою приватною власністю відповідача.

Разом з тим, суд першої інстанції не звернув увагу на те, що земельна ділянка для будівництва індивідуального житлового будинку та господарських споруд площею 0, 122 га була надана відповідачу рішенням виконавчого комітету Мединської сільської ради від 12 лютого 1992 року №8-4. В пункті 4 вказаного рішення зазначено, будівництво розпочати 1992 року і закінчити до 1996 року, що підтверджується витягом з рішення виконавчого комітету (т.с.1 а.с.81, 82). Суд першої інстанції не з`ясував, чи зареєстровано право власності на спірний будинок за відповідачем, не з`ясував чи вівся по даному будинку по господарський облік.

Так, для проведення реєстрації права власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, господарські, будівлі і споруди, що були закінчені будівництвом до 05 серпня 1992 року та розташовані на територіях сільських селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку, подається виписка із по господарської книги, надана виконавчим органом сільської ради та документ, що посвідчує речове право на земельну ділянку.

Апеляційним судом для з`ясування обставин по справі та об`єктивного всестороннього розгляду справи задоволено клопотання представника позивачки про долучення до матеріалів справи виписок із погосподарської книги за період з 1991 по 1995 рік та з 1996 по 2000 рік.

Так, з погосподарської книги вбачається, що особовий рахунок відкритий 01.01.1992 року, по господарству значиться земельна ділянка площею 0, 12 га, відомості про наявність будинку відсутні. У виписці з погосподарської книги за період з 1996 по 2000 рік зазначено, що житловий будинок 1995 року забудови.

Матеріали інвентаризаційної справи на будинок АДРЕСА_1 справи не містять дозвольних документів на будівництво будинку в 1990 року.

Колегія суддів вважає, що довідка від 19 листопада 2013 року, яка видана виконавчим комітетом Мединської ради, в якій зазначено, що спірний будинок побудовано в 1990 році не є належним доказом на підтвердження року побудови будинку, оскільки дана довідка не містить посилання на погосподарську книгу та не містить посилання на рішення виконавчого комітету на підтвердження року забудови будинку.

Колегія суддів не враховує висновок експерта №01/04/С від 04.11.2022 року, в якому зазначено, що рік будівництва спірного будинку зазначено -1990 та літньої кухні - 1991 , гараж, сарай -1991. Як вбачається із даного висновку експертизу було проведено на підставі матеріалів, які надійшли для дослідження, проте експертом не враховано, що матеріали справи мають розбіжності щодо року побудови спірного будинку та виділення земельної ділянки для будівництва будинку.

Враховуючи, що земельна ділянка для будівництва житлового будинку відповідачу виділялася у 1992 році, погосподарська книга містить записи, що будинок збудований у 1995 році, проект забудови земельної ділянки затверджено та погоджено архітектором 17.06.1992 року (т.с. 1 а.с 81-84), колегія суддів вважає, що спірний будинок та господарські будівлі були побудовані під час перебування сторін у шлюбі та є об`єктом права сумісної власності подружжя. Тому висновок суду, про те, що спірний будинок є приватною власністю відповідача не відповідає встановленим по справі обставинам та вимогам закону.

Разом з тим, позивачкою не надано суду доказів того, що спірний будинок введено в експлуатацію.

Набуття права власності на об`єкти незавершеного будівництва визначено у статті 331 ЦК України. За змістом частини другої цієї статті право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

ЦК України у частині першій статті 376 визначає поняття самочинного будівництва. Житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього (частина друга зазначеної статті).

Інструкція щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, затверджена наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України 18 червня 2007 року № 55, зареєстрована в Міністерстві юстиції України 06 липня 2007 року за № 774/14041, визначає порядок проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток житлових будинків, будівель, споруд, іншого нерухомого майна, крім земельних ділянок, та застосовується суб`єктами господарювання, які здійснюють технічну інвентаризацію об`єктів нерухомого майна при підготовці проектних документів щодо можливості проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна.

Згідно з пунктом 2.3 зазначеної Інструкції не підлягають поділу об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти нерухомого майна. Питання щодо поділу об`єктів нерухомого майна може розглядатись лише після визнання права власності на них відповідно до закону.

Висновок про те, що самочинно збудоване нерухоме майно не є об`єктом права власності, а тому не може бути предметом поділу зробив Верховний Суд від 17 листопада 2021 року у справі № 182/4522/19 (провадження № 61-19065св20), від 16 лютого 2022 року у справі № 495/6053/19 (провадження № 61-1694св21), від 09 березня 2023 року у справі № 127/28862/21 (провадження № 61-9283св22).

Позивачка просить розділити господарські будівлі та споруди, між тим позивачкою не надано суду дозвільних документів на будівництво гаражу, літньої кухні.

Відповідно до вимог статей 328 та 329 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

За змістом зазначених норм матеріального права до прийняття новоствореного нерухомого майна до експлуатації та його державної реєстрації право власності на це новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільного обороту не виникає, у такому випадку особа є власником лише матеріалів, обладнання, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

У разі неможливості поділу незакінченого будівництвом будинку суд може визнати право за сторонами спору на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити компенсацію.

Визнаючи при цьому право власності на матеріали чи обладнання, суд у своєму рішенні має зазначити (назвати) ці матеріали чи обладнання.

До таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 квітня 2023 року у справі № 511/2303/19 (провадження № 14-56цс22). При цьому Велика Палата Верховного Суду у вказаній постанові відступила від висновку Верховного Суду України, висловленого у постанові від 07 вересня 2016 року у справі № 6-47цс16, про те, що оскільки спірний об`єкт незавершеного будівництва збудований за час шлюбу за спільні кошти подружжя та є об`єктом спільної сумісної власності подружжя; будівництво його закінчено й він фактично експлуатується за своїм функціональним призначенням, але не приймається до експлуатації і право власності на нього не оформлюється з вини відповідача; позивачка позбавлена можливості здійснити вказані дії, що перешкоджає їй реалізувати своє право на поділ набутого за час шлюбу зазначеного майна, є підстави для визнання за позивачкою права на частину спірного об`єкта незавершеного будівництва.

Судом встановлено, що спірний будинок побудований, однак в експлуатацію не прийнятий.

При таких обставинах, приймаючи до уваги, що до прийняття новоствореного нерухомого майна до експлуатації та його державної реєстрації право власності на це новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільного обороту не виникає, що унеможливлює його поділ, а з вимогами про визнання права за сторонами спору на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або про присудження компенсації в межах цієї справи позивачка не зверталась, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про поділ житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований по АДРЕСА_1 .

Колегія суддів приходить до висновку, що вимоги позивачки стосовно спірної земельної ділянки задоволенню не підлягають, оскільки позивачкою не заявлялася вимога про розподіл та визнання права власності на спірну земельну ділянку в ідеальних частках кожному, а фактично ставилось питання щодо виділення в натурі та визнання права власності на частку земельної ділянки, на якій розташована частина будинку з по господарськими будівлями відповідно до 1-го варіанту розподілу (земельну ділянку, необхідну для обслуговування виділеної судом за цим позовом частини незавершеного будівництвом об`єкту житлового будинку з господарськими спорудами), то суд позбавлений можливості визнати право власності та витребувати саме дану частку земельної ділянки, так як у розподілі житлового будинку з по господарськими будівлями позивачці відмовлено.

Відповідно до ч.1 п.п.1,3, 4 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішення суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Оскільки судом першої інстанції при розгляді вказаної справи не повно з`ясовано обставини справи, не правильно застосовано норми матеріального права, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню частково з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні заявлених вимог позивача.

Враховуючи, що заявлені вимоги позивача не підлягають задоволенню, то витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги відносяться на рахунок позивача.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, Івано-Франківський апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_4 , задовольнити частково.

Рішення Галицького районного суду Івано-Франківської області від 09 лютого 2023 року скасувати, ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні заявлених вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ мана відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Дата складання повного тексту постанови 16 червня 2023 року.

Головуючий В.М. Луганська

Судді: Є.Є. Мальцева

В.А. Девляшевський