Провадження №2/592/2767/23

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2023 року м.Суми

Ковпаківський районний суд м. Суми у складі: головуючого судді Онайко Р.А., за участю секретаря судового засідання Лазоренко Ю.Ю., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Суми цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання ІНЖИНІРИНГ» про зміну формулювання підстав звільнення, стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати та вихідної допомоги,

установив:

Представник позивача ОСОБА_1 адвокат Супрун Д.В. звернувся до суду із вказаним цивільним позовом, в якому просить про розгляд справи без участі сторони позивача, та вимоги мотивує тим, що позивачка, перебувала у трудових відносинах з АТ «Сумське НВО ІНЖИНІРИНГ», а саме працювала на посаді розподілювача робіт четвертого розряду котельно-зварювального цеху №4. 18.07.2023 позивачка подала заяву про звільнення на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, однак наказом товариства №2251/ВК від 18.07.2023 її було звільнено з роботи за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України, що є істотним порушенням законодавства про працю. До того ж, в день звільнення, в порушення вимог ст. 116 КЗпП України, відповідач не виплатив позивачці заборгованість із заробітної плати в розмірі 21211,12 грн. Тому позивачка просить: змінити формулювання підстав для звільнення, що визначені в наказі №2251/ВК від 18.07.2023, та вказати підставою звільнення ч. 3 ст. 38 КЗпП України; стягнути з АТ «Сумське НВО ІНЖИНІРИНГ» на користь позивачки вихідну допомогу в розмірі 20100,00 грн; стягнути з АТ «Сумське НВО ІНЖИНІРИНГ» на користь позивачки заборгованість із заробітної плати в розмірі 21211,12 грн.

Ухвалою суду від 16.08.2023 відкрито спрощене позовне провадження в цивільній справі, без повідомлення (виклику сторін), слухання справи призначено на 10:00 16.10.2023, надано відповідачу п`ятнадцятиденний строк для надання відзиву у справі.

11.09.2023 представником відповідача до суду надано відзив, згідно якого відповідач не заперечує щодо стягнення заборгованості по заробітній платі у розмірі 21211,12 грн, в той же час заперечують щодо стягнення вихідної допомоги у розмірі 20100,00 грн., зазначає, що середньомісячна заробітна плата позивачки становить 2330,24 грн, тож у разі задоволення зазначеної позовної вимоги розмір вихідної допомоги становить 6990,72 грн., крім того вважає що позивача звільнено у відповідності до чинного законодавства.

04.10.2023 до суду від представника позивача надійшла заява про збільшення позовних вимог, згідно якої просить збільшити суму заробітної плати, що підлягає стягненню з відповідача та стягнути у загальному розмірі 23557,01 грн.

09.10.2023 до суду від представника позивача надійшли письмові пояснення по справі щодо відзиву, згідно якого заперечує, щодо розрахунку середнього розміру заробітної плати позивача, виходячи з розрахунку встановленої заробітної плати, а посилаючись на Постанову КМУ від 08.02.1995 №100, наголошує, що середній заробіток у випадку позивача необхідно обраховувати виходячи з розміру мінімальної заробітної плати позивача.

Протокольною ухвалою від 16.10.2023 слухання справи відкладено на 10:00 27.11.2023.

24.11.2023 до суду від представника відповідача надійшли письмові пояснення по справі, згідно яких відповідач заперечує, щодо способу розрахунку середнього заробітку наведеного представником позивача, оскільки вважає, що він не передбачений Постанову КМУ від 08.02.1995 №100, та посилаючись на абз. 3 п.8 розділу 4 Постанову КМУ від 08.02.1995 №100 зазначає, що розмір середньоденного заробітку позивача становить 291,28 грн, середньомісячна кількість робочих днів 11,5, а тому у разі задоволення зазначеної позовної вимоги розмір вихідної допомоги становить 10049, 16 грн, крім того з цієї суми підлягають відрахуванню ПДФО та військовий збір.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову виходячи з наступного.

Судом встановлено, що позивач у період з 17.05.2021 по 19.07.2023 перебувала у трудових відносинах з Акціонерним товариством «Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання ІНЖИНІРИНГ», а саме працювала на посаді розподілювача робіт четвертого розряду котельно-зварювального цеху №4, що підтверджується копією трудової книжки.

18.07.2023 позивачка звернулася із заявою на адресу генерального директора АТ «Сумське НВО ІНЖИНІРИНГ», в якій просила звільнити її з роботи за власним бажанням, у зв`язку з порушенням підприємством законодавства про працю, а саме систематичного порушення строків виплати заробітної плати.

Наказом АТ «Сумське НВО ІНЖИНІРИНГ» №2251/ВК від 18.07.2023 позивачку було звільнено 19.07.2023 з посади розподілювача робіт четвертого розряду котельно-зварювального цеху №4 за власним бажанням, на підставі ст. 38 КЗпП України.

Позивач з таким формулюванням підстави звільнення категорично не погоджується і вважає його таким, що істотно порушує законодавства про працю.

У відповідності до ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Положеннями ст. 2 КЗпП України регламентовано, що право громадян України на працю, тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою. Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Згідно зі ст. 21 КЗпП України, трудовим договором є угода між працівником і роботодавцем (роботодавцем фізичною особою), за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець (роботодавець фізична особа) зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Будь-яке пряме або непряме обмеження трудових прав при укладенні, зміні та припиненні трудового договору не допускається (абз. 4 ст. 22 КЗпП України).

Відповідно до п. 4 ст. 36 КЗпП України, підставами припинення трудового договору є, зокрема: розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи роботодавця (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45).

Положеннями ст. 38 КЗпП України визначено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це роботодавця письмово за два тижні.

Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо роботодавець не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору, чинив мобінг (цькування) стосовно працівника або не вживав заходів щодо його припинення, що підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили.

За правилом ст. 47 КЗпП України, роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

Порядок ведення трудових книжок визначається Кабінетом Міністрів України (ст. 48 КЗпП України).

Згідно з п. 2.26, 4.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерством праці України, Міністерством юстиції України, Міністерством соціального захисту населення України № 58 від 29.07.1993, записи про причини звільнення у трудовій книжці повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства із посиланням на відповідну статтю, пункт закону. Власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення.

Аналізуючи вищенаведене, суд доходить висновку, що ст. 38 КЗпП України містить дві окремі підстави для звільнення, які мають різні причини та наслідки, а саме: звільнення за ч. 1 ст. 38 КЗпП України (за власним бажанням у зв`язку із неможливістю продовжувати роботу) та за ч. 3 ст. 38 КЗпП України (за власним бажанням у зв`язку із невиконанням власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, умов колективного чи трудового договору), а відтак запис про причини звільнення у трудовій книжці повинен бути конкретним, із зазначенням частини статті, відповідно до якої відбулося звільнення.

Водночас, Верховний Суд у постанові від 22.04.2020 по справі № 199/8766/18 зазначив, що за змістом статті 38 КЗпП розірвання трудового договору з ініціативи працівника і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до розірвання цього договору і, які працівник визначає самостійно.

У разі, якщо вказані працівником причини звільнення порушення роботодавцем трудового законодавства (ч. 3 ст. 38 КЗпП) не підтверджуються або роботодавцем не визнаються, останній не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору.

При незгоді роботодавця звільнити працівника із підстав, передбачених ч. 3 ст. 38 КЗпП України, він може відмовити у розірванні трудового договору, але не вправі розірвати цей договір з інших підстав, які працівником не зазначалися.

Обов`язковою умовою для звільнення за власним бажанням згідно з ч. 3 ст. 38 КЗпП України є порушення роботодавцем трудового законодавства або умов трудового договору. Для визначення правової підстави розірвання трудового договору значення має сам факт порушення законодавства про працю, що спонукало працівника до розірвання трудового договору з власної ініціативи, а не поважність чи неповажність причин такого порушення та істотність порушення трудових прав працівника.

Аналогічна правова позиція також висловлена у постановах Верховного Суду України від 22 травня 2013 року по справі № 6-34цс13, від 20 червня 2018 року по справі № 161/10759/16-ц та від 01 лютого 2018 року по справі № 757/25503/15-ц.

Позивачка у своїй заяві від 18.07.2023 просила звільнити її з мотивів порушення роботодавцем строків виплати заробітної плати, тобто у зв`язку з порушенням трудового законодавства; як правову підставу для звільнення зазначала ч. 3 ст. 38 КЗпП України. Роботодавцем видано відповідний наказ про звільнення саме на підставі заяви позивачки, а тому, зважаючи на усталену практику Верховного Суду, суд приходить до висновку, що сторони у такий спосіб погодили розірвання договору.

Разом з тим, відповідач, видаючи наказ про звільнення позивачки, не будучи уповноваженим самостійно в односторонньому порядку змінювати правову підставу розірвання трудового договору в разі незгоди з причиною звільнення, вказаною працівником у заяві про звільнення, зазначив підставою припинення трудового договору ст. 38 КЗпП України, яка позивачем не заявлялася.

Верховний Суд у постанові від 06.02.2018 по справі № 465/8060/15-ц, провадження № 61-1266св18, зробив висновок про те, що суд ухвалює рішення про зміну формулювання причин звільнення виключно у тих випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, за умови коли підстава, за якою звільнено працівника, є законною, а неправильним є лише формулювання причин звільнення в наказі та трудовій книжці працівника.

У пункті 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз`яснено, що суд не в праві визнати звільнення правильним, виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не пов`язували звільнення. Якщо обставинам, які стали підставою звільнення, в наказі (розпорядженні) дана неправильна юридична кваліфікація, суд може змінити формулювання причин звільнення і привести його у відповідність з чинним законодавством про працю.

Відповідно до ч. 3 ст. 235 КЗпП України, у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону.

За таких обставин, враховуючи викладене, суд приходить до висновку про безпідставність зміни та неправильність формулювання причини звільнення ОСОБА_1 , зазначеної в наказі АТ «Сумське НВО ІНЖИНІРИНГ» №2251/ВК від 18.07.2023, у зв`язку з чим позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню, шляхом приведення у відповідність підстави звільнення ОСОБА_1 з посади розподілювача робіт четвертого розряду котельно-зварювального цеху №4 АТ «Сумське НВО ІНЖИНІРИНГ», вказавши правильно формулювання розірвання трудового договору з ініціативи працівника, у зв`язку з порушенням роботодавцем законодавства про працю, на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України.

Статтею 44 КЗпП України передбачено, що при припиненні трудового договору внаслідок порушення роботодавцем законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку.

Середній заробіток працівника визначається відповідно ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим Постановою КМУ від 08.02.1995 №100.

Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Якщо розмір посадового окладу є меншим від передбаченого законодавством розміру мінімальної заробітної плати, середня заробітна плата розраховується з установленого розміру мінімальної заробітної плати на час розрахунку. У разі укладення трудового договору на умовах неповного робочого часу, розрахунок проводиться з розміру мінімальної заробітної плати, обчисленого пропорційно до умов укладеного трудового договору (абз. 4 п. 4 Порядку).

Якщо у працівника відсутній розрахунковий період, то середня заробітна плата обчислюється відповідно до абзаців третього - п`ятого пункту 4 цього Порядку (абз. 8 п. 2 Порядку). Оскільки позивач працювала в розрахунковому періоді, то відсутні підстави для застосування абз. 4 п. 4 Порядку, як про це зазначено у позові.

Згідно з абз. 4,5 пункту 8 розділу IV Порядку У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим або другим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Наказами відповідача №82 від 07.10.2022 та №46 від 31.05.2023 було встановлено режим неповного робочого тижня. Разом з тим ст. 52 КЗпП та ст. 6 ЗУ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» передбачено можливість встановлення роботодавцем виключно п`ятиденного або шестиденного робочого. Отже, зазначений графік роботи підприємства, встановлений не «з дотриманням вимог законодавства», а фактично є запровадженням простою підприємства у відповідні дні, внаслідок чого ОСОБА_1 не отримувала в ці дні заробітну плату.

Тому середньомісячне число робочих днів має визначатися за травень-червень 2023 року виходячи з п`ятиденного робочого тижня, тобто 22,5 дні.

Зважаючи на встановлені вище обставини справи, ОСОБА_1 при звільненні належить до виплати вихідна допомога у розмірі тримісячного середнього заробітку.

З довідки про середньоденну заробітну плату позивача, долученої до додаткових пояснень представника відповідача вбачається, що середньоденна заробітна плата позивачки становить 291,28 грн, тобто сума вихідної допомоги складає 19661,40 грн (291,28*22,5*3).

Відповідно до положень ст. 22, 94, 97 КЗпП України, ст. 1, 21, 24 ЗУ «Про оплату праці», на власника підприємства, установи, організації або уповноваженого ним органу покладений обов`язок виплачувати працівнику заробітну плату.

Згідно із ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

У відповідності до ч. 1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Згідно розрахункового листка за серпень 2023 року борг за підприємством на кінець місяця, перед позивачем, з виплати нарахованої заробітної плати становить 23557,01 грн.

Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню нарахована, але не виплачена заробітна плата в розмірі 23557,01 грн.

Відповідно до ст.141 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь держави судовий збір в сумі 1073,60 грн за вимогу немайнового характеру та 1073,60 грн за вимогу майнового характеру.

Керуючись ст. 4, 76-83, 141, 264, 265 ЦПК України, суд

ухвалив:

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Змінити формулювання підстави звільнення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , викладеної у наказі Акціонерного товариства «Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання ІНЖИНІРИНГ» №2251/ВК від 18.07.2023.

Вважати ОСОБА_1 звільненою з посади розподілювача робіт четвертого розряду котельно-зварювального цеху №4 Акціонерного товариства «Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання ІНЖИНІРИНГ» на підставі розірвання трудового договору з ініціативи працівника, у зв`язку з порушенням роботодавцем законодавства про працю, за ч. 3 ст. 38 КЗпП України, з 19.07.2023.

Стягнути з Акціонерного товариства «Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання ІНЖИНІРИНГ» () на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , заборгованість із заробітної плати в розмірі 23557,01 грн.

Стягнути з Акціонерного товариства «Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання ІНЖИНІРИНГ» () на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 вихідну допомогу в розмірі 19661,40 грн з наступним утриманням податків та обов`язкових платежів.

Стягнути з Акціонерного товариства «Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання ІНЖИНІРИНГ» () на користь держави судовий збір в сумі 2147,20 грн.

Рішення може бути оскаржено, шляхом подання апеляційної скарги до Сумського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя Р.А. Онайко