ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 543/566/23 Номер провадження 22-ц/814/4646/23Головуючий у 1-й інстанції Смілянський Є.А. Доповідач ап. інст. Чумак О. В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2023 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Полтавського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Чумак О.В.

суддів: Бутенко С.Б., Пилипчук Л.І.,

розглянула у письмовому провадженні за наявними матеріалами цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Симоненка Тараса Вікторовича як представника позивача ОСОБА_1 на рішення Оржицького районного суду Полтавської області від 15 серпня 2023 року, ухвалене суддею Смілянським Є.А., повне рішення складено 21.08.2023,

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна об`єктом спільної сумісної власності та визнання права власності на 1/2 частину будинку.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, -

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом в якому просив визнати будинок по АДРЕСА_1 спільним майном подружжя та визнати за ним право власності на частину спірного будинку.

В обґрунтування позову вказував, що він та відповідачка ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі з 14.05.1991 року, який рішенням Оржицького районного суду Полтавської області від 13.04.2009 року було розірвано.

Вказував, що в період шлюбу в 1991 році вони збудували будинок по АДРЕСА_1 .

16.05.2023 року він дізнався про те, що відповідачка ОСОБА_2 зареєструвала спірний будинок як приватну власність та його знято з реєстрації в спірному будинку.

Рішенням Оржицького районного суду Полтавської області від 15 серпня 2023 року у задоволенні позовуОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна об`єктом спільної сумісної власності та визнання права власності на 1/2 частину будинку відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням, ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , подав на нього апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що покази свідків не є належними доказами, що спірний будинок було побудовано до реєстрації шлюбу.

Посилання суду на те, що позивач міг дізнатися про порушення його права ще у 2009 році є безпідставними, оскільки його права щодо спірного будинку були порушені вже після розірвання шлюбу, а саме 01.09.2010 року шляхом здійснення державної реєстрації на спірний будинок лише на ім`я відповідачки ОСОБА_2 .

До апеляційної скарги долучено архівні відомості, згідно яких вказано, що в період з 1991 до 1992 року ОСОБА_1 під виплату отримував будівельні матеріали та додано товарний чек на придбання пиломатеріалів датований 07.08.1991 року.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою 1 розділу V Цивільного процесуального кодексу України.

Спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи (частини четверта, шоста статті 19, стаття 274 ЦПК України).

Апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (частина перша статті 369 ЦПК України). Розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи (частина 13 статті 7 ЦПК України).

Розгляд цієї справи проводиться в письмовому провадженні.

Апеляційний суд, перевіривши законність та обґрунтованість рішення місцевого суду у межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, приходить до висновку, що скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 14.06.1991 року.

Рішенням Оржицького районного суду Полтавської області від 13.04.2009 року, що набрало законної сили 14.06.2009 року, шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 розірвано.

Районним судом також встановлено, що ОСОБА_2 за рахунок власних коштів і власної праці побудувала будинок за адресою АДРЕСА_1 .

Згідно Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно де у графі відомості про права власності зазначено власником спірного будинку ОСОБА_2 (форма власності: приватна, частка власності: 1/1 ).

У виписці з погосподарської книги за 1996 - 1999 роки вказано рік побудування спірного будинку 1991.

Також у виписці вказано, що ОСОБА_1 прибув із ОСОБА_5 18.09.1991 року. Головою сім`ї вказана ОСОБА_2 .

Відповідно до архівного витягу із протоколу загальних зборів уповноважених колгоспників колгоспу «Іскра» с. Плехів, Оржицького району, Полтавської області від 22.12.1989 року № 4 яким вирішено наділити земельною ділянкою ОСОБА_6 .

Згідно довідки виконавчого комітету Плехівської сільської ради від 15.05.1991 року № 202 забудовником по селі Тарасівка, Оржицького району, Полтавської області є ОСОБА_6 .

Відмовляючи в задоволені позову за недоведеністю районний суд виходив з того, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази про те, що спірний будинок придбаний у шлюбі.

Колегія суддів погоджується з таким висновком районного суду з огляду на наступне.

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

За правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Аналогічне положення міститься й у частині третій статті 368 ЦК України.

Виникнення режиму спільної сумісної власності подружжя на все придбане за час шлюбу майно презюмується, доки інший з подружжя не довів іншого. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Визначаючи правовий статус спірного майна як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним із подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання (будівництво) майна вкладено, крім спільних коштів, особисті приватні кошти однієї зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю.

Пунктами 23,24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11 передбачено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 22 лютого 2021року у справі №756-2527цс16.

Виходячи зі змісту правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17, яка узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду в постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18), а також зі змісту правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 22 лютого 2021 року у справі № 756-2527цс16, саме на відповідача покладений тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції обсягу спільно нажитого майна а також доведення тих обставин, що спірне нерухоме майно придбане під час шлюбу але за його особисті кошти.

Відповідно до вимог частин 3 та 4 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За приписами ст. 76, 77, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Із матеріалів справи вбачається, що згідно Інформацієї з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно де у графі відомості про права власності зазначено власником спірного будинку ОСОБА_2 (форма власності: приватна, частка власності: 1/1 ).

У виписці з погосподарської книги за 1996 - 1999 роки вказано рік побудування спірного будинку 1991.

Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 14.06.1991 року.

Згідно показів свідків допитаних в суді першої інстанції ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_6 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 було підтверджено факт побудови будинку до 1991 року.

З вказаного слідує, що спірний будинок по АДРЕСА_1 побудований ще до укладення шлюбу між сторонами, а тому не є спільним майном подружжя у розумінні ст. 60 СК України.

Посилання позивача на те, що він разом із відповідачкою побудував спірний будинок, не заслуговують на увагу, оскільки в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази на підтвердження вказаних обставин, в тому числі на об`єктивну можливість побудувати будинок протягом 6 місяців, враховуючи те, що шлюб між сторонами укладений 14.06.1991 р., а за даною адресою він був зареєстрований у вересні 1991 р.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Надані докази, подані до суду апеляційної інстанції у вигляді архівних відомостей, згідно яких вказано, що в період з 1991 до 1992 року ОСОБА_1 під виплату отримував будівельні матеріали та додано товарний чек на придбання пиломатеріалів, датований 07.08.1991 року, не беруться до уваги, з огляду на наступне.

Згідно ст.12, ст.81 ЦПК України обов`язок доказування покладений на сторони спору, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

При цьому принцип диспозитивності цивільного судочинства (ст.13 ЦПК України) не позбавляє учасника справи обов`язку подати суду докази існування обставин, які є істотними для правильного вирішення спору.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Межі розгляду справи судом апеляційної інстанції регламентовані положеннями статті 367 ЦПК України, частинами 1-3 якої визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Під час розгляду даної справи в суді першої інстанції, позивач не звертався до суду із клопотанням про залучення до матеріалів вищевказаних доказів, а також не надав апеляційному суду належних і допустимих доказів на підтвердження причин неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

З огляду на вищезазначене, відсутні підстави для прийняття даних доказів.

Доводи апеляційної скарги про те, що спірний будинок було побудовано під час шлюбу сторін, спростовуються матеріалами справи, а також допитаними в суді свідками.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалено без додержання норм матеріального і процесуального права. Фактично доводи апеляційної скарги на законність судового рішення не впливають, а направлені виключно на переоцінку доказів та встановлення фактичних обставин справи.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Таким чином, при розгляді справи апеляційним судом встановлено, що рішення суду першої інстанції постановлено з додержанням вимог матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують його висновків.

Оскільки рішення суду ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Керуючись ст.ст.368, 375, 382,383,384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну адвоката Симоненка Тараса Вікторовича як представника позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Оржицького районного суду Полтавської області від 15 серпня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуюча суддя О.В.Чумак

Судді С.Б. Бутенко

Л.І. Пилипчук