Миколаївський районний суд Миколаївської області
Справа № 945/2026/21
Провадження № 2/945/268/23
РІШЕННЯ

Іменем України

12 червня 2023року Миколаївський районний суд Миколаївської області в складі головуючого судді Войнарівського М.М., за участю секретаря судового засідання Фути О.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ДП «Племрепродуктор «Степове» про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні,компенсація втрат частини доходів та моральної шкоди,-

встановив:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Миколаївського районного суду Миколаїської області через свого представника адвоката Валешинського М.І. з позовом до Державного підприємства «Племрепродуктор «Степове» (далі - відповідач) про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні,компенсація втрат частини доходів та моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 07.11.2018року позивача прийнято на посаду «бухгалтер по розрахункам» Державного підприємства «Племрепродуктор «Степове», а наказом № 10-к від 03.02.2021 року звільнено з посади, за ст. 38 Кодексу законів про працю. На момент звільнення це підприємство перед позивачем мало заборгованість по заробітній платі у сумі 34926,06грн. та заборгованість по розрахункам 19061,06грн. 15 квітня 2021 року відповідачем на картковий рахунок позивача переведено 1000грн. в рахунок погашення заборгованості,також 27.04.2021 року та 02.06.2021 виплачено по 1000грн. Ухвалою від 20.07.2021 року Миколаївським районним судом Миколаївської області прийнято позовну заяву та відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 про стягнення з Державного підприємства «Племрепродуктор «Степове» загальної суми заборгованості при звільненні 50987,12грн. 26.07.2021 підприємством-боржником вказану заборгованість погашено, таким чином визнано позов в частині стягнення невиплаченої заробітної плати в повному обсязі. У зв`язку з цим, 27.08.2021 представник позивача звернувся до суду з заявою про закриття провадження у справі. Середній заробіток позивача за останні два місяця роботи складав 14500 гривень 00 копійок на місяць, середній заробіток за день складав (із врахування 19+22 робочих дня за грудень 2020 та січень 2021 відповідно) - 707 гривень 32 копійки. Таким чином заборгованість нараховується за 18 робочих днів лютого 2021 року, 22 робочі дня березня 2021 року, 22 робочі дня квітня 2021 року, 18 робочих днів травня 2021 року, 20 робочих днів червня 2021 року, 17 робочих днів липня 2021 року та загалом складає 117 днів, що в грошовому еквіваленті станове 82756,44грн. Загальна сума компенсації втрати частини доходів склала 2498,36грн.В результаті затримки з невиплатою заробітної плати при звільненні позивач поніс моральні страждання, які виразились у неотриманні коштів на проживання протягом певного періоду, що зумовило зміну способу життя, необхідності докладання додаткових зусиль для утримання себе та своєї сім`ї, принизило позивача, завдані моральні страждання позивач переживав тривалий час. Позивач вважає,що моральна шкода повинна бути не меншою суми невиплачених коштів при звільненні,а саме 50000грн. Таким чином, право позивача на отримання виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку вважає порушеним та таким, що підлягає захисту. З цих підстав просить позов задоволити у повному обсязі.

18.01.2022 року відповідачем до суду подано відзив на позов, в якому відповідач частково не визнає заявлений позов, вказуючи на те, що обрахунок середнього заробітку позивача за весь час затримки здійснено із нарахованої позивачу заробітної тати без врахування податків та зборів, які мали бути утримані із позивача. Відповідно, сума 82756,44грн. середнього заробітку обрахована позивачем за весь час затримки не є сумою, яка має бути призначена до сплати. Із вказаної суми мають бути утримані: податок на доходи фізичних осіб. Тобто, із суми 82756,44 грн. позивачу може бути виплачена лише сума 66618,94 грн., а сума в розмірі 16 137,50грн, має бути утримана відповідачем як податковим агентом. Одночасно, відповідач просить суд з урахуванням несприятливого (складного) фінансового становища відповідача, яке існувало, як і станом на момент звільнення позивача, так і існує на теперішній час зменшити суму середнього заробітку за затримку розрахунку із позивачем, які мають бути сплачені відповідно до вимог ст. 117 КЗпП до 1000 грн. Внаслідок неможливості виконання зобов`язань із 2018 року за договорами та відповідно наявності судових рішень про стягнення цієї заборгованості, постановами старшого державного виконавця Миколаївського РВ ДВС Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) винесеними в межах виконавчого провадження 62706290, було накладено арешт на всі розрахункові рахунки ДП «Племрепродуктор «Степове». Одночасно, постановою старшого державного виконавця Миколаївського РВ ДВС Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) винесеною в межах виконавчого провадження 62706290 накладено арешт на все майно, що належить ДП «Племрепродуктор «Степове». Наведене, свідчить про поглиблення фінансової кризи та зростання рівня заборгованості підприємства і відповідно можливості погашення заборгованості із заробітної плати позивача лише після збирання врожаю.Отже, просить суд зменшити заявлений позивачем розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку. Одночасно, звертає увагу на те, що за наявними у підприємства відомостями позивач був працевлаштований практично одразу із моменту звільнення із підприємства. Отже, враховуючи суму заборгованості, а також те, що затримка розрахунку із позивачем була пов`язана із несприятливим фінансовим станом відповідача, припускаючи незначний ймовірний розмір майнових втрат пов`язаний із затримкою розрахунку при звільненні працівника, просить зменшити суму середнього заробітку за час затримки розрахунку, яка має бути сплачена позивачу до суми в розмірі 1000 грн. Що стосується заявленої позивачем суми моральної шкоди в розмірі 50000 грн., припускаючи наявність моральних страждань, які були спричинені позивачу затримкою виплати заробітної плати, звертає увагу, що позивачем не наведено необхідних доказів для визначення розміру відшкодування йому моральної шкоди саме в розмірі 50 000, 00 грн., а також того, що вказаний розмір визначений з урахуванням засад розумності, виваженості та справедливості. Також ззначає,що позивачу здійснювалась виплата заборгованості по заробітній платі декількома платежами. Виплати здійснювались одразу, коли виникала можливість здійснити погашення, як позивачу, так і іншим працівниками підприємства. За наявності складного фінансового стану на підприємстві в цілому, посилання позивача на його особисту дискримінацію є безпідставними.Враховуючи відсутність доказів характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), тяжкості вимушених змін у його життєвих стосунках, виходячи із ступеня та характеру можливих перенесених позивачем моральних страждань, що були викликані порушенням його гарантованого права на працю, характеру та способу заподіяння моральної шкоди, враховуючи наявні у позивача вимоги щодо відшкодування середнього заробітку за час затримки та інфляційних втрат, а також те, що невиплата заробітної плати була пов`язана із несприятливим фінансовим становищем підприємства, з урахуванням принципів розумності, виваженості, вважає, що розмір компенсації моральної шкоди має складати 1 000 грн.,що буде відповідати засадам справедливості, законності та співмірності. Тому, просить відмовити у задоволені вимоги щодо стягнення моральної шкоди в розмірі 49 000, 00 грн. та вважає доцільним стягнення 1000грн. Що стосується розміру витрат на правову допомогу, вважає неспівмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, ціною позову та значенням справи для сторони,з урахуванням того, що позивач не надав до суду доказів здійснених витрат та детального опису робіт виконаних адвокатом.

03.02.2022 року від позивача на адресу суду надішла відповідь на відзив, у якій позивач заперечував проти доводів відповідача, викладених у відзиві зазначивши,що станом на 24.01.2022 року виконавче провадження № 62706290, на яке посилається Відповідач, просячи зменшити заявлений позивачем розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку, зупинено. Тобто, наразі, ДП«Племрепродуктор «Степове» має можливість вести фінансово-господарську діяльність, продавати майно (худобу, врожай, продукцію). Також, Відповідачем не було надано доказів відсутності коштів на розрахункових рахунках та врожаю, худоби, виготовленої продукції. Відповідач не надав доказів про відсутність своєї вини у невиплаті заборгованості по заробітній платі у день звільнення позивача. ДП «Племрепродуктор «Степове» здійснюючи на власний ризик господарську діяльність з метою отримання прибутку, має самостійно відповідати за своїми зобов`язаннями усім належним йому майном, а тому сама по собі відсутність коштів у підприємства, тобто важке матеріальне становище, не може бути підставою для невиплати працівникові заробітної плати та/або сум належних при звільнені, та не виключає відповідальності відповідача за невиконання своїх зобов`язань з оплати праці перед звільненим працівником, який сумлінно виконував покладені на нього трудові зобов`язання. Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Отже, підстави для зменшення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відсутні. Хоча Відповідач і просить відмовити у задоволенні вимоги щодо стягнення моральної шкоди, однак ДП «Племрепродуктор «Степове» не спростовує той факт, що Позивачеві все ж таки було нанесено моральну шкоду, а отже згоден з цим. Так, неправомірні дії Відповідача по відношенню до позивача мали наслідком погіршення його матеріального становища, що вимагало додаткових зусиль для організації свого життя та пошуку джерел доходу для забезпечення власного утримання та утримання родини, а вказаний позивачем розмір моральної шкоди є таким, що визначений, виходячи з міркувань розумності, виваженості та справедливості, є обґрунтованим та співмірним.

21.02.2022 року відповідач подав на адресу суду заперечення проти позову, у яких зазначив, що посилання представника позивача на можливість ведення вільної фінансово- господарської діяльність є помилковим, як помилковим є і посилання на ненадання доказів відсутності коштів на рахунках, врожаю, худоби. Отже, враховуючи суму заборгованості, яка існувала на момент звільнення позивача, її погашення відповідачем, а також те, що затримка розрахунку із позивачем була пов`язана із несприятливим фінансовим станом відповідача, припускаючи незначний ймовірний розмір майнових втрат пов`язаний із затримкою розрахунку при звільненні працівника, заперечення представника позивача щодо клопотання відповідача про зменшення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку до розміру 1000 грн. вважає безпідставним. Що стосується заперечень позивача відносно розміру відшкодування моральної шкоди, будь-яких доказів характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), тяжкості вимушених змін у його життєвих стосунках, виходячи із ступеня та характеру можливих перенесених позивачем моральних страждань, що були викликані порушенням його права, характеру та способу заподіяння моральної шкоди, ні в позові, ні у Відповіді на відзив Позивач не навів обрахунку розміру моральної шкоди. Вимоги про стягнення моральної шкоди базуються виключно на припущеннях про існуванні вказаної шкоди. Тому, просить відмовити у задоволені вимоги щодо стягнення моральної шкоди у розмірі 49000грн.,та вважає доцільним стягнення 1000грн.

Ухвалою Миколаївського районного суду Миколаївської області від 23.10.2021року вказану позовну заяву прийнято до розгляду, у цивільній справі відкрито провадження. Постановлено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження, справу призначено до розгляду по суті у судовому засіданні.

У судове засідання позивач не з`явився, при цьому його представник адвокат Валешинський М.І. подав суду заяву, в якій підтримав позов у повному обсязі та просив розглядати справу за їх із позивачем відсутності.

Представник відповідача Державного підприємства «Племрепродуктор «Степове», належним чином повідомленого про дату, час і місце судового засідання, у судове засідання не з`явився без повідомлення причин.

Всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді справи, дослідивши докази у справі, керуючись законом, суд дійшов до наступного висновку.

Стаття 263 ЦПК України, регламентує, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених статтею 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

За змістом частини 1 статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до копії Наказу з особового складу Державного підприємства «Племрепродуктор «Степове» Фонду Державного майна України від 03.02.2021 року № 10 - к, 03.02.2021року ОСОБА_1 звільнено за власним бажанням з посади бухгалтера по розрахунках, згідно з ст.38 Кодексу законів про працю України.

Згідно довідки про отриманий прибуток позивачем ОСОБА_1 №14 від 01.03.2021року заборгованість по заробітній платі становить 53987,12грн.

Згідно з частиною 1 статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що всі суми, належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. При невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу настає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 20 постанови №13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Отже, стягнення з роботодавця середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у терміни, зазначені у статті 116КЗпП України, за весь час затримки по день фактичного розрахунку) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом термін винагороди за виконану роботу.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Однак, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу інтересів сторін.

Працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Пошук такого балансу, а також тлумачення та застосування правил статті 117 КЗпП України знайшли втілення у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18).

Досліджуючи це питання, Велика Палата виходила з того, що відповідно до частини 1 статті 3ЦК України загальними засадами цивільного законодавства, норми якого застосовуються субсидіарно для врегулювання трудових відносин, є справедливість, добросовісність та розумність.

Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи свої права, що вимагає частина 3 статті 13ЦК України, не допускаючи дії, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за несвоєчасний розрахунок при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

З огляду на викладене Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16, і зазначила, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи із середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117КЗпП, необхідно враховувати:розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості,з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково (пункт 92 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц).

Позивачу при звільненні у лютому 2021 року не виплачена заборгованість по заробітній платі, таким чином порушено право позивача та наявність підстав для застосування правил статті 117 КЗпП України.

Отже, враховуючи зазначені обставини та з огляду на неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні виплат суму 10000 грн.

Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників.

Позивачка вважає, що своїми діями відповідач завдав їй значної моральної шкоди, яка полягає у душевних переживаннях та узміні способу життя, необхідності докладання додаткових зусиль для утримання себе та своєї сім`ї.

Частиною 1 ст.4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також, з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Пунктом 3 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 встановлено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Пунктами 4, 5 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 визначено, що у позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, яким неправомірними діями чи бездіяльністю заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами підтверджується. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суди, зокрема, повинні з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відсутність наслідків у вигляді розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань не свідчить про те, що позивач не зазнав страждань та приниження, а отже і не свідчить про те, що моральної шкоди не завдано.

Аналогічний висновок щодо застосування норм права наведений у постанові Верховного Суду від 28 листопада 2019 року у справі № 750/6330/17.

Відповідно до ч.4 ст. 263ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права,викладені в постановах Верховного Суду.

Таким чином, психологічне напруження, незручності, що виникли внаслідок порушення відповідачем, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння позивачу моральної шкоди.

Виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування завданої моральної шкоди, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір.

Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення її прав з боку відповідача викликало в неї негативні емоції, внаслідок чого погане самопочуття, пригнічений настрій, важкість виконання повсякденних обов`язків, тимчасову відірваність від активного суспільно-політичного життя громади міста, знижений нестійкий настрій, нервозність, дратівливість, порушення сну, побоювання про майбутній стан здоров`я.

Як зазначив позивач, йому була спричинена моральна шкода, яка полягає у душевних переживаннях та узміні способу життя, необхідності докладання додаткових зусиль для утримання себе та своєї сім`ї.

При цьому слід враховувати, що порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку особи, що їх завдає завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я особи.

Суд вважає, що позивачем доведено факт заподіяння йому моральної шкоди у виді моральних страждань, які полягають у відсутності належного та своєчасного реагування відповідачем на його вимоги, внаслідок чого змінено спосіб життя позивача, необхідності докладання додаткових зусиль для утримання себе та своєї сім`ї .

Тож суд доходить висновку про заподіяння позивачу моральної шкоди.

Що стосується розміру моральної шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, то суд зазначає наступне.

Як передбачено ч. 3 ст. 23 ЦК України, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правовідношення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

При вирішенні даної справи і визначенні моральної шкоди судом враховуються положення п. 3, 5, 13 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31.03.1995 року № 4.

У справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (п. 64, заява N 40450/04, від 15 жовтня 2009) Європейський суд з прав людини зазначив, що засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути "ефективним" як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Отже, адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту.

Так, позивач при визначенні розміру моральної шкоди просив стягнути 50000,00грн.

Разом з тим, з огляду на встановлені обставини справи, приймаючи до уваги принципи, які повинні враховуватись при стягненні моральної шкоди, суд не погоджується з визначеним позивачем розміром моральної шкоди.

Розмір відшкодування має бути адекватним нанесеній моральній шкоді, при цьому, відшкодування моральної шкоди не може бути засобом отримання доходу.

Згідно з пунктом 9 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Встановивши факт заподіяння позивачці моральної шкоди, суд приходить до висновку, що розмір моральної шкоди, який вказаний позивачем у розмірі 50000,00, є дещо завищеним.

Визначаючи розмір моральної шкоди суд, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, з урахуванням вказаних позивачем і встановлених судом обставин справи та характеру спірних правовідносин, тривалості моральних страждань позивача у зв`язку з необхідністю докладення додаткових зусиль для захисту своїх прав, глибини та ступеню моральних страждань, яких зазнала позивач,суд приходить до висновку про наявність підстав для зменшення заявленого розміру моральної шкоди до 5000 гривень, що є достатнім та співмірним із тривалістю порушень прав позивача та характером завданої йому з боку відповідача шкоди та буде відповідною, достатньою та справедливою грошовою компенсацією за завдану відповідачем позивачу моральну шкоду.

Щодо вимог про стягнення з відповідача компенсації втрати частини доходів суд зазначає наступне.

Індексація грошових доходів населення - це встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг (стаття 1 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення").

Конституційний Суд України у своєму рішенні від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013 у справі № 1-18/2013 зазначив, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем.

Відповідно до ст.1 ЗУ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Перелік таких доходів наведено в п.3 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 року №159.

Згідно ст.2 Закону«Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів.

Статтею 34 ЗУ «Про оплату праці» встановлено, що компенсація працівникам частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку встановленому законодавством.

Відповідно до п.4 вищевказаного Порядку №159, сума компенсації як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.

Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом.

Нарахування компенсації провадиться один раз безпосередньо перед заборгованості із заробітної плати. Виплачується компенсація в місяці, в якому здійснюється виплата заборгованості із заробітної плати за відповідний місяць (п. 5 Порядку №159).

Відповідно Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19.10.2000 р. №20250-ІІІ, підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Під доходами слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, в тому числі заробітна плата (грошове забезпечення).

Тобто нарахувати компенсацію за затримку потрібно, тільки якщо раніше нарахований дохід працівникові своєчасно не виплачений. Таким чином, оскільки, заробітна плата позивачеві не була своєчасно виплачена, слід задовольнити вимогу про стягнення компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати.

Згідно проведеного розрахунку, компенсація за втрати частини доходів становить 2498,36 грн.

Вказаний розрахунок сторонами у справі не оспорювався, а тому суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача компенсації за втрати частини доходів в сумі 2498,36грн.

Згідно з положеннями ч. 1, п. 1) ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат пов`язаних з розглядом справи, належать: витрати на професійну правничу допомогу.

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені

При вирішенні питання про стягнення з ДП «Племрепродукт» судових витрат суд виходить з наступного.

За правилами статті 137ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою (частина 2 статті 137 ЦПК Українир).

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (частина 3 статті 137 ЦПК України).

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним з:1)складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2)часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3)обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони,в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина 4 статті 137 ЦПКУкраїни).

У разі не дотримання цих вимог суд може,за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини 5,6 статті 137 ЦПК України).

При вирішенні питання про розподіл судових витрат, в тому числі і витрат на правничу допомогу, суд, зокрема, враховує, чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову (частина 3 статті 141 ЦПК України).

Отже, гонорар адвоката визначається за умовами договору про надання правничої допомоги, залежить від обсягу наданих послуг, виконаних робіт та їх вартості. Такі витрати мають бути співмірними (складність справи, витрачений час тощо). На підтвердження своїх вимог сторона, яка вимагає їх відшкодувати, має надати детальний опис робіт, виконаних адвокатом.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських послуг (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхньої вартості, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (постанова Верховного Суду України від 11 лютого 2019 року у справі № 335/9780/15).

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року в справі №362/3912/18(провадження№ 1-15005св19),у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19лютого 2020року усправі №755/9215/15-ц(провадження№ 14-382цс19), постанові від12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19).

На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані:договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.); документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Відсутність документального підтвердження витрат на правничу допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про їх відшкодування.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правничої допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

В матеріалах справи відсутній договір про надання професійної правничої допомоги, який має бути доказом узгодженого сторонами розміру вартості та порядку оплати наданих послуг.

Крім того на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу адвоката позивач не надав жодного доказу,також відсутні і докази фактичної оплати позивача наданих адвокатом послуг.

Щодо розподілу судових витрат у вигляді судового збору.

В силу частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 12, 13, ч. 1 ст. 76, ч. 2 ст. 78, ст. 80, ч. 1 ст. 81, ч. ч. 1, 2 ст. 89, ч. 1, п. 1) ч. 3 ст. 133, ч. 1, п. 1) ч. 2 ст. 141, ст. ст. 258, 259, 264, 265, п. 2) ч. 1 ст. 430 Цивільного процесуального кодексу України, -

ухвалив:

Позов ОСОБА_1 до ДП «Племрепродуктор «Степове» про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні,компенсація втрат частини доходів та моральної шкоди, - задовольнити частково.

Стягнути з Державного підприємства «Племрепродуктор «Степове» (ЄДРПОУ - 00854995; місцезнаходження - 57107, Миколаївська область, Миколаївський район, с. Степове, вул. Козацька, 39) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Степове, Миколаївського району Миколаївської області;РНОКПП НОМЕР_1 ; паспорт серія НОМЕР_2 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 10000,00грн.

Стягнути з Державного підприємства «Племрепродуктор «Степове» (ЄДРПОУ - 00854995; місцезнаходження - 57107, Миколаївська область, Миколаївський район, с. Степове, вул. Козацька, 39) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Степове, Миколаївського району Миколаївської області;РНОКПП НОМЕР_1 ; паспорт серія НОМЕР_2 ) на відшкодування моральної шкоди 5000,00грн.

Стягнути з Державного підприємства «Племрепродуктор «Степове» (ЄДРПОУ - 00854995; місцезнаходження - 57107, Миколаївська область, Миколаївський район, с. Степове, вул. Козацька, 39) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Степове, Миколаївського району Миколаївської області;РНОКПП НОМЕР_1 ; паспорт серія НОМЕР_2 ) компенсацію втрати частини доходів у розмірі 2498,36грн.

Стягнути з Державного підприємства «Племрепродуктор «Степове» (ЄДРПОУ - 00854995; місцезнаходження - 57107, Миколаївська область, Миколаївський район, с. Степове, вул. Козацька, 39) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Степове, Миколаївського району Миколаївської області;РНОКПП НОМЕР_1 ; паспорт серія НОМЕР_2 ) судовий збір у розмірі 175 грн.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 273 ЦПК України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до ст. 354 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: 1) на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду; 2) на ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Згідно з положеннями ст. 355 ЦПК України апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції - Миколаївського апеляційного суду.

Суддя М.М.Войнарівський