Дата документу 16.06.2023 Справа № 0827/5635/2012
Запорізький апеляційний суд
Єдиний унікальний № 0827/5635/2012 Головуючий у 1-й інстанції: Дмитрюк О.В.
Провадження № 22-ц/807/935/23 Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2023 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого,судді-доповідача суддів: Подліянової Г.С., Кочеткової І.В., Маловічко С.В.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 01 лютого 2023 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Профіт Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитом, -

В С Т А Н О В И В:

У червні 2012 року Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитом.

В обґрунтування позову зазначено, що 02 червня 2008 року між Публічним акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» (далі по тексту ПАТ «Райффайзен Банк Аваль»), правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Профіт Капітал» (далі по тексту ТОВ «ФК «Профіт Капітал») та ОСОБА_1 був укладений Кредитний договір № 014/17-04/4270-20, відповідно до якого банк надав ОСОБА_1 кредит у сумі 12 804,00 доларів США зі сплатою 13,80 % річних на строк до 02 червня 2014 року. За умовами кредитного договору, кошти були надані для придбання рухомого майна автомобіля.

В забезпечення Кредитного договору, 03 червня 2008 року, між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 був укладений Договір застави транспортного засобу, зареєстрований в реєстрі за № 1791, предметом якого є легковий автомобіль марки DAEWOOLANOSTF48Y, випуску 2008 року, шасі (кузов, рама, коляска) № НОМЕР_1 ; державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , належний Заставодавцю на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 , виданого та зареєстрованого Запорізьким ВРЕР № 1 УДАІ УМВС України в Запорізькій області 30 травня 2008 року.

ОСОБА_1 своїх зобов`язань за кредитним договором належним чином не виконував, і відповідно до пункту 3.13 кредитного договору банк мав право достроково вимагати погашення заборгованості за кредитом, нарахованих відсотків, комісії та інші платежі, що визначені цим Договором, та/або договорів застави, інших договорів, що забезпечують погашення кредиту. Таке дострокове погашення повинно бути здійснене позичальником не пізніше 30 календарного дня з моменту отримання даної вимоги. У випадку порушення позичальником своїх зобов`язань за договором, у тому числі у випадку невиконання позичальником зобов`язань з дострокового погашення заборгованості відповідно до умов договору, кредитор буде змушений розпочати претензійно-позовну роботу та звернути стягнення на кошти, майно та майнові права.

Банком 13 березня 2010 року була надіслана ОСОБА_1 претензія-вимога про повернення у 30-ти денний строк у повному обсязі кредитних коштів, сплати відсотків за користування кредитними коштами за фактичний (несплачений) період та пеню за несвоєчасне повернення кредиту і несвоєчасну сплату відсотків.

Станом на 28 травня 2012 року заборгованість ОСОБА_1 перед банком за Кредитним договором становила 50 972,54 доларів США, що в гривневому еквіваленті дорівнює 407 398,03 грн, що складається з: 7 093,77 доларів США (56 969,96 грн) сума заборгованості по кредиту; 3 989,90 доларів США (31 889,28 грн) сума нарахованих та не сплачених процентів; 39 888,87 доларів США (318 811,80 грн) пеня за прострочення по сплаті кредиту та процентів.

Вказана заборгованість відповідачем добровільно не погашена.

Позивач просив суд стягнути з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Запорізької обласної дирекції «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість в сумі 407 398,03 грн. Стягнути з відповідача судові витрати у вигляді сплати судового збору у розмірі 3 219,00 грн.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 04 вересня 2012 року позов Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за кредитним договором №014/17-04/4270-20 від 02 червня 2008 року в сумі 407398,03 грн (56696,96 грн сума заборгованості по кредиту; 31889,28 грн сума нарахованих та не сплачених процентів; 318811,80 грн пеня за прострочення по сплаті кредиту та процентів). Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» судовий збір в сумі 3219,00 грн.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 07 листопада 2019 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення, задоволено. Заочне рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 04 вересня 2012 року скасовано і призначено справу до розгляду за правилами спрощеного провадження, з викликом сторін.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 27 липня 2020 року залучено до участі у цій справі, у якості третьої особи Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Профіт Капітал».

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 08 вересня 2020 року замінено у цивільній справі №0827/5635/2012 первісного позивача Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» на правонаступника - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Профіт Капітал».

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 01 лютого 2023 року позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Профіт Капітал», задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Профіт Капітал» заборгованість за кредитним договором №14/17-04/4270-20 від 02 червня 2008 року в сумі 98586,24 грн (56696,96 грн сума заборгованості по кредиту, 31889,28 грн сума нарахованих та не сплачених процентів; 10 000,00 грн пеня за прострочення по сплаті кредиту та процентів).

В задоволенні решти вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Профіт Капітал» до ОСОБА_1 , відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Профіт Капітал» судовий збір в сумі 779,00 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 01 лютого 2023 року та прийняти нове рішення, яким залишити позов без задоволення, провадження по справі закрити, розподілити судові витрати.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції не враховано, що наданий позивачем на обґрунтування своїх позовних вимог розрахунок заборгованості не оформлений належним чином відповідно до вимог ДСТУ 4163-2003, який базується на власних припущеннях Банку та не підтверджений первинними документами у відповідності до вимог ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні». На момент подачі позовної заяви заставне майно було реалізоване Банком, проте сума заборгованості не зменшена на суму реалізованого майна.

Відзиву на апеляційну скаргу в порядку ст. 360 ЦПК України, до суду не надходило. Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини шостої статті 19 ЦПК України малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а також справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно зі статтею 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

В силу вимог ч. 1 та ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, з 01 січня 2023 року це 268 400 грн (відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік) з 01 січня 2023 року прожитковий мінімум для працездатних осіб складає 2 684 грн (2 684 грн х 100 = 268 400 грн), крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Встановлено, що ціна позову в даній справі становить 407 398,03 грн, проте апелянтом рішення суду першої інстанції оскаржується в частині задоволених позовних вимог у розмірі 98 586,24 грн, що не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Апеляційний суд врахував ціну та предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін та дійшов висновку, що дана справа є незначної складності, ціна позову якої не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а тому не належить до виключень із цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини 6 статті 19 ЦПК України.

Отже, зазначена справа є малозначною в силу вимог закону.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду справу призначено до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання в порядку ч. 1, ч. 2 ст. 369 та ч. 13 ст. 7 ЦПК України.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За вимогами п.1, п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення,скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до частини першої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і пролцесуального права.

Відповідно до п. 3 і п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам в повній мірі не відповідає.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа, має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Задовольняючи частково позовні вимоги ТОВ «ФК «Профіт Капітал», суд першої інстанції дійшов висновку, що фактично отримані та використані позичальником кошти за кредитним договором в добровільному порядку банку повернуті не в повному обсягу, тому стягненню з відповідача на користь позивача підлягає заборгованість у загальному розмірі 98586,24 грн. На підставі частини третьої статті 551 ЦК України суд першої інстанції дійшов висновку, що заявлений позивачем у позові розмір пені за прострочений основний борг за кредитом та відсотками 39 898,90 доларів США (в гривневому еквіваленті 318 811,80 грн) не відповідає справедливому розгляду і вирішенню справи та завданням цивільного судочинства, а тому зменшив розмір пені за прострочений основний борг за кредитом та відсотками до 10 000,00 грн.

З вказаними висновками суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду не може повністю погодитись, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що 02 червня 2008 року між Публічним акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» (далі по тексту ПАТ «Райффайзен Банк Аваль»), правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Профіт Капітал» (далі по тексту ТОВ «ФК «Профіт Капітал») та ОСОБА_1 був укладений Кредитний договір № 014/17-04/4270-20, відповідно до якого банк надав ОСОБА_1 кредит у сумі 12 804, 00 доларів США зі сплатою 13,80 % річних на строк до 02 червня 2014 року. За умовами кредитного договору, кошти були надані для придбання рухомого майна автомобіля (т. 1 а.с.7-10).

Відповідно до п. 3.3 Кредитного договору погашення кредиту та процентів за користування кредитом здійснюється позичальником шляхом здійснення щомісячних платежів протягом всього строку дії цього договору згідно графіку (додаток 1 до договору).

Відповідно до п. 6.5 Кредитного договору, Банк має право вимагати, а позичальник зобов`язаний достроково повернути кредит, сплатити проценти, комісії та інші платежі, що визначені кредитним договором, у разі невиконання, або неналежного виконання позичальником умов договору, та/або договорів застави, інших договорів, що забезпечують погашення кредиту.

Таке дострокове погашення повинно бути здійсненне позичальником не пізніше 30-го календарного дня з дня надіслання позичальнику відповідного повідомлення від банка з вимогою дострокового погашення.

Згідно з п. 10.1 Кредитного договору, за порушення строків повернення кредиту, процентів за користування кредитом, передбачених положеннями кредитного договору, позичальник сплачує кредитору пеню в розмірі 0,5 % від суми простроченого платежу, за кожен день прострочення.

В забезпечення Кредитного договору, 03 червня 2008 року, між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 був укладений Договір застави транспортного засобу, зареєстрований в реєстрі за № 1791, предметом якого є легковий автомобіль марки DAEWOOLANOSTF48Y, випуску 2008 року, шасі (кузов, рама, коляска) № НОМЕР_1 ; державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , належний Заставодавцю на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 , виданого та зареєстрованого Запорізьким ВРЕР № 1 УДАІ УМВС України в Запорізькій області 30 травня 2008 року.

ОСОБА_1 своїх зобов`язань за кредитним договором належним чином не виконував, і відповідно до пункту 3.13 кредитного договору банк мав право достроково вимагати погашення заборгованості за кредитом, нарахованих відсотків, комісії та інші платежі, що визначені цим Договором, та/або договорів застави, інших договорів, що забезпечують погашення кредиту. Таке дострокове погашення повинно бути здійснене позичальником не пізніше 30 календарного дня з моменту отримання даної вимоги. У випадку порушення позичальником своїх зобов`язань за договором, у тому числі у випадку невиконання позичальником зобов`язань з дострокового погашення заборгованості відповідно до умов договору, кредитор буде змушений розпочати претензійно-позовну роботу та звернути стягнення на кошти, майно та майнові права.

Банком 13 березня 2010 року була надіслана ОСОБА_1 претензія-вимога про повернення у 30-ти денний строк у повному обсязі кредитних коштів, сплати відсотків за користування кредитними коштами за фактичний (несплачений) період та пеню за несвоєчасне повернення кредиту і несвоєчасну сплату відсотків (т. 1 а.с.12).

Станом на 28 травня 2012 року заборгованість ОСОБА_1 перед банком за Кредитним договором становила 50 972,54 доларів США, що в гривневому еквіваленті дорівнює 407 398,03 грн, що складається з: 7 093,77 доларів США (56 969,96 грн) сума заборгованості по кредиту; 3 989,90 доларів США (31 889,28 грн) сума нарахованих та не сплачених процентів; 39 888,87 доларів США (318 811,80 грн) пеня за прострочення по сплаті кредиту та процентів(т. 1 а.с.11).

Кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) (п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до Договору відступлення права вимоги № 114/2-28 від 18 грудня 2019 року укладений між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ПАТ «Оксі Банк», ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» передав (відступив), а ПАТ «Оксі Банк» прийняв права вимоги до ОСОБА_1 за Кредитним договором № 014/17-04/4270-20 від 02 червня 2008 року (п.п.2.1, 2.8, п/п № 411 у Додатку № 1 «Реєстр боржників № 1» до Договору № 114/2-28).

Згідно з положеннями ст. 1 Договору відступлення права вимоги № 114/2-28 від 18 грудня 2019 року датою відступлення Прав Вимоги є дата підписання Сторонами відповідного Реєстру Боржників, з якої до Нового кредитора переходять відповідні Права Вимоги. Зазначена дата не може передувати даті повного виконання Новим кредитором обов`язку сплатити Первісному кредитору вартості Прав щодо відповідного Реєстру Боржників у порядку, передбаченому п. 3.2 цього Договору.

Згідно з п. 2.8 Договору відступлення права вимоги № 114/2-28 від 18 грудня 2019 року у зв`язку з відступленням Прав Вимоги, в Дату відступлення Прав Вимоги Первісний кредитор вважається таким, що відступив та передав, а Новий кредитор, що прийняв та набув всіх прав Первісного кредитора за Договорами забезпечення.

Факт набуття прав вимоги ПАТ «Оксі Банк» підтверджується платіжним дорученням № 1402 від 18 грудня 2019 року та Витягом з Реєстру боржників № 1 від 26 грудня 2019 року до Договору відступлення права вимоги № 114/2-28 від 18 грудня 2019 року (т.1 а.с.108).

18 грудня 2019 року між ПАТ «Оксі Банк» та ТОВ «ФК «Профіт Капітал» був укладений Договір відступлення права вимоги № 114/2-28-1, відповідно до умов якого ПАТ «Оксі Банк» передав (відступив), а ТОВ «Профіт Капітал» прийняв права вимоги до ОСОБА_1 за Кредитним договором № 014/17-04/4270-20 від 02 червня 2008 року (п.п.2.1, 2.8, п/п № 411 у Додатку № 1 «Реєстр боржників № 1» до Договору № 411/2-28-1).

Згідно з положеннями ст.1 Договору відступлення права вимоги № 114/2-28-1 від 18 грудня 2019 року датою відступлення Прав Вимоги є дата підписання Сторонами відповідного Реєстру Боржників, з якої до Нового кредитора переходять відповідні Права Вимоги. Зазначена дата не може передувати даті повного виконання Новим кредитором обов`язку сплатити Первісному кредитору вартості Прав щодо відповідного Реєстру Боржників у порядку, передбаченому п. 3.2 цього Договору.

Згідно з п. 2.8 Договору відступлення права вимоги № 114/2-28-1 від 18 грудня 2019 року у зв`язку з відступленням Прав Вимоги, в Дату відступлення Прав Вимоги Первісний кредитор вважається таким, що відступив та передав, а Новий кредитор таким, що прийняв та набув всіх прав Первісного кредитора за Договорами забезпечення.

Факт набуття прав вимоги ТОВ «ФК «Профіт Капітал» підтверджується платіжним дорученням № 59 від 18 грудня 2019 року та Витягом з Реєстру боржників № 1 від 26 грудня 2019 року до Договору відступлення прав вимоги № 114/2-28-1 від 18 грудня 2019 року (т.1 а.с.113).

Підставами виникнення цивільних прав і обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України).

Отже, право вимоги до ОСОБА_1 набуте ТОВ «ФК «Профіт Капітал» за Договором відступлення права вимоги № 114/2-28-1 від 18 грудня 2019 року включає також заборгованість, яка є предметом судового розгляду у цій справі.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, на виконання умов кредитного договору № 014/17-04/4270-20 від 02 червня 2008 року ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» надало ОСОБА_1 12 804,00 доларів США, строком на 72 місяці, до 02 червня 2014 року, зі сплатою 13,80 % річних для придбання автомобіля, а він зобов`язався повернути його та сплатити процентні платежі.

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (стаття 509 ЦК України).

Відповідно до статей 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Згідно з абзацом першим частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Такий правовий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 05 квітня 2023 року у справі № 910/4518/16 (провадження № 12-16гс22).

Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18) зроблено висновок про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Такі висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 у справі № 646/14523/15-ц, від 18 березня 2020 у справі № 902/417/18 (пункт 8.35).Відповідно до п. 3.1 Кредитного договору № 014/17-04/4270-20 від 02 червня 2008 року Кредитор (Банк) надав Позичальнику кредит на умовах його забезпечення, строковості, повернення та плати за користування.

Відповідно до п.3.13 зазначеного Кредитного договору, Банк має право вимагати, а Позичальник зобов`язаний достроково повернути кредит, сплатити проценти, комісії та інші платежі, що визначені Кредитним договором, у разі невиконання або неналежного виконання Позичальником умов договору, та/або договір застави, інших договорів, що забезпечують погашення кредиту. Таке дострокове погашення повинно бути здійснене Позичальником не пізніше 30-го календарного дня з дня надіслання Позичальнику відповідного повідомлення від Банка з вимогою дострокового погашення.

Відповідно до п. 10.1 Кредитного договору, за порушення строків повернення кредитної заборгованості та відсотків за користування кредитом, Позичальник сплачує Кредитору пеню в розмірі 0,5 % від суми простроченого платежу, за кожний день прострочення.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що 13 березня 2010 року за № 12-21/11-554 банк направив ОСОБА_1 претензію-вимогу про дострокове виконання зобов`язання за кредитним договором шляхом повернення у 30-ти денний строк у повному обсязі кредитних коштів, сплати відсотків за користування кредитними коштами за фактичний (несплачений) період та пеню за несвоєчасне повернення кредиту і несвоєчасну сплату відсотків. В разі неприйняття заходів щодо погашення заборгованості протягом 30 днів з моменту отримання даної вимоги банк буде змушений розпочати звернення стягнення на кошти та на майнові права (т.1 а.с.12).

В даній вимозі Банку зазначено загальну заборгованість за Кредитним договором № 014/17-04/4270-20 від 02 червня 2008 року, станом на 12 березня 2010 року складає 14 288,72 доларів США, що згідно курсу НБУ, станом на 12 березня 2010 року складає 114 023,98 грн, в тому числі: за кредитом 12 175,65 доларів США (97 161,69 грн), нараховані та несплачені відсотки 832,44 доларів США (6 642,87 грн), пеня за кредитом та відсотками 1 280,63 доларів США (10 219,43 грн).

Відповідно до копії рекомендованого поштового повідомлення 20 березня 2010 року ОСОБА_1 отримав вищевказану вимогу банку про дострокове повернення кредитних коштів, проте її вимоги у встановлений строк не виконав (т. 1 а.с.13).

Отже, встановлено, що ОСОБА_1 отримав вимогу про дострокове повернення кредитних коштів особисто 20 березня 2010 року.

Вказана заборгованість відповідачем добровільно не погашена.

Таким чином, установивлено, що банк заявив до позичальника 20 березня 2010 року повідомлення-вимогу про дострокове виконання зобов`язання боржника за Кредитним договором № 014/17-04/4270-20 від 02 червня 2008 року.

Отже, колегія суддів прийшла до висновку, що пред`явивши 20 березня 2010 року до позичальника досудову вимогу про дострокове повернення кредиту, банк змінив строк виконання основного зобов`язань за кредитним договором (частина друга статті 1050 ЦК України), а тому відсутні правові підстави нараховувати передбачені договором проценти та пеню до закінчення строку дії кредитного договору.

За таких обставин, враховуючи, що Кредитний договір № 014/17-04/4270-20 від 02 червня 2008 року (його окремі умови) є дійсним, вимоги банку про стягнення заборгованості із відповідач ОСОБА_1 за кредитним договором є обґрунтованими у сумах, визначених у вимозі про дострокове повернення кредиту від 13 березня 2010 року (отримана ОСОБА_1 20 березня 2010 року) станом на 12 березня 2010 року складає: нараховані та несплачені відсотки 832,44 доларів США (6 642,87 грн), пеня за кредитом та відсотками 1 280,63 доларів США(10 219,43 грн).

Водночас, колегія суддів враховує, що 26 квітня 2012 року за згодою Банку між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був укладений договір купівлі-продажу та реалізовано належний Заставодавцю автомобіль DAEWOOLANOS TF48Y, легковий універсал, 2008 року випуску, колір бежевий, шасі (кузов, рама) № НОМЕР_4 , НОМЕР_5 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , що перебував в заставі в забезпечення вищевказаного кредитного договору за 43 005,78 грн, що є еквівалентом 5 384,00 доларів США, які внесені на поточний рахунок АТ «Райффайзен Банк Аваль» до укладення цього договору, що підтверджується квитанцією № 13ХЕ25331 від 26 квітня 2012 року, згідно з якою грошові кошти в сумі 5384,00 доларів США (в грошовому еквівалентьі 43 005,78 грн) було внесено готівкою на погашення кредиту (т.1 а.с.194-197). Зазначена обставина не заперечується позивачем.

За таких обставин, враховуючи, що Кредитний договір № 014/17-04/4270-20 від 02 червня 2008 року (його окремі умови) є дійсним, вимоги банку про стягнення заборгованості із відповідач ОСОБА_1 за кредитним договором є обґрунтованими у сумах, визначених у вимозі про дострокове повернення кредиту від 13 березня 2010 року (отримана ОСОБА_1 20 березня 2010 року) станом на 12 березня 2010 року складає: за кредитом з урахуванням реалізованого заставного майна автомобіля - 7 093,77 доларів США (56 696,96 грн),нараховані та несплачені відсотки 832,44 доларів США (6 642,87 грн), пеня за кредитом та відсотками 1 280,63 доларів США (10 219,43 грн), всього 9 206,84доларів США (73 559,26 грн).

Проте, як вбачається з Розрахунку заборгованості згідно з Кредитним договором № 014/17-04/4270-20 від 02 червня 2008 року, з моменту пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту (20 березня 2010 року), змінивши тим самим строк дії Кредитного договору, Банк продовжував нараховувати ОСОБА_1 відсотки за користування кредитом, які станом на 28 травня 2012 року становлять в сумі 3 989,90 доларів США (31 889,28 грн), пеню за порушення строків сплати планового платежу за тілом кредиту та відсотками за його користування у сумі 39 888,87 доларів США (318 811,80) (т.1 а.с.11).

Отже, нараховані Банком відсотки за користування кредитом, пеня за порушення строків сплати планового платежу за тілом кредиту та відсотками за його користування, після зміни строку дії договору пред`явленням досудової вимоги про погашення заборгованості по кредиту (20 березня 2010 року) є безпідставними та задоволенню не підлягають.

Колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про стягнення з ОСОБА_1 на користь позивача заборгованість за тілом кредиту з урахуванням реалізованого заставного майна автомобіля - 7 093,77 доларів США (56 696,96 грн), які просив в позові банк, а відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставин справи, однак неправильно застосували положення статті 1050 ЦК України, оскільки стягнув нараховані після пред`явлення досудової вимоги позичальнику проценти за користування кредитом та пеню, які були нараїховані станом на 28 травня 2012 року.

Вимог про права та інтереси позивача які забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання, банк не заявляв.

Тому рішення суду першої інстанції підлягає зміні у частині стягнення нарахованих процентів за користування кредитними коштами позичальнику ОСОБА_1 та пені після пред`явлення вимоги.

Що стосується нарахованої пені, яка в досудовій вимозі банку становить 10219, 43 грн, то колегія суддів зазначає наступне.

Ст. 611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, у вигляді сплати винною особою неустойки (штрафу, пені).

За змістом ст. 549 ЦК України під пенею розуміється грошова сума, яку боржник має передати кредитору у випадку порушення боржником зобов`язання, що встановлюються у відсотковому відношенні до простроченої суми за кожен день прострочення виконання грошового зобов`язання.

Для того,щоб неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило частини третьої статті 551 ЦК України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити. Якщо неустойка стягується понад збитки (частина перша статті 624 ЦК України), то вона також не є каральною санкцією, а має саме компенсаційний характер.

Така неустойка стягується не понад дійсні збитки, а лише понад збитки у доведеному розмірі, які, як правило, є меншими за дійсні збитки. Для запобігання перетворенню неустойки на каральну санкцію суд має застосовувати право на її зменшення. Тож право суду на зменшення неустойки є проявом принципу пропорційності у цивільному праві(пункт 85 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 червня 2019 року у справі № 761/9584/15).

Водночас закріплений законодавцем принцип можливості обмеження свободи договору в силу загальних засад справедливості, добросовісності, розумності може бути застосований і як норма прямої дії, як безпосереднійправовий засіб врегулювання прав та обов`язків у правовідносинах.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19) зроблено висновок, що виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, зазначених вище критеріїв, суд може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання.

У постанові Верховного Суду від 04 квітня 2018 року у справі №367/7401/14 зазначено, щовідповідно до частини третьої статті 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків (1), та за наявності інших обставин, які мають істотне значення (2). Тлумачення частини третьої статті 551 ЦК України свідчить, що в ній не передбачено вимог щодо обов`язкової наявності одночасно двох умов, а тому достатнім для зменшення неустойки може бути наявність лише однієї з них.

Проте, вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи із інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступінь виконання зобов`язання боржником; причини неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначного прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (у тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.

Зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 04 листопада 2015 року у справі № 6-1120цс15, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 703/1181/16, від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16.

Отже, зменшення неустойки (зокрема пені) є протидією необґрунтованому збагаченню однієї із сторін за рахунок іншої; відповідає цивільно-правовим принципам рівності і балансу інтересів сторін; право на зменшення пені спрямоване на захист слабшої сторони договору, яка в силу зацікавленості в укладенні кредитного договору, монополістичного положення контрагента (банківської установи) на ринку, відсутності часу чи інших причин не має можливості оскаржити включення в договір завищених санкцій.

Таким чином, на підставі частини третьої статті 551 ЦК України, а також виходячи з принципів добросовісності, розумності, справедливості та пропорційності, суд, в тому числі і з власної ініціативи, може зменшити розмір неустойки (пені) до її розумного розміру.

У справі, яка переглядається, з урахуванням конкретних обставин цієї справи, зокрема ступеня виконання зобов`язання боржником, розміру основного зобов`язання разом із нарахованими відсотками, те, що позичальник (відповідач) у кредитному зобов`язанні є слабшою стороною у цьому зобов`язанні порівняно з кредитором (банком), виходячи із засад розумності і справедливості, колегія суддів приходить до висновку, що розмір нарахованої банком пені підлягає зменшенню відповідно до положень частини третьої статті 551 ЦК України.

При цьому слід зауважити, що суд не повинен зменшувати розмір пені лише до розміру основного зобов`язання за кредитним договорами, оскільки стаття 551 ЦК України не пов`язує таке право суду із зазначеною умовою.

Схожих за змістом висновків щодо можливості зменшення пені не лише до розміру основного зобов`язання дійшов Верховний Суд у постанові від 01 грудня 2021 року у справі № 757/18534/19 (провадження № 61-13157св20)

З огляду на зазначене, проаналізувавши фактичні обставини справи, надані учасниками справи докази, вимоги закону, часткове погашення кредитної заборгованості відповідачем, колегія суддів приходить до висновку, що розмір нарахованої пені підлягає зменшенню до 6642,87 грн.

Таким чином до стягнення з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Профт Капітал» підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором № 014/17-04/4270-20 від 02 червня 2008 року у розмірі: 69 982,70 грн, із яких: 56 696,96 грн сума заборгованості по кредиту, 6 642,87 грн сума нарахованих та не сплачених процентів, 6 642,87 грн пеня за прострочення по сплаті кредиту та процентів.

Доводи апеляційної скарги про те, що банком безпідставно не були зараховані у рахунок погашення заборгованості грошові кошти, отримані від продажу заставного транспортного засобу, який належав відповідачу, через що розмір заборгованості є завищеним, суд вважав неприйнятними з наступних підстав.

З наданих ОСОБА_1 письмових доказів судом першої інстанції вірно встановлено, що 28 лютого 2012 року ОСОБА_1 звернувся до АТ «Райффайзен Банк Аваль» із заявою про надання дозволу на добровільну реалізацію належного йому автомобіля DAEWOOLANOS TF48Y, 2008 року випуску, кузов № НОМЕР_5 , д.н.з. НОМЕР_2 , який в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором № 014/17-04/4270/20, укладений між ОСОБА_1 та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» 02 червня 2008 року, був переданий ним в заставу Банку (договір застави від 03 червня 2008 року). Просив кошти, виручені від продажу автомобіля, направити на дострокове погашення заборгованості за вищезазначеним кредитним договором (т.1 а.с.196).

17 квітня 2012 року до АТ «Раффайзен Банк Аваль» звернувся ОСОБА_2 , який просив дозволу на придбання заставного майна, а саме: автомобіля DAEWOOLANOS TF48Y, 2008 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2 за ціною 43 000,00 грн (т.1 а.с.195).

26 квітня 2012 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був укладений договір купівлі-продажу автомобіля DAEWOOLANOS TF48Y, легковий універсал, 2008 року випуску, колір бежевий, шасі (кузов, рама) № НОМЕР_4 , НОМЕР_5 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , зареєстрований Запорізьке ВРЕР № 1 УДАІ УМВС України в Запорізькій області 30 травня 2008 року, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 (т.1 а.с.194).

Відповідно до п. 2.1 якого продаж автомобіля за домовленістю сторін вчиняється за 43005,78 грн, що є еквівалентом 5384,00 доларів США, які внесені на поточний рахунок АТ «Райффайзен Банк Аваль» до укладення цього договору, що підтверджується квитанцією № 13ХЕ25331 від 26 квітня 2012 року, згідно з якою грошові кошти в сумі 5384,00 доларів США було внесено готівкою на погашення кредиту (т.1 а.с.197).

Як вбачається з розрахунку заборгованості за кредитним договором № 014/17-04/4270-20 від 02 червня 2018 року, розрахунок був зроблений станом на 28 травня 2012 року, тобто після проведення платежу в сумі 43005,78 грн, що є еквівалентом 5384,00 доларів США, що свідчить про безпідставність доводів сторони відповідача.

Відповідно доприписів ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Верховний Суд у постанові від 14 липня 2020 року по справі № 367/4970/13-ц, висловив правову позицію, що заперечуючи розмір кредитної заборгованості, розрахований банком, боржник та його представник не надали суду докази, які б спростовували як факт надання кредиту у розмірі, визначеним кредитним договором так і розмір боргу, що є процесуальним обов`язком боржника.

Відповідно до положень частини першої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до положень частини першої, шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довети ті обставини, на які вона посилаєтьсяч як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Проте, розмір заборгованості за кредитним договором № 014/17-04/4270-20 від 02 червня 2008 року ОСОБА_1 не спростовано.

Посилання ОСОБА_1 на положення ДСТУ 4163-2003 є безпідставним, адже цей стандарт поширюється на організаційно-розпорядчі документи: постанови, розпорядження, накази, положення, рішення, протоколи, акти, листи тощо, створювані в результаті діяльності: - органів державної влади України, органів місцевого самоврядування; - підприємств, установ, організацій та їх об`єднань усіх форм власності (далі - організацій). Натомість ні Умови та Правила надання банківських послуг, ні розрахунок заборгованості не входить до переліку організаційно-розпорядчих документів, а тому положення ДСТУ 4163-2003 не поширюються на оформлення документів доданих до позовної заяви.

Інші доводи апеляційної скарги не містять посилання на докази, які б спростовували висновки суду, ґрунтуються на неправильному тлумаченні позивачем норм матеріального та процесуального права і зводяться до переоцінки встановлених судом обставин.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «РуїсТоріха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Таким чином, оскільки суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, однак неправильно застосував норми матеріального права, зокрема положення статей 1048, 1050 ЦК України, тому рішення суду першої інстанції підлягає зміні у частині розміру стягнення заборгованості за процентами з позичальника ОСОБА_1 , пені та розподілу судових витрат у суді першої та апеляційної інстанцій з прийняттям постанови про стягнення боргу у загальному розмірі 69 982,70 грн, із яких: 56 696,96 грн сума заборгованості по кредиту, 6 642,87 грн сума нарахованих та не сплачених процентів, 6 642,87 грн пеня за прострочення по сплаті кредиту та процентів.

Відповідно до частин 1, п. 3 ч. 2 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно з п. п.б), в) ч. 4 ст. 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови зазначається новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення, розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Позивачем сплачено суму судового збору за подання позову до суду першої інстанції у сумі 3219 грн, що підтверджується платіжним дорученням № 2461 від 29 травня 2012 року (т. 1 а.с.1). Відповідач ОСОБА_1 сплатив судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 4828,50 грн, що підтверджується квитанцією №40555233 від 10 березня 2023 року на суму 1 168,50 (т.1 а.с. 233) та квитанцією № ПН 3467661 від 31 травня 2023 року на суму 3 660 грн (т. 2 а.с.18).

Заявлено позивачем позовні вимоги на суму 407 398,03 грн, задоволено позовні вимоги ТОВ «ФК «Профіт Капітал» на суму 69 982,70 грн.

Тому, позивачу за рахунок відповідача належить до компенсації сума судового збору за подання позовної заяви у розмірі 552,95 грн (69 982,70 х 3219 : 407 398,03), водночас відповідачу належить до компенсації сума судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 3 999,06 грн (407 398,03-69982,70 =337415,33) х 4828,50 : 407 398,03).

Відповідно до положень ч. 10 ст. 141 ЦПК України, при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Оскільки із ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Профіт Капітал» підлягають стягненю судові витрати у вигляді сплати судового збору за подання позовної заяви у сумі 552,95 грн, а з ТОВ «ФК «Профіт Капітал» на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню судові витрати у вигляді сплати судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 3 999,06 грн, тому на підставі ч. 10 ст. 141 ЦПК України до компенсації ОСОБА_1 за рахунок ТОВ «ФК «Профіт Капітал» підлягає сума судового збору - 3 446,11 грн (3 999,06 - 552,95 ).

Керуючись ст. ст. 279, 367-369, 371, 374, 375, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Змінити рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 01 лютого 2023 року у частині розміру стягнення заборгованості за нарахованих та несплачених процентів та пенею з ОСОБА_1 та в частині розподілу судового збору.

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Профіт Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, - задовольнити частково.

Стягнути на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Профіт Капітал» з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором № 14/17-04/4270-20 від 02 червня 2008 року у загальному розмірі 69 982,70 грн, із яких: 56 696,96 грн сума заборгованості по кредиту, 6 642,87 грн сума нарахованих та не сплачених процентів, 6 642,87 грн пеня за прострочення по сплаті кредиту та процентів.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Профіт Капітал» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 3 446,11 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повна постанова складена 16 червня 2023 року.

Головуючий, суддя Суддя Суддя

Подліянова Г.С. Кочеткова І.В. Маловічко С.В.