У х в а л а

12 червня 2023 року

м. Київ

справа № 367/553/16

провадження № 61-7683ск23

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Білоконь О. В., Сакари Н. Ю.,

розглянув касаційну скаргу державної організації «Український національний офіс інтелектуальної власності та інновацій» на ухвалу Київського апеляційного суду від 24 квітня 2023 року у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю ІНФОРМАЦІЯ_1 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , державного підприємства Український інститут інтелектуальної власності про визнання свідоцтва про право власності на знак в частині визначення власників свідоцтв,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 01 листопада 2021 року позов товариства з обмеженою відповідальністю ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі - ІНФОРМАЦІЯ_3) задоволено. Визнано недійсним свідоцтво № НОМЕР_1 про право власності на знак ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі - ІНФОРМАЦІЯ_2) на підставі пункту в статті 19 Закону України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг». Визнано за ТзОВ ІНФОРМАЦІЯ_2 право власності на знак ІНФОРМАЦІЯ_2, встановивши, що єдиним власником свідоцтва є ТзОВ ІНФОРМАЦІЯ_2. Зобов`язано державне підприємство Український інститут інтелектуальної власності (далі - ДП Український інститут інтелектуальної власності) видати нове свідоцтво про право власності на знак ІНФОРМАЦІЯ_2 єдиному власнику - ТзОВ ІНФОРМАЦІЯ_2.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 24 квітня 2023 року у задоволенні клопотання державної організації «Український національний офіс інтелектуальної власності та інновацій» (далі - ДО «Український національний офіс інтелектуальної власності та інновацій») про поновлення строку на апеляційне оскарження відмовлено. Відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ДО «Український національний офіс інтелектуальної власності та інновацій» на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 01 листопада 2021 року.

У травні 2023 року ДО «Український національний офіс інтелектуальної власності та інновацій» подало до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій заявник просить оскаржуване судове рішення скасувати й передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що суд апеляційної інстанції своїм рішенням унеможливив реалізацію заявником наданих процесуальних прав на оскарження рішення суду першої інстанції у цій справі.

Частиною першою статті 394 ЦПК України передбачено, що одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).

Перевіривши доводи касаційної скарги колегія суддів дійшла наступних висновків.

Доводи касаційної скарги та зміст оскаржуваного судового рішення не дають підстав для висновку, що судом апеляційної інстанцій було допущено порушення норм процесуального права, які передбачені статтею 411 ЦПК України як підстави для скасування судового рішення.

Частиною першою статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним й обґрунтованим.

Відповідно до абзацу 2 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно із частиною четвертою статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним й не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Частиною шостою статті 394 ЦПК України визначено, що ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Оскільки правильне застосування норми права є очевидним й не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, тому колегія суддів вважає, що касаційна скарга є необґрунтованою та у відкритті касаційного провадження слід відмовити з наступних підстав.

Предметом оскарження у цій справі, як вбачається зі змісту касаційної скарги, є судове рішення апеляційної інстанції про відмову у відкритті апеляційного провадження.

Згідно зі статтею 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України). Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 354 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення.

Відповідно до вимог частини другої статті 358 ЦПК України незалежно від поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у разі, якщо апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, крім випадків: подання апеляційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки; пропуску строку на апеляційне оскарження внаслідок виникнення обставин непереборної сили.

Європейський суд з прав людини визнає легітимними обмеженнями встановленні державами - членів Ради Європи вимоги щодо строків оскарження судових рішень (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Нешев проти Болгарії» від 28 жовтня 2004 року).

У кожній конкретній справі суди мають ґрунтовно перевіряти підстави для поновлення строків для оскарження, які мають виправдовувати втручання у принцип res judicata. При цьому на осіб, які беруть участь у справі, покладається обов`язок демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду і не допускати свідомих маніпуляцій та ухилень від отримання інформації про рух справи.

Апеляційним судом установлено, що 01 листопада 2021 року проголошено вступну та резолютивну частини рішення Ірпінського міського суду Київської області. Повний текст цього рішення складено також 01 листопада 2021 року. Згідно з даними офіційного сайту Єдиного державного реєстру судових рішень (далі - ЄДРСР) повний текст оскаржуваного рішення оприлюднено 08 листопада 2021 року.

Визначено, що ДП «Український інститут інтелектуальної власності» було обізнано про наявність позову у Ірпінському міському суді Київської області та приймало участь у розгляді цієї справи, та підтверджується вчиненням відповідачем процесуальних дій, таких як: подання клопотань, заперечень проти позову, пояснень, отриманням судових повісток.

Встановлено, що розпорядженням Кабінету Міністрів України від 28 жовтня 2022 року № 943-р визначено, що ДО «Український національний офіс інтелектуальної власності та інновацій» виконує функції Національного органу інтелектуальної власності.

Крім того, як визначено судом апеляційної інстанції, що скаржник самостійно зазначає, що ДО «Український національний офіс інтелектуальної власності та інновацій» як компетенційний (функціональний) правонаступник ДП «Український інституту інтелектуальної власності» в частині виконання ним функцій Національного органу інтелектуальної власності звертався до апеляційного суду з вказаною скаргою.

Однак з апеляційною скаргою ДО «Український національний офіс інтелектуальної власності та інновацій» звертається до суду лише у березні 2023 року, тобто зі спливом більш ніж одного року з дня постановлення рішення суду першої інстанції.

Таким чином, судом апеляційної інстанції правильно визначено, що після постановлення рішення Ірпінського міського суду Київської області від 01 листопада 2021 року, яке оприлюднено на офіційному сайті ЄДРСР 08 листопада 2021 року минув понад один рік, тобто протягом тривалого періоду жодних дій щодо звернення з апеляційною скаргою на зазначене судове рішення суду першої інстанції заявник не вчиняв.

Доводи заявника, що він не був учасником справи, тому обґрунтовує пропуск строку на апеляційне оскарження пунктом 1 частини другої статті 358 ЦПК України колегія суддів відхиляє як необґрунтовані. ДО «Український національний офіс інтелектуальної власності та інновацій», як компетенційний (функціональний) правонаступник ДП «Український інституту інтелектуальної власності» в частині виконання ним функцій Національного органу інтелектуальної власності, як встановлено судом апеляційної інстанції, був учасником справи, якому, відповідно до положень частини першої статті 42, статті 48 ЦПК України, направлялися повідомлення про участь у справі.

Отже, убачається відсутність у ДО «Український національний офіс інтелектуальної власності та інновацій» дійсного наміру на оскарження рішення суду першої інстанції, у зв`язку з чим спростовують її доводи щодо поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження судового рішення, зокрема, у зв`язку з процедурою ліквідації.

Оскільки, заявник обґрунтовані причини пропуску процесуального строку на апеляційне оскарження не навів, належними та допустимим доказами пропуск процесуального строку не підтвердив, тому судом апеляційної інстанції правильно відмовлено у відкритті провадження у справі.

Такі дії не свідчать про готовність заявника брати участь у справі на всіх етапах розгляду та сприяти своєчасному розгляду цієї справи.

Відтак, ураховуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про відмову у відкритті апеляційного провадження на підставі пункту 4 частини першої статті 358 ЦПК України.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнає, що доступ до суду не є абсолютним і національним законодавством може обмежуватися, зокрема для дотримання правил судової процедури і це не є порушенням права на справедливий суд (рішення у справі «Станков проти Болгарії» від 12 липня 2007 року).

Доступ до суду як елемент права на справедливий судовий розгляд не є абсолютним і може підлягати певним обмеженням у випадку, коли такий доступ особи до суду обмежується законом й не суперечить пункту першому статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод; якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної пропорційності між використаними засобами і метою, яка має бути досягнута.

Виходячи із зазначених критеріїв, Європейський суд з прав людини визнає легітимними обмеженнями встановленні державами - членів Ради Європи вимоги щодо строків оскарження судових рішень (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Нешев проти Болгарії» від 28 жовтня 2004 року).

При цьому складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства.

ЄСПЛ зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них.

Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (рішення ЄСПЛ від 23 жовтня 1996 року у справі «Леваж Престейшинз Сервісиз проти Франції», рішення ЄСПЛ від 19 грудня 1997 року у справі «Бруалла Гомес де ла Торре проти Іспанії»).

Таким чином, забезпечення дотримання принципу правової визначеності потребує чіткого виконання сторонами та іншими учасниками справи вимог щодо строків звернення до суду, а також строків на оскарження судових рішень, а від судів вимагається дотримуватися певних правил у процесі прийняття рішення про поновлення строку та оцінювати поважність причин пропуску строку, виходячи із критеріїв розумності, об`єктивності та непереборності обставин, що спричинили пропуск, значимості справи для сторін, наявності фундаментальної судової помилки.

Отже, зі змісту касаційної скарги, оскаржуваного судового рішення вбачається, що скарга є необґрунтованою, правильне застосовування апеляційним судом норм процесуального права є очевидним й не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, розгляд зазначеної скарги не має значення для формування єдиної правозастосовної практики, наведені у ній доводи не дають підстав для висновку щодо незаконності та неправильності судового рішення.

Керуючись частиною четвертою, шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою державної організації «Український національний офіс інтелектуальної власності та інновацій» на ухвалу Київського апеляційного суду від 24 квітня 2023 року у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю ІНФОРМАЦІЯ_1 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , державного підприємства Український інститут інтелектуальної власності про визнання свідоцтва про право власності на знак в частині визначення власників свідоцтв відмовити.

Копію ухвали разом з доданими до скарги матеріалами направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О. М. Осіян

О. В. Білоконь

Н. Ю. Сакара