Справа № 510/504/23
Провадження № 2/510/802/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10.05.23 року Ренійський районний суд Одеської області

у складі: - головуючого судді Дудник В.І.;

-за участю секретаря Арабаджи Л.В.,

розглянувши у відкритому підготовчому відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Рені цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 (третя особа - Служба у справах дітей Ренійської міської ради Ізмаїльського району Одеської області) про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей із батьком, -

В С Т А Н О В И В:

Відповідачка ОСОБА_2 позовні вимоги визнала, проти їх задоволення не заперечувала, просила розглянути справу у підготовчому судовому засіданні без її участі. Відзиву на позов не надала.

Представник третьої особи - Служби у справах дітей Ренійської міської ради Ізмаїльського району Одеської області надала суду письмові пояснення, додаткові докази, просила про розгляд справи без її участі.

Позивач ОСОБА_1 на задоволенні позову наполягав, просив розглянути справу без його участі.

Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні підготовчого судового засідання.

В ході розгляду справи судом були дослідженні наступні докази: свідоцтво про шлюб сторін; копії паспортів сторін; копії свідоцтв про народження дітей - доньок ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ; копії довідок про реєстрацію місця проживання особи - дітей сторін у справі; копії довідок ОЗ Ренійського ЗЗСО №6 Ренійської міської ради від 17.03.2023р. та від 20.03.2023р. про участь батька дітей у їх вихованні та шкільному житті; копія довідки від 17.03.2023р. із відомостями про заробіток позивача за 2022р.; копія акту депутата Ренійської міської ради від 03.03.2023р.; копія довідки №0588 від 23.03.2023р. про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб (троє дітей і позивач); копія витягу від 24.01.2013р. з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності; копія свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 24.01.2013р. (власник - ОСОБА_1 ); копія технічного паспорту на житловий будинок із надвірними спорудами та господарськими будівлями, розташований по АДРЕСА_1 , оформленого на ім`я позивача; копія державного акту серії ЯМ №173877 від 13.12.2012р. на право власності на земельну ділянку - земельну ділянку площею 0,0812 га, розташовану по АДРЕСА_1 , виділену для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка); копія витягу з реєстру територіальної громади про адресу місця проживання ОСОБА_2 ; копія висновку директора КУ «ЦНСП» Ренійської міської ради до акту оцінки потреб сім`ї позивача від 13.04.2023р.; копія акту обстеження умов проживання сім`ї ОСОБА_6 від 13.04.2023р.

Судом в ході судового розгляду справи встановлено, що позивач просить розірвати шлюб із відповідачкою ОСОБА_2 , зареєстрований 19 листопада 2005р., а також визначити місце проживання дітей разом із ним, зазначивши, що подружнє життя не склалося, виявилася несхожість характерів, поступово перестали розуміти один одного. З приводу непорозумінь, різних поглядів на сімейне життя та ведення спільного господарства між сторонами виникали суперечки, сварки, у звязку із чим поступово втратилися почуття любові та поваги. Сторони мають різні погляди на сімейні цінності, утворення сімейного затишку та збереження сім`ї. Фактично сторони припинили шлюбні відносини, тривалий час (з квітня 2022р.) подружніх стосунків не підтримують, мешкають окремо, сумісного господарства не ведуть.

З моменту розпаду сім`ї, за домовленістю між сторонами у справі, неповнолітні діти залишилися мешкати разом із ним (із батьком). Таким чином, вже тривалий час позивач разом із трьома дітьми спільно мешкають та зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідачка після розпаду сім`ї пішла жити окремо, наразі зареєстрована та фактично мешкає за адресою: АДРЕСА_2 . Спільні діти сторін знаходяться на утриманні батька, який працює та має матеріальну можливість утримувати своїх дітей. Позивач стверджує, що він повністю опікується інтересами та потребами дітей, піклується про них, займається їхнім вихованням, слідкує за розвитком та станом їх здоров`я. Відповідачка самоусунулась від своїх батьківських обов`язків щодо доньок, майже із ними не спілкується, будь-яких перешкод у спілкуванні із дітьми їй ніхто не чинить. Неповнолітні діти сторін навчаються у закладі освіти, приймають участь в учбовому процесі, отримують знання, у цьому їм допомагає батько, який приймає участь у житті дітей та коректно реагує на вказівки педагогів та регулярно відвідує батьківські збори. Крім того, позивач звертає увагу суду і на те, що він забезпечений житлом (йому на праві приватної власності належить житловий будинок із надвірними спорудами та господарськими будівлями, розташований по АДРЕСА_1 ), в ньому створені всі належні умови для розвитку, відпочинку та навчання дітей, санітарно-гігієнічні норми у будинку дотримані. Відповідачка будь-якого окремого житла не має, умов для мешкання її із доньками не створено, а заробітку, який вона отримує (8-9 тис. грн. щомісячно), буде недостатньо для забезпечення потреб дітей у сприятливих умовах.

У ситуації, що склалася, шлюб із відповідачкою носить суто формальний характер, позивач наполягає на його розірванні. Крім того, виходячи з інтересів дітей, позивач вважає за доцільне залишити їх на його утриманні та вихованні та визначити їх місце проживання із ним (батьком) без позбавлення відповідачки батьківських прав, у звязку із чим звернувся до суду із позовом.

Вивчивши матеріали справи, надані суду докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача являються обґрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі.

Стосовно вимог про розірвання шлюбу, суд прийшов до висновку, що сім`я сторін практично розпалася, її збереження неможливе, шлюб існує формально і підлягає розірванню. Суд також вважає, що застосування заходів щодо примирення подружжя, передбачених ст. 111 СК України, в даній ситуації буде неможливим, оскільки сторони вже тривалий час разом не проживають, зацікавленості в збереженні сім`ї не проявляють, між подружжям втратилися почуття любові і пошани, взаємодопомоги і підтримки, тобто морально-правові підстави шлюбу.

Відповідно до ст. 16 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року чоловіки і жінки користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання.

Згідно ч. 1 ст. 24 Сімейного кодексу України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушення жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Згідно із ст. 51 СК України дружина та чоловік мають рівне право на повагу до своєї індивідуальності, своїх звичок та уподобань. За ч. 3 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ч. 1 ст. 110 СК України).

Відповідно до ст. 112 СК України, суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Згідно ч.2 ст. 114 СК України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу.

Згідно п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року N 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей.

Задовольняючи позовні вимоги про розірвання шлюбу, суд виходить з того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово "сімейний" засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово "союз", підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а сторони не мають наміру зберегти шлюб.

З урахуванням вищенаведених положень законодавства, суд вважає вимоги позивача про розірвання шлюбу обґрунтованими, такими, що відповідають дійсності та волі кожного з подружжя і приймає рішення про розірвання шлюбу між сторонами.

Стосовно вимог про визначення місця проживання дітей із батьком, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Відповідно до положень ст. 157 СК України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Відповідно до ч.ч.1, 2 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Згідно ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно ч.ч. 2 - 4 ст. 29 ЦК України, фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.

Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 3, ч. 1 ст. 9 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, ратифікованої Верховною Радою України 27.02.1991, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

При вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них дитина залишається, суд, виходячи із рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своїх дітей, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б якнайкращим інтересам дитини. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей.

Європейський суд з прав людини зазначив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07.12.2006). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16.07.2015).

Аналіз практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Наведене узгоджується з правовим висновком викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17.10.2018 у справі № 402/428/16-ц.

Поведінка батьків, їх авторитет відіграє суттєву роль у вихованні дитини, адже дитина не має самостійного досвіду соціальної поведінки, а тому успадковує досвід і поведінку авторитетних для неї батьків.

При розгляді справ щодо визначення місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 30 березня 2021 року в справі N 756/13187/17.

З огляду на викладене, судом було встановлено, що після розпаду сім`ї сторін (у квітні 2022р.) їх троє неповнолітніх дітей залишилися мешкати із позивачем за адресою належного йому будинку (де вони всі разом і мешкали з моменту народження). Матір дітей пішла з родини, зараз мешкає за іншою адресою. Позивач піклується про дітей, турбується про їхнє здоров`я, ним створені сприятливі умови для проживання дітей, що включають як матеріально-побутові характеристики так і позитивну психологічно-емоційну складову, дії позивача як батька за даних обставин спрямовані на забезпечення якнайкращих потреб дітей. Порівнюючи фінансовий стан сторін у справі, слід зауважити, що і позивач і відповідачка працюють, отримують зарплатню, заробіток у позивача є значно більшим, ніж у відповідачки, але фінансовий стан сторін при розгляді даної справи не є вирішальним питання при визначенні місця проживання дітей і лише розцінюється як критерій забезпечення благополуччя дітей.

При прийнятті рішення з питання визначення місця проживання дітей із батьком, суд за основу бере інтереси дітей, критично відноситься до того, що матір дітей майже не спілкується із ними, втрачаючи родинні зв`язки із своїми дітьми через непроявлення щонайменших піклування та зацікавленості до них. Суд позитивно відноситься до дій батька дітей в даній ситуації, до того, що він постійно піклується про доньок, забезпечує їх, створює найкращі умови для їхнього розвитку та навчання, стежить за станом здоров`я дітей, організує їхнє дозвілля та за нагоди проводить із ними час.

Про те, що позивач цікавиться шкільним життям дітей свідчать довідки закладу освіти (ЗЗСО №6 Ренійської міської ради), факт мешкання дітей разом із батьком підтверджений актом депутата Ренійської міської ради та висновком до акту оцінки потреб сім`ї директора КУ «ЦНСП».

Обставини, викладені позивачем у позові, та наведені докази відповідачка повністю визнала, щодо них не заперечувала.

Суд звертає увагу, що предметом вирішення спору є визначення доцільності проживання дітей разом із батьком, а не конкретної адреси їх місця проживання. Зазначене узгоджується з висновком Верховного Суду, викладеному в постанові від 12 лютого 2020 року в справі № 461/3144/17, в якому вказано, що в справах про визначення місця проживання дитини вирішальним є визначення місця проживання з кимось з батьків, а не сама адреса зазначеного місця, оскільки особа має право змінювати постійне місце проживання на свій розсуд.

Таким чином, розуміючи, що спір стосується вкрай чутливої сфери правовідносин, з урахуванням встановлених обставин справи, зокрема, ставлення матері та батька до своїх батьківських обов`язків, інтересів дітей, уваги і турботи до них, розвитку дітей в спокійному та стійкому середовищі, в атмосфері любові, емоційної стабільності та достатнього матеріального забезпечення, емоційного, психологічного, вікового та медичного чинників, виходячи із першочергового забезпечення найкращих інтересів дітей, суд вважає, що визначення місця проживання неповнолітніх доньок з батьком забезпечить якнайкраще їхні інтереси.

При цьому, суд вважає, що визначення місця проживання їх з батьком не впливатиме на взаємовідносини матері із дітьми, оскільки таке визначення місця проживання дітей не позбавляє матір батьківських прав та не звільняє її від виконання своїх батьківських обов`язків.

Згідно ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Оскільки згідно позовних вимог позивач просив понесені судові витрати залишити за ним, суд не стягує судовий збір з відповідачки на користь позивача.

Керуючись ст.ст. 12, 76 - 81, 141, 200, 258, 259, 264 - 265, 268, 354, 355 ЦПК України, ст.ст. 7, 19, 51, 56, 110-112, 114, 141, 150, 153, 155, 157, 160 - 161 СК України, ст. 29 ЦК України, -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 19.11.2005 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Ренійського районного управління юстиції Одеської області, актовий запис №156, що мають троє неповнолітніх дітей, - розірвати.

Визначити місце проживання неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (РНОКПП НОМЕР_3 ) - з батьком - ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ) за будь-яким постійним чи тимчасовим місцем його проживанням, в даний час за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду.

Суддя Вячеслав ДУДНИК