Постанова

Іменем України

14 червня 2023 року

м. Київ

справа № 757/2543/16-ц

провадження № 61-1141 св 23

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Коломієць Г. В., Лідовця Р. А., Хопти С. Ф.

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Банк національний кредит»;

відповідач - ОСОБА_1 ;

представник відповідача - ОСОБА_2 ;

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 13 серпня 2019 року у складі судді Новака Р. В. та постанову Київського апеляційного суду від 27 грудня 2022 року у складі колегії суддів: Сліпченка О. І., Сушко Л. П., Суханової Є. М.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовної заяви

У січні 2016 року публічне акціонерне товариство «Банк національний кредит» (далі - ПАТ «Банк національний кредит») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів.

Позовна заява мотивована тим, що 10 січня 2014 року між банком та ОСОБА_1 укладено договір банківського вкладу, відповідно до умов якого останній передав, а банк прийняв на вкладний (депозитний) рахунок грошові кошти у сумі 10 000 000 грн, з щомісячним нарахуванням процентів на суму вкладу у розмірі 17 % річних з правом дострокового розірвання договору зі сплатою відсотків у розмірі 2% річних.

05 червня 2015 року ОСОБА_1 звернувся до банку із заявою про дострокове розірвання зазначеного договору банківського вкладу. Цього самого дня ними укладено договір про внесення змін до депозитного договору, відповідно до умов якого при достроковому розірванні договору проценти нараховуються та сплачуються у розмірі 12% річних.

Постановою Правління Національного банку України від 05 червня 2015 року

№ 358 ПАТ «Банк національний кредит» віднесено до категорії неплатоспроможних», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 05 червня 2015 року прийнято рішення № 114 щодо запровадження тимчасової адміністрації та призначення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію у

ПАТ «Банк національний кредит».

З 28 серпня 2015 року розпочата процедура ліквідації ПAT «Банк національний кредит». Під час перевірки договорів уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб ПАТ «Банк національний кредит» був виявлений договір від 05 червня 2015 року про внесення змін № 1 до депозитного договору № DF1433/2013-1, укладений з позивачем, який

є нікчемним.

Листом ПАТ «Банк національний кредит» від 04 грудня 2015 року відповідача було повідомлено про віднесення укладеного між сторонами договору про внесення змін до договору банківського вкладу від 05 лютого 2015 року до нікчемних правочинів, на підставі положень пункту 1 частини третьої

статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та заявлено вимогу повернення грошових коштів, яка залишилась не виконаною.

Посилаючись на викладене, на підставі частини третьої статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» ПАТ «Банк національний кредит», просив застосувати наслідки нікчемності правочину та стягнути з ОСОБА_1 надмірно нараховані відсотки у розмірі 1 925 625 грн 74 коп.

У квітні 2018 року ПАТ «Банк національний кредит» звернувся до суду із заявою про збільшення позовних вимог, у якій просило стягнути з ОСОБА_1 на свою користь грошові кошти у сумі 2 416 049 грн 99 коп.

Короткий зміст судових рішень

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 13 вересня 2016 року позов ПАТ «Банк національний кредит» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на корить ПАТ «Банк національний кредит» кошти

у розмірі 1 925 625 грн 74 коп. одержані за договором про внесення змін

№ 1 від 05 червня 2015 року до договору від 10 січня 2014 року.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 16 листопада 2016 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 задоволено частково. Рішення Печерського районного суду м. Києва від 13 вересня

2016 року скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позову.

Зобов`язано ОСОБА_1 повернути ПАТ «Банк національний кредит» грошові кошти у сумі 1 925 625 грн 74 коп., одержані за договором про внесення змін

№ 1 від 05 червня 2015 до договору від 10 січня 2014 року.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 квітня 2017 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 13 вересня 2016 року та рішення апеляційного суду м. Києва від 16 листопада 2016 року скасовано, справу передано до суду першої інстанції на новий розгляд (провадження

№ 6-32857св16).

Останнім рішенням Печерського районного суду м. Києва від 13 серпня

2019 рокупозов ПAT «Банк національний кредит» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Банк національний кредит» грошові кошти у розмірі 2 416 049 грн 99 коп.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що внесення змін до договору банківського вкладу, згідно з якими банк відмовляється від застосування зниженої процентної ставки при достроковій виплаті вкладу на вимогу вкладника, є відмовою банку від власних майнових вимог. Правочин щодо незастосування банком перерахунку нарахованих процентів за зниженою процентною ставкою спричиняє необґрунтовану виплату грошових коштів, що відповідно до пункту 1 частини третьої статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» містить ознаки нікчемного правочину та вимагає застосування наслідків, передбачених статтею 216 ЦК України. Таким чином, оскільки за укладеним між сторонами договором про внесення змін до договору банківського вкладу від 10 січня 2014 року, укладеного 05 червня

2015 року, зі збільшенням процентної ставки збільшилась сума, яку банк сплатив вкладнику, що призвело до необґрунтованої виплати відповідачу грошових коштів, тому позов є обґрунтованим і підлягає задоволенню.

Суд послався на правовий висновок, висловлений Великою Палатою Верховного Суду у постановах: від 10 квітня 2019 року у справі 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19), від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-30 гс18).

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 27 грудня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Печерського районного суду міста Києва від 13 серпня 2019 року залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову. Внесення змін до договору банківського вкладу, згідно з якими банк відмовляється від застосування зниженої процентної ставки при достроковій виплаті вкладу на вимогу вкладника, є відмовою банку від власних майнових вимог.

Також зазначено, що наявність зобов`язань відповідача за іншими договорами та перерахунок частини коштів за договором вкладу у якості виконання зобов`язань за договором застави, не спростовують того, що спірні кошти які були нараховані відповідачу, внаслідок відмови банку від застосування зниженої процентної ставки, фактично одержав саме ОСОБА_1 .

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду першої та постанову суду апеляційної інстанцій скасувати, прийняти нову постанову про відмову

у задоволенні позову банку.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду у складі Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 січня 2023 року відкрито касаційне провадження

у справі. Витребувано її матеріали з Печерського районного суду м. Києва. Зупинено виконання рішення суду першої інстанції.

У червні 2023 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 червня 2023 року справу за позовом

ПАТ «Банк національний кредит» до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів призначено до судового розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 мотивована тим, що судами попередніх інстанцій не було враховано те, що між сторонами було укладено договір застави майнових прав від 10 січня 2014 року, згідно з умовами якого останній передав банку в якості забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором іншої фізичної особи майнові права на отримання грошових коштів за договором вкладу 10 січня 2014 року, включаючи сам вклад та нараховані проценти у розмірі 17% річних.

12 січня 2015 року між відповідачем та банком був укладений договір про внесення змін до договору банківського вкладу, згідно з умовами якого ОСОБА_1 відмовився від свого права вимоги від банку нарахування йому процентної ставки за користування депозитом у розмірі 17 відсотків річних та погодився на процентну ставку у розмірі 12 відсотків річних, що, фактично зменшило розмір забезпечення кредитного договору та збільшило відповідальність позичальника.

Вважає, що оскільки права на отримання коштів за договором банківського вкладу у випадку його розірвання переходили до банку на підставі договору застави, а тому відсутні правові підстави для застосування положень

частини третьої статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», щодо застосування наслідків нікчемності правочину та стягнення з ОСОБА_1 надмірно нарахованих відсотків.

При новому розгляді справи судами висновки ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 квітня 2017 року, якою скасовано судові рішення і направлено справу на новий судовий розгляд до суду першої інстанції, не враховано і не досліджено. ОСОБА_1 фактично передав за договором право розпорядження своїми грошовими коштами банку. Крім цього, відповідач не одержував у банку грошових коштів, які суд стягнув з нього.

Доводи осіб, які подали відзив на касаційну скаргу

У лютому 2023 року до Верховного Суду від товариства з обмеженою відповідальні «Арбо Фінінс», який є правонаступником ПАТ «Банк національний кредит», надійшов відзив на касаційну скаргу, у якому зазначено, що рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції є обґрунтованими та законними. Наявність зобов`язань ОСОБА_1 за іншими договорами та перерахування частини коштів за договором вкладу у якості виконання зобов`язань за договором застави не спростовують того, що спірні кошти, які були нараховані відповідачу за спірним договором внаслідок відмови банку від застосування заниженої процентної стави, фактично отримав відповідач.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

10 січня 2014 року між ПАТ «Банк національний кредит» та ОСОБА_1 укладено договір № DF1433/2013-1 банківського вкладу «Стандартний», відповідно до умов якого, останній передав, а ПАТ «Банк національний кредит» прийняв на вкладний (депозитний) рахунок № НОМЕР_1 грошові кошти у сумі 10 000 000 грн з щомісячним нарахуванням процентів на суму вкладу у розмірі 17 % річних з правом дострокового розірвання договору зі сплатою відсотків у розмірі 2% річних (том 1, а. с. 6-8).

05 червня 2015 року між ПАТ «Банк національний кредит» та ОСОБА_1 укладено договір про внесення змін № 1 до договору банківського вкладу

від 10 січня 2014 року, відповідно до умов якого, при достроковому розірванні договору проценти нараховуються та сплачуються у розмірі 12% річних

(том 1, а. с. 10).

Цього самого дня, 05 червня 2015 року ОСОБА_1 звернувся до банку із заявою про дострокове розірвання депозитного договору від 10 січня 2014 року

(том. 1, а. с. 11).

У цей самий день здійснено інші юридично значимі дії. А саме на підставі постанови Правління Національного банку України від 05 червня 2015 року

№ 358 «Про віднесення ПАТ «Банк Національний Кредит» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 05 червня 2015 року № 114 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Банк Національний Кредит», яким з 08 червня 2015 року запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «Банк Національний Кредит».

Згідно з постановою Правління Національного банку України від 28 серпня

2015 року № 563 розпочата процедура ліквідації ПАТ «Банк Національний Кредит».

04 грудня 2015 року ПАТ «Банк національний кредит» було направлено повідомлення ОСОБА_1 про віднесення укладеного між сторонами договору про внесення змін від 05 червня 2015 року № 1 до нікчемних правочинів, на підставі пункту 1 частини третьої статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», у зв`язку із незастосуванням банком перерахунку нарахованих процентів за зниженою відсотковою ставкою під час розірвання договору банківського вкладу, у зв`язку з чим банк відмовився від власних майнових вимог, що призвело до непоґрунтованої виплати грошових коштів у розмірі 1 925 625 грн 74 коп., яку просив повернути на вказані реквізити банку.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження

у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним

і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої та постанова суду апеляційної інстанцій відповідають.

Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Частина перша статті 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з частиною першою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

За змістом статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до положень статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні все, що вона одержала на виконання цього правочину, а у разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає

у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін.

Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою.

Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

Отже, спірні правовідносини виникли із договору строкового банківського вкладу, тобто підпадають під правове регулювання глави 71 ЦК України.

Так, відповідно до частин першої та третьої статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 ЦК України), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу.

Згідно з частиною першою статті 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).

Частиною першою статті 1061 ЦК України передбачено, що банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу.

При цьому частини третя та четверта вказаної статті містять правила щодо неможливості банку здійснювати одностороннє зменшення розміру відсоткової ставки на строкові вклади.

Водночас у ЦК України відсутні положення щодо превалювання інтересів вкладника над інтересами банку у випадку дострокової вимоги вкладника про повернення строкового вкладу.

Разом із тим чинним законодавством України передбачено спеціальні положення, що мають на меті врегулювання таких ситуацій, в яких керівництво банку діє всупереч майновим інтересам очолюваної організації та інших вкладників такого банку.

Так, Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» установлені правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами. Цим Законом також регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків.

Відповідно до статті 3 цього Закону Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб і виведення неплатоспроможних банків з ринку. Аналіз функцій Фонду, викладених у статтях 4, 26, 27, 37, 38 вказаного Закону, свідчить про те, що Фонд бере участь у правовідносинах у різних статусах: з одного боку, він ухвалює обов`язкові для банків та інших осіб рішення, а з іншого - здійснює повноваження органів управління банку, який виводиться з ринку, тобто представляє банк у приватноправових відносинах з третіми особами.

Аналіз статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» свідчить про те, що Фонд (уповноважена особа) зобов`язаний забезпечити збереження активів і документації банку, зокрема, протягом дії тимчасової адміністрації забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті.

За результатами перевірки, здійсненої відповідно до положень статті 38 цього Закону, виявляються правочини, які є нікчемними в силу приписів (на підставі) закону. При виявленні таких правочинів Фонд, його уповноважена особа чи банк не наділені повноваженнями визнавати або встановлювати правочини нікчемними.

При наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

До таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постановах:

від 10 квітня 2019 року у справі 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19),

від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18).

Отже, з метою захисту інтересів інших вкладників банку законодавець передбачив спеціальні норми, покликані встановити нікчемність правочинів, мета яких суперечить майновим інтересам банку.

Аналіз вищевказаних положень закону свідчить про те, що внесення змін до договору банківського вкладу, згідно з якими банк відмовляється від застосування зниженої процентної ставки при достроковій виплаті вкладу на вимогу вкладника, є відмовою банку від власних майнових вимог.

Правочин щодо незастосування банком перерахунку нарахованих процентів за зниженою процентною ставкою спричиняє необґрунтовану виплату грошових коштів, що відповідно до пункту 1 частини третьої статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» містить ознаки нікчемного правочину та вимагає застосування наслідків, передбачених статтею 216 ЦК України.

Зазначена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України: від 05 липня 2017 року у справі № 6-881цс17, від 09 серпня 2017 року у справі

№ 6-1121цс17 та у постанові Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 753/23673/15-ц (провадження № 61-3086св18) і ця правова позиція

є незмінною.

У частині четвертій статті 263 ЦПК України вказано про те, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов правомірного висновку про те, що передбачена договором про внесення змін до договору банківського вкладу збільшення процентної ставки свідчить про відмову банку від власних майнових вимог, а тому наявні правові підстави нікчемності оспорюваного правочину, що призвело до необґрунтованої виплати відповідачу грошових коштів у розмірі 2 416 049 грн 99 коп., яку банк сплатив вкладнику.

Верховний Суд погоджується із висновком суду апеляційної інстанції про те,

що наявність майнових зобов`язань відповідача за іншими договорами та відповідно перерахунок частини коштів за договором вкладу у якості виконання зобов`язань за договором застави, не спростовують того, що спірні кошти які були нараховані відповідачу, внаслідок відмови банку

від застосування зниженої процентної ставки, фактично отримав саме

ОСОБА_1 .

Крім того, ОСОБА_1 частково було повернуто заборгованість за нікчемним правочином, що підтверджується меморіальним ордером

№ 15435729 від 19 січня 2016 року, що свідчить про визнання ним позовних вимог (том 2, а. с. 16).

Касаційна скарга не містить доводів на спростування висновків суду першої та апеляційної інстанцій, які є обґрунтованими та узгоджуються із матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм процесуального законодавства та правильно застосовано норми матеріального права.

Отже, при вирішенні справи суди попередніх інстанцій правильно визначили характер правовідносин між сторонами, правильно застосували закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідили матеріали справи та надали належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам (стаття 89 ЦПК України).

Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження у суду апеляційної інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства та направлені в основному на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

У силу вимог частини першої статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції

не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази, а доводи касаційної скарги по суті стосуються саме переоцінки доказів.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального

і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 без задоволення,

а рішення суду першої та постанову суду апеляційної інстанцій - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

При цьому, згідно з частиною третьою статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Керуючись статтями 400, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 13 серпня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 27 грудня 2022 року залишити без змін.

Виконання рішення Печерського районного суду м. Києва від 13 серпня

2019 року поновити.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законї сили з моменту

її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: Б. І. Гулько

Г. В. Коломієць

Р. А. Лідовець

С. Ф. Хопта