ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/238/22 Номер провадження 22-ц/814/4750/23Головуючий у 1-й інстанції Тімошенко Н.В. Доповідач ап. інст. Дорош А. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2023 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді - доповідача Дорош А.І.

Суддів: Лобова О.А., Триголова В.М.

при секретарі: Коротун І.В.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

представник позивача адвокат Стороженко С.В.

представники відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

переглянув у судовому засіданні в м. Полтава в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 21 серпня 2023 року, ухвалене суддею Тімошенко Н.В., повний текст рішення складено 31 серпня 2023 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Полтавській області, Полтавської обласної прокуратури, Державної казначейської служби, треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , про відшкодування майнової та моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

11 січня 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Полтавській області, Полтавської обласної прокуратури, Державної казначейської служби, треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , про відшкодування майнової та моральної шкоди, в якому просила суд відшкодувати за рахунок державних коштів державного бюджету України на її користь майнову шкоду у розмірі 11 000 грн. та моральну шкоду у розмірі 650 000 грн., завдану бездіяльністю працівників Головного управління Національної поліції у Полтавській області та Полтавської обласної прокуратури.

Позовна заява мотивована тим, що 21.01.2019 року Самбірським відділом поліції ГУНП у Львівській області розпочато кримінальне провадження №0000044 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України, за письмовою заявою ОСОБА_1 щодо незаконного заволодіння грошовими коштами у розмірі 11 000 грн. 28.10.2019 року Самбірською місцевою прокуратурою в порядку ст. 218 КПК України визначено підслідність даного кримінального провадження та передано його для проведення подальшого досудового розслідування до ВП № 1 Полтавського ВП ГУНП в Полтавській області. Листом ГУНП в Полтавській області від 25.06.2020 року ОСОБА_1 повідомлено, що СВ ВП № 1 Полтавського ВП ГУНП в Полтавській області направлено постанову про виконання слідчих дій на іншій території до Комунарського відділення поліції Дніпровського відділу поліції ГУНП в Запорізькій області. Згідно листа Полтавської окружної прокуратури Полтавської області від 30.07.2021 року, в порядку ст. 36 КПК України, повторно надані письмові вказівки дізнавачу ОСОБА_4 з встановленням термінів їх виконання. Проте, станом на дату звернення до суду з відповідним позовом особу причетну до вчинення даного кримінального правопорушення не встановлено. Позивач вказує, що надмірна тривалість досудового розслідування у даному кримінальному провадженні, не встановлення особи причетної до даного кримінального правопорушення, неодноразові звернення до органу досудового розслідування з клопотаннями про проведення слідчих (розшукових дій), неможливість здійснювати звичайну щоденну діяльність, перебування у напруженому психологічному стані призвело до її моральних страждань.

Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 15 червня 2022 року залучено до участі у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління національної поліції в Полтавській області, Полтавської обласної прокуратури, Державної казначейської служби, треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , про відшкодування майнової та моральної шкоди в якості співвідповідача Державну казначейську службу (т.1 а.с. 91).

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 21 серпня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Полтавській області, Полтавської обласної прокуратури, Державної казначейської служби, треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , про відшкодування майнової та моральної шкоди відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що досудове розслідування кримінального провадження №0000044 триває, слідчим проводяться всі необхідні слідчі (розшукові) дії. Факт тривалого досудового розслідування кримінального провадження не тягне обов`язковий наслідок цивільно-правового характеру і не може бути доказом того, що дії та бездіяльність відповідача заподіяли позивачу моральну шкоду. Надмірна тривалість досудового розслідування в контексті обставин даної справи може бути предметом перевірки в порядку ст.ст. 28, 308 КПК України шляхом оскарження потерпілими недотримання розумних строків прокурору вищого рівня, в ході якого мала б бути врахована складність кримінального провадження, поведінка його учасників, спосіб здійснення слідчим і прокурором своїх повноважень, для визначення неефективності розслідування, наявності порушень і відповідного реагування (п. 8 ч. 2 , ч. 5 ст.36 ч. 3 ст.37 КПК України), з метою захисту порушення прав особи, надання відповідних обов`язкових до виконання вказівок щодо строків вчинення певних процесуальних дій або прийняття процесуальних рішень відповідно до чинного законодавства й тим самим створення передумов для встановлення наявності неправомірних дій посадових осіб державного органу, притягнення їх до відповідальності, що саме по собі вже буде становити достатньо справедливу сатисфакцію з відшкодування шкоди, якої міг зазнати позивач. При цьому, судом першої інстанції не встановлено причинний зв`язок між діяльністю правоохоронного органу і завданням матеріальної шкоди позивачу. Суд першої інстанції також визнав, що ОСОБА_1 не надала достатніх та допустимих доказів на підтвердження доводів про заподіяння їй моральної шкоди саме ГУ НП в Полтавській області та Полтавською обласною прокуратурою, оскільки не довела суду наявності обов`язкових елементів, а саме факту спричинення шкоди та протиправності дій заподіювача шкоди, що є підставою для відшкодування моральної шкоди.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати з підстав порушення судом норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права, і ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що всупереч вимог ст. 89 ЦПК України судом першої інстанції не було надано належної оцінки тим обставинам, що вона неодноразово з моменту відкриття кримінального провадження і по даний час зверталася до Головного управління Національної поліції в Полтавській області зі скаргами та заявами на бездіяльність слідчих, дізнавачів. Їй листами у 2020 та 2021 році відповідали про те, що СВ ВП №1 було направлено постанову про виконання слідчих дій на іншій території. Прокурором надавалися вказівки по даному кримінальному провадженню з встановленням термінів їх виконання. Однак, на сьогоднішній день досудове розслідування по кримінальному провадженню досі триває. Злочинці не знайдені, розслідування не проводиться належним чином, контроль за даним провадженням не здійснюється належним чином. Зазначає, що вона надавала органу розслідування усі відомості, за якими можливо встановити злочинців, однак правоохоронні органи не виконують покладені на них функції. Прокуратура не здійснює належний контроль по даному провадженню за вчиненим злочином відносно неї. Переживання, спричинені неналежним розслідуванням по даній справі, де вона визнана потерпілою, постійно викликають у неї емоційний біль та стрес. Майже 4 роки розслідування ведеться неналежним чином, вона пенсіонерка, однак працівники поліції та прокуратури вже «поховали» дану справу, її потурання, які не дали позитивних результатів у справі, спричиняють біль, вона почувається безпорадною у цьому світі.

У відзиві на апеляційну скаргу ГУ НП в Полтавській області просить залишити її без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін.

Відзиви на апеляційну скаргу від інших учасників справи не надходили.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. 1. ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно встановлених судом першої інстанції обставин вбачається, що у провадженні Самбірського відділу поліції ГУНП у Львівській області перебували матеріали досудового розслідування, внесеного до ЄРДР за №0000044 від 21.01.2019 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України (т.1 а.с. 6).

Кримінальне провадження розпочато за письмовою заявою ОСОБА_1 щодо незаконного (шахрайського) заволодіння грошовими коштами у розмірі 11 000 грн.

Відповідно до постанови прокурора Самбірської місцевої прокуратури від 28.10.2019 року визначено підслідність даного кримінального правопорушення, внесеного до ЄРДР за №0000044. Матеріали даного кримінального провадження направлено для організації проведення досудового розслідування начальнику ВП № 1 Полтавського ВП ГУНП в Полтавській області (т.1 а.с. 19).

Відповідно до листа ГУНП в Полтавській області від 25.06.2020 року, ОСОБА_1 повідомлено, що СВ ВП № 1 Полтавського ВП ГУНП в Полтавській області направлено постанову про виконання слідчих дій на іншій території до Комунарського відділення поліції Дніпровського відділу поліції ГУНП в Запорізькій області з метою встановлення власника картки, на яку остання перерахувала грошові кошти, та доручення у порядку ст. 40 КПК України до відділу протидії кіберзлочинам у Полтавській області Департаменту кіберполіції НПУ з метою встановлення аналогічних випадків зняття грошових коштів власником картки, відкритої в АТ «Ощадбанк» (т.1 а.с. 20, зворот).

Згідно листа Полтавської окружної прокуратури Полтавської області від 30.07.2021 року, в порядку ст. 36 КПК України, повторно надані письмові вказівки дізнавачу ОСОБА_4 з встановленням термінів їх виконання (т.1 а.с. 17, зворот).

Проте, станом на дату звернення до суду з відповідним позовом та на час вирішення справи по суті особу, причетну до вчинення даного кримінального правопорушення, не встановлено.

За результатами розгляду справи по суті позовних вимог, суд першої інстанції визнав недоведеною наявність складових, які є підставою для відшкодування шкоди.

Так, судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 зазначає, що моральної шкоди їй завдано внаслідок тривалого досудового розслідування кримінального провадження №0000044 та не встановлення винної особи у вчиненні вищевказаного кримінального правопорушення.

Однак, судом першої інстанції визнано, що сам факт тривалого досудового розслідування кримінального провадження не тягне обов`язковий наслідок цивільно-правового характеру і не може бути доказом того, що дії та бездіяльність відповідача заподіяли позивачу моральну шкоду.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи та матеріалів кримінального провадження №0000044, на даний час вказане досудове розслідування триває, слідчим проводяться всі необхідні слідчі (розшукові) дії.

Щодо позовних вимог про стягнення моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з наступного.

Згідно ч.1 ст. 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Згідно ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

За результатами розгляду справи, суд першої інстанції визнав, що жодної з переліченої у ч. 2 ст. 23 ЦК України виключних способів заподіяння моральної шкоди та підстав, з якими закон пов`язує виникнення моральної шкоди, у тому числі будь-якої протиправної поведінки, відповідачем не допущено. Викладені обставини позивачем не є безумовним доказом неправомірності процесуальних рішень, дій чи бездіяльності у розумінні статті 1176 ЦК України, як це помилково вважає ОСОБА_1 , акцентуючи свої доводи на власному визначенні змісту частини 1 статті 1176 ЦК України.

Вказана норма не може бути застосована до даних правовідносин, оскільки чітко визначає підстави на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, а не ті підстави, на які посилається позивачка.

Позивач ОСОБА_1 не надала достатніх та допустимих доказів на підтвердження доводів про заподіяння їй моральної шкоди саме ГУ НП в Полтавській області та Полтавською обласною прокуратурою, оскільки не довела суду наявності обов`язкових елементів, а саме факту спричинення шкоди та протиправності дій заподіювача шкоди, що є підставою для відшкодування моральної шкоди.

Матеріали позовної заяви не містять посилань на факти і обставини, що вказують на негативні зміни у житті ОСОБА_1 , внаслідок здійснення досудового розслідування кримінального провадження.

Також судом першої інстанції зазначено, що надмірна тривалість досудового розслідування в контексті обставин даної справи мала бути предметом перевірки в порядку ст.ст. 28, 308 КПК України шляхом оскарження потерпілими недотримання розумних строків прокурору вищого рівня, в ході якого мала б бути врахована складність кримінального провадження, поведінка його учасників, спосіб здійснення слідчим і прокурором своїх повноважень, для визначення неефективності розслідування, наявності порушень і відповідного реагування(п. 8 ч. 2, ч. 5 ст. 36, ч. 3 ст.37 КПК України), з метою захисту порушення прав особи, надання відповідних обов`язкових до виконання вказівок щодо строків вчинення певних процесуальних дій або прийняття процесуальних рішень відповідно до чинного законодавства й тим самим створення передумов для встановлення наявності неправомірних дій посадових осіб державного органу, притягнення їх до відповідальності, що саме по собі вже буде становити достатньо справедливу сатисфакцію з відшкодування шкоди, якої міг зазнати позивач.

Крім цього, судом першої інстанції не встановлено причинний зв`язок між діяльністю правоохоронного органу і завданням матеріальної шкоди позивачу.

Будь-яких належних та допустимих доказів того, що саме працівниками поліції та прокуратури було завдано матеріальну шкоду позивачем не надано.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов висновку, що обставини на які посилається позивач як на підставу своїх вимог, є необґрунтованими, а тому позовні вимоги щодо відшкодування матеріальної і моральної шкоди не підлягають задоволенню.

Апеляційний суд у складі колегії суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне та обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Предметом даного спору є стягнення майнової шкоди у розмірі 11 000 грн. та моральної шкоди у розмірі 650 000 грн., заподіяної бездіяльністю органів досудового розслідування, які протягом тривалого часу не завершили досудове слідство у кримінальному провадженні.

Завдання майнової (матеріальної) шкоди є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України).

Відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди є способом захисту цивільних прав та інтересів (пункт 8 частини другої статті 16 ЦК України).

Особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі (частини перша та третя статті 22 ЦК України).

За загальним правилом шкода, завдана майну фізичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (частина перша статті 1166 ЦК України).

Згідно ст. 56 Конституції України передбачено право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно з положеннями статті 1176 ЦК України, якою врегульовано питання відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах.

Згідно матеріалів справи, предметом спору є стягнення шкоди, спричиненої фізичній особі бездіяльністю посадових осіб органів, що здійснюють досудове розслідування, та прокуратури, то відповідно до положень частини шостої статті 1176 ЦК України така шкода відшкодовується на загальних підставах.

Загальні підстави відшкодування шкоди, завданої органом державної влади та посадовою або службовою особою органу державної влади, передбачені статтями 1173, 1174 ЦК України.

Згідно зі статтею 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Відповідно до статті 1174 цього ж Кодексу шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

Необхідною підставою для притягнення держави до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії (бездіяльність) органу державної влади, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі №920/715/17 .

У постанові від 03 вересня 2019 року у справі №916/1423/17 (провадження № 12-208гс18) Велика Палата Верховного Суду вказала, що відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод позивач може претендувати на компенсацію за шкоду, спричинену надмірною тривалістю кримінального провадження, якщо доведе факт надмірної тривалості досудового розслідування і те, що тим самим йому було завдано матеріальної чи моральної шкоди, та обґрунтує її розмір.

Питання щодо відшкодування шкоди, завданої особі надмірною тривалістю досудового розслідування кримінального провадження, були досліджені у постановах Верховного Суду від 03 лютого 2021 року у справі №362/15/16-ц (провадження №61-5805св20), від 21 липня 2021 року в справі №646/7015/19 (провадження №61-1452св21), від 01 грудня 2021 року у справі №308/14232/18 (провадження №61-10961св20), від 23 лютого 2022 року у справі №646/5368/19 (провадження №61-15330св21).

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд установлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).

Згідно ч.1 ст. 81 ЦПК України на кожну сторону покладено обов?язок довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч.2 ст.78, ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Згідно матеріалів справи встановлено, що звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 вказувала на неефективність досудового слідства у кримінальному провадженні №0000044 від 21.01.2019 року, безвідповідальність слідчих органів в цілому, оскільки протягом 3 років після початку кримінального провадження винна у вчиненні кримінального порушення особа не була встановлена й затримана та не була притягнута до кримінальної відповідальності. Увесь час з моменту внесення повідомлення/ відомостей про злочин до ЄРДР вона постійно зверталася з заявами до поліції та прокуратури, проте, у відповідь отримувала лише відписки. Правоохоронними органами досі не ознайомлено її з матеріалами кримінальної справи, не повідомлено про кінцеве рішення по справі. Зазначала, що в січні 2022 року спливає термін давності притягнення до кримінальної відповідальності за кримінальне правопорушення, щодо якого велось розслідування за її заявою, проте, справу не передано до суду з обвинувальним актом, тому зрозуміло, що жодна особа не понесе відповідальності за скоєне.

Оскільки винна особа органами досудового слідства не встановлена, ОСОБА_1 вважає, що є підстави для відшкодування завданої шкоди за рахунок Державного бюджету України. Зазначає, що бездіяльністю відповідачів їй завдано майнову шкоду в розмірі 11 000 грн., якими заволоділи винні особи шахрайськими діями, та моральну шкоду у розмірі 650 000 грн., що відповідає вартості автомобіля, який вона виграла, проте, не отримала через шахрайські дії винних осіб.

Разом з цим, за результатами перегляду справи в апеляційному порядку, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції, що матеріалами справи не доведена бездіяльність посадових осіб відповідачів, тому відсутні підстави для покладення на державу цивільно-правової відповідальності у вигляді відшкодування потерпілому шкоди, яка дорівнює вартості майна, яким заволоділи винні особи шахрайським шляхом.

Встановлено та не заперечується сторонами у справі, що протягом багатьох років органами досудового розслідування вчинялися певні слідчі дії. Проте, ці дії або бездіяльність не були оскаржені ОСОБА_1 у порядку, встановленому кримінальним процесуальним законодавством. Досудове слідство у кримінальному провадженні 0000044 від 21.01.2019 року тримає.

З врахуванням викладеного колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що позивачем не надано доказів, що підтверджують завдану шкоду та її розмір, оскільки відсутній причинно-наслідковий зв`язок між бездіяльністю відповідачів і шкодою, завданою заволодінням майном шахрайським шляхом, про яке заявляє позивач.

Щодо доводів ОСОБА_1 про неефективність досудового слідства в цілому, то ці доводи не заслуговують на увагу, оскільки суд першої інстанції повно та обґрунтовано дав правову оцінку усім наданим доказам по справі, сам факт тривалого досудового розслідування без визнання факту бездіяльності незаконною не свідчить про спричинення моральної шкоди позивачу, шкода, завдана потерпілому внаслідок кримінального правопорушення, компенсується йому за рахунок Державного бюджету України у випадках та порядку, передбачених законом (частина друга статті 1177 ЦК України). Проте, держава не несе майнову відповідальність перед потерпілими за всі злочини, які залишилися нерозкритими.

Згідно зі статтею 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності, а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості.

У пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Положеннями частини третьої статті 23 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Аналіз положень статей 23, 1174 ЦК України свідчить про те, що моральна шкода, завдана фізичній особі незаконною бездіяльністю посадової особи при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою і при визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності, виваженості і справедливості.

Відмовляючи позивачу у відшкодуванні майнової і моральної шкоди, суд першої інстанції, дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності та надавши їм належну оцінку, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, обґрунтовано виходив із недоведеності позовних вимог, оскільки позивачем не надано доказів на підтвердження наявності заподіяної їй шкоди, причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями відповідачів, що в силу вимог статті 81 ЦПК України року є процесуальним обов`язком позивача.

Таким чином, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про порушення її прав не заслуговують на увагу колегії суддів, оскільки підстави для висновку про заподіяння їй майнової та моральної шкоди під час досудового слідства у кримінальному провадженні №0000044 від 21.01.2019 року, розпочатого за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 190 КК України, а отже і підстави для відшкодування цієї шкоди за рахунок Державного бюджету України відсутні.

Також не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що у позові та у суді першої інстанції позивач обґрунтувала заявлені вимоги бездіяльністю слідчого, наслідком чого стало невиправдене затягування і не проведення належного розслідування кримінального провадження, що призвело до завдання їй моральної шкоди, яка полягає у душевних стражданнях та переживаннях, порушенні нормального способу життя, зневірі до правоохоронних органів, насторозі, тривозі, зниженому настрої тощо, однак суд першої інстанції вказані показання взагалі не взяв до уваги та всупереч вимог ЦПК України не наведено жодних мотивів для їх відхилення, оскільки ці доводи не відповідають дійсності, суд першої інстанції у мотивувальній частині рішення суду навів мотиви, з яких він дійшов висновку про відмову у позові.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, виходячи з предмету та підстав позову, оцінив надані докази у справі та прийшов до правильного висновку про відсутність підстав для відшкодування моральної шкоди.

Наведені у апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства України, з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» (Seryavinandothersv. Ukraine, № 4909/04, § 58).

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції всебічно та об`єктивно з`ясував обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, встановив правовідносини, що склалися між сторонами, й обґрунтовано відмовив ОСОБА_1 у задоволенні позову.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

З огляду на викладене та керуючись ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, так як рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З підстав вищевказаного, апеляційний суд у складі колегії суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу - без задоволення, а рішення суду - без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 367 ч.1,2, 368 ч.1, 374 ч.1 п.1, 375 ч.1, 381 - 384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 21 серпня 2023 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на неї подається протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції, у разі проголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 13 грудня 2023 року.

СУДДІ: А. І. Дорош О. А. Лобов В. М. Триголов