КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 листопада 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Голуб С.А.,

суддів: Писаної Т.О., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Гаврилко Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської областівід 23 травня 2023 рокуу справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору та стягнення коштів,

в с т а н о в и в:

У липні 2021 року ОСОБА_2 звернулась до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що вона до серпня 2018 року перебувала з ОСОБА_1 у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням суду від 26 червня 2019 року у справі № 756/11797/18.

Вказаним судовим рішенням встановлено, що подружжя ОСОБА_4 з 17 серпня 2018 року фактично припинило шлюбні відносини.

Після припинення шлюбу в процесі розгляду спорів щодо поділу майна подружжя було виявлено, що ОСОБА_1 10 липня 2018 року та 25 липня 2018 року без її згоди та відома уклав із ОСОБА_3 правочини, що містять ознаки недійсних на загальну суму 1 000 000 доларів США.

Родина ОСОБА_4 за час спільного проживання набула у власність значну частину майна, стала власником кількох господарських товариств. Протягом 2014-2017 років лише одне товариство чоловіка отримало чистого прибутку понад 45 000 000 грн, половина з яких була направлена на розвиток підприємства.

Позивачка вважає, що передача грошових коштів ОСОБА_3 на підставі складених ним розписок відбулася за правочинами, які не відповідають вимогам чинного законодавства, мають бути застосовані наслідки недійсності та стягнуто на її користь 1/2 частину переданих коштів у розмірі 500 000 доларів США.

Умови договорів, оформлені розписками, зводяться до отримання коштів до часу, коли якась компанія ОСОБА_1 укладе контракт з компанією «Скаетон» чи іншою компанією, що належить ОСОБА_3 . Тобто, фактично обидві розписки містять посилання на передачу завдатку між фізичними особами щодо правовідносин та майбутніх договорів, які повинні скластися між певними юридичними особами, без визначення, які саме договори мають бути укладені.

Зміст розписок від 10 липня 2018 року та 25 липня 2018 року вказує на обов`язок не самого ОСОБА_1 , а містить посилання на обов`язок укладення контракту між компаніями, що по суті суперечить положенням статті 570 ЦК України та не є завдатком за певним договором, в якому ОСОБА_3 є кредитором, а ОСОБА_1 - боржником. На час складення розписок між відповідачами не існувало дійсного конкретного зобов`язання, яке б було укладено між цими особами. Також між відповідачами не існувало попереднього договору, вони діяли від власного імені, а не від імені конкретних компаній, уповноваженими представниками яких вони теж не являлися.

Позивачка не знала і не могла знати про укладення таких угод, згоди на їх укладення не давала. Оскільки вона є співвласником переданих ОСОБА_3 коштів, вона має право на повернення половини суми коштів, які були передані за недійсними договорами, укладеними між відповідачами та оформленими відповідними розписками.

З урахуванням викладеного, ОСОБА_2 просила суд першої інстанції:

- визнати недійсним договір про завдаток, оформлений розпискою від 10 липня 2018 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на суму 500 000 доларів США;

- визнати недійсним договір про завдаток, оформлений розпискою від 25 липня 2018 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на суму 500 000 доларів США;

- стягнути із ОСОБА_3 на її користь 500 000 доларів США, що складає 1/2 частину переданих за недійсними правочинами коштів за розписками від 10 липня 2018 року та від 25липня 2018 року;

- стягнути з відповідачів на її користь судові витрати.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 травня 2023 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням в його мотивувальній частині, відповідач ОСОБА_1 в особі представника - Проценко О.М. звернувся з апеляційною скаргою, посилаючись на недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що висновок суду першої інстанції про передачу ОСОБА_3 грошових коштів за оспорюваними розписками від 10 липня 2018 року та 25 липня 2018 року (реальність правочинів) не відповідає дійсним обставинам справи, не ґрунтується на жодному належному, достовірному і достатньому доказі та спростовується наведеним нижче.

Як вбачається з матеріалів справи, як ОСОБА_1 , так і ОСОБА_3 заявили про те, що ОСОБА_1 грошові кошти ОСОБА_3 за розпискою від 10 липня 2018 року у розмірі 500 000 доларів США не передавав, так само як і не передавав ОСОБА_3 грошові кошти за розпискою від 25 липня 2018 року у розмірі 500 000 доларів США.

Зазначене підтверджується нотаріально посвідченою заявою ОСОБА_1 від 20 січня 2022 року (реєстровий № 66); відзивом на позовну заяву ОСОБА_3 від 26 січня 2022 року;заявою свідка ОСОБА_1 від 28 січня 2022 року.

В матеріалах справи містяться пояснення відповідачів про природу оспорюваних розписок, які разом з тим не були враховані судом першої інстанції під час розгляду справи.

Жодних претензій зі сторони ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про повернення грошових коштів за оспорюваними розписками протягом всього часу не пред`являлося, оскільки, як вже зазначалося, грошові кошти не передавалися.

В той же час, при ухваленні оскаржуваного рішення суд першої інстанції вказаного вище не врахував, надані докази не дослідив та зробив безпідставний і такий, що не відповідає дійсним обставинам справи, висновок, що за оспорюваними розписками ОСОБА_1 передав ОСОБА_3 грошові кошти у загальному розмірі 1 млн. доларів США. При цьому, судом не враховано, що в матеріалах справи відсутні оригінали оспорюваних розписок, а позивачкою були надані тільки їх копії.

Між відповідачами не виникли правовідносини, характерні для договору позики, а саме щодо передачі грошових коштів у борг із зобов`язанням їх повернути, оскільки гроші у борг взагалі не передавалися. Відтак, суд першої інстанції мав відмовити позивачці в задоволенні її позову з огляду на те, що грошові кошти за оспорюваними розписками взагалі не передавалися.

ОСОБА_1 просить суд апеляційної інстанції змінити рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 травня 2023 року у справі № 369/10203/21 в частині зміни його мотивувальної частини, а саме:

- виключити з мотивувальної частини висновок, що судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що згідно з розпискою, складеною 10 липня 2018 року, ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_1 суму у розмірі 500 000 доларів США в якості завдатку, який він зобов`язується повернути після того, як компанії, пов`язані з ним, укладуть контракти і здійснять оплати згідно з умовами контракту на поставку двох комплексів згідно з специфікацією, яка додається;

- виключити з мотивувальної частини висновок, що відповідно до розписки від 25 липня 2018 року ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_1 суму у розмірі 500 000 доларів США в якості завдатку, який він зобов`язується повернути після того як компанії, пов`язані з ним, укладуть контракти з належною йому компанією «Скаетон» і здійснять оплати на рахунок цієї компанії за обладнання або послуги згідно з специфікацією, яка додається;

- виключити посилання на документи, які були надані позивачкою 13 квітня 2023 року: протокол № 45 загальних зборів (учасників) ТОВ «Р.Б.К. Атлантіс груп» від 26.07.2017 року; протокол № 47 загальних зборів (учасників) ТОВ «Р.Б.К. Атлантіс груп» від 26.09.2017 року; протокол № 48 загальних зборів (учасників) ТОВ «Р.Б.К. Атлантіс груп» від 20.11.2017 року; довідку ТОВ «Р.Б.К. Атлантіс груп» № 211 від 09.06.2018 року; статут ТОВ «Р.Б.К. Атлантіс Груп»; витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 18.05.2021 року; ряд платіжних доручень про перерахування грошових коштів, отримувачем в яких зазначений ОСОБА_1 (в рішенні реквізити не вказані); заяву про збільшення позовних вимог у спорі про поділ майна подружжя в Оболонському районному суді м. Києва;

- виключити з мотивувальної частини висновок, що матеріальний стан ОСОБА_1 дозволяв станом на липень 2018 року вчинити дії з передачі грошових коштів ОСОБА_3 ;

- виключити з мотивувальної частини рішення посилання на статті Сімейного кодексу України та Цивільного кодексу України, що регулюють порядок розпорядження спільною сумісною власністю подружжя;

- доповнити мотивувальну частину рішення висновками про те, що у задоволенні позову ОСОБА_2 слід відмовити у зв`язку із його безпідставністю та недоведеністю обставин, на які посилалась позивачка, як на підставу своїх позовних вимог, оскільки ОСОБА_1 не передавав ОСОБА_3 грошові кошти за оспорюваними розписками від 10 липня 2018 року та від 25 липня 2018 року, а відтак договір позики вважається таким, що не укладений і юридичні наслідки між сторонами за ним не настають.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивачки - ОСОБА_6 просить вказану апеляційну скаргу залишити без задоволення, посилаючись на те, що доводи відповідача є безпідставними, оскільки суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи, надав належну оцінку наданим сторонам доказам та обставинам справи, ухвалив законне й обґрунтоване рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Спростовуючи доводи апеляційної скарги щодо невідповідності висновків суду першої інстанції про передачу грошових коштів за оспорюваними розписками від 10 липня 2018 року та від 25 липня 2018року дійсним обставинам справи, оскільки грошові кошти не передавалися, а в матеріалах справи відсутні оригінали оспорюваних розписок, позивачка зазначає, що відповідно до вимог цивільного процесуального кодексу до суду подаються копії документів, засвідчені належним чином, а у випадку наявності сумнівів у одного із учасників процесу щодо таких документів оригінал надається суду для огляду під час дослідження доказів. Суду були надані для огляду оригінали вказаних розписок.

Є помилковими твердження відповідача, що не було доведено у суді факт реальної передачі коштів, наявності у ОСОБА_1 фінансової можливості для передачі ОСОБА_3 грошових коштів у розмірі 1 млн. дол. США, оскільки вони спростовуються матеріалами справи. При цьому за сталою судовою практикою та вимогами чинного законодавства розписка є підтвердженням факту передачі грошових коштів.

Посилання апеляційної скарги зводяться лише до того, що поясненнями відповідачів та заявою ОСОБА_1 начебто підтверджується факт відсутності передачі коштів. Проте, враховуючи історію взаємовідносин ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , у яких триває низка судових справ (поділ майна, стягнення аліментів, захоплення товариства позивачки з використанням підроблених документів тощо) досить критично слід ставитись до таких пояснень.

Відповідачі не спростовують того факту, що ними складалась така розписка, оскільки вони мали між собою певні ділові зв`язки. Навпаки, відповідачі визнають факт складання таких розписок. Саме під час виникнення спору під час розлучення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 виникли та стали явними обставини, за якими позивачка дізналась, що їх спільні кошти, які були отримані від діяльності заснованих ними компаній, відсутні та були передані ОСОБА_3 .

Спростування факту передачі грошових коштів з боку відповідачів є наміром уникнути відповідальності за дії, які були вчинені в реальності. Розписка є доказом, який фактично посвідчує укладення договору та передачі коштів, і вказаний договір та документ не оскаржувався та не оскаржується жодним із відповідачів. Тобто самі учасники правочину не оскаржують укладеного договору, який засвідчений розписками, що підтверджують і реальне виконання такого договору.

Також невиправданим та безпідставним є твердження ОСОБА_1 про доведеність факту його фінансової спроможності передати грошові кошти ОСОБА_3 . Суду були надані докази ухвалення рішень учасників господарського товариства, в якому ОСОБА_1 є єдиним учасником, яким виплатити дивіденди у розмірі більше 44 000 000 грн. При цьому суду надані не тільки докази ухвалення такого рішення, але й докази фактичного його виконання. Так, суду представлені банківські виписки, за якими ОСОБА_1 отримав фактично протягом певного проміжку часу, який передував укладенню оскаржуваних договорів, що підтверджується розписками, дивідендів на суму понад 21 млн. грн. Середній курс долара у 2017 році становив 26,10 грн за 1 долар США. Тобто лише дивідендів ОСОБА_1 отримав у сумі більше 800 000 доларів США.

Позивачка вважає неспроможними доводи ОСОБА_1 щодо «можливості витратити» кошти, адже суду не надано жодного доказу, який би вказував, що така значна сума коштів була витрачена.

Щодо доводів апеляційної скарги про не направлення на адресу ОСОБА_1 доказів, які були подані до суду, позивачка їх спростовує, посилаючись на те, що ці докази - платіжні доручення не повинні були направлятись відповідачам, адже такі докази у ОСОБА_1 наявні, бо вони саме ним подавались в інших справах. В силу вимог частини дев`ятої статті 83 ЦПК України такі докази не мають направлятись учаснику справи, у якого вони є.

Маніпулювання в даному випадки думкою суду з боку нового адвоката ОСОБА_1. щодо порушення порядку подання доказів є зловживанням своїми процесуальними правами. Такі докази були направлені у відповідь на відзив та заяви відповідачів, в яких вони почали спростовувати факт, який засвідчений безпосередньо розписками про передачу коштів. Адже знаючи про такі обставини щодо наявності коштів у родини, які ОСОБА_1 використав не в інтересах сім'ї, позивачка при поданні позовної заяви не могла передбачити, що знаючи про факти та події отримання таких доходів, відповідач буде заявляти, що він не мав коштів, аби надати такі розписки про передачу коштів, та їх не передавав.

В доводах апеляційної скарги скаржник посилається на судову практику щодо договорів позики і на норми закону, які регулюють правовідносини позики. Натомість, всупереч правовим висновкам Верховного Суду та їх перекручуючи, відповідач заявляє, що самої розписки недостатньо для підтвердження факту передачі коштів. Однак, якщо проаналізувати правові висновки ВС, слід вказати, що суд стало підтримує свою позицію, що при оцінці договорів позики, розписка про отримання грошей у борг є документом, який підтверджує не тільки факт укладення договору, але й факт передачі коштів.

Відзив іншого учасника справи на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надійшов.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанціїпредставник ОСОБА_1 - адвокат Проценко О.М. апеляційну скаргу підтримала, посилаючись на викладені у ній аргументи.

Представник ОСОБА_3 - адвокат Столярчук Є.В. в судовому засіданні не заперечував проти задоволення апеляційної скарги.

ОСОБА_2 та її представник в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки до апеляційного суду не повідомили, тому колегія суддів дійшла висновку, що її неявка відповідно до вимог частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду апеляційної скарги.

За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Апеляційна скарга ОСОБА_1 містить прохання виключити із мотивувальної частини рішення суду першої інстанції всі обставини, які суд встановив на підставі досліджених доказів, виключити посилання на всі досліджені судом докази і врешті-решт відмовити у задоволенні позову з інших підстав.

На думку колегії суддів, вимоги апеляційної скарги викладені всупереч частини четвертої статті 376 ЦПК України, відповідно до якої зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини. Наведеною нормою не передбачено зміни рішення шляхом виключення із мотивувальної частини судового рішення встановлених судом обставин, норм матеріального права, застосованих судом першої інстанції.

Із змісту апеляційної скарги вбачається, що фактично відповідач вважає, що суд першої інстанції невірно встановив обставини справи і правовідносини, які виникли між сторонами, внаслідок чого невірно застосував норми матеріального права, у зв`язку з чим відмовив у задоволенні позову з інших, ніж вважає за необхідне відповідач, підстав. Відтак, колегія суддів переглядає правильність висновків суду першої інстанції у повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення представників відповідачів в судовому засіданні,перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід частково задовольнити з таких підстав.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону ухвалене у справі судове рішення не відповідає.

Суд першої інстанції встановив, що згідно з розпискою, складеною 10 липня 2018 року, ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_1 500 000 доларів США в якості завдатку, який він зобов`язується повернути після того як компанії, пов`язані з ним, укладуть контракти і здійснять оплати згідно з умовами контракту на поставку двох комплексів згідно з специфікацією, яка додається.

Відповідно до розписки від 25 липня 2018 року ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_1 500 000 доларів США в якості завдатку, який він зобов`язується повернути після того як компанії, пов`язані з ним, укладуть контракти з належною йому компанією «Скаетон» і здійснять оплати на рахунок цієї компанії за обладнання або послуги згідно з специфікацією, яка додається.

20 січня 2022 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравець О.О. посвідчено заяву ОСОБА_1 про відсутність події та факту укладення правочинів, яка зареєстрована в реєстрі за № 66, в якій ОСОБА_1 заявив, що під час написання відповідних розписок ним жодних грошових коштів на користь ОСОБА_3 не передавалися, будь-яких домовленостей щодо істотних умов правочинів між ним та ОСОБА_3 не досягалося. Ним і ОСОБА_3 не вчинялися дії, спрямовані на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків у зв`язку із написанням розписок від 10 липня 2018 року та від 25 липня 2018 року. Дії щодо написання зазначених розписок, а також самі розписки не були спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними.

Згідно з протоколом № 45 загальних зборів засновників (учасників) ТОВ «Р.Б.К. Атлантіс груп» від 26 липня 2017 року чистий прибуток товариства за 2015 рік затверджено в сумі 9 460 552,92 грн та ухвалено нарахувати і виплатити дивіденди засновнику ОСОБА_1 у розмірі 8 984 400 грн.

Протоколом № 47 загальних зборів засновників (учасників) ТОВ «Р.Б.К. Атлантіс груп» від 26 вересня 2017 року затверджено фінансові результати господарської діяльності товариства за березень 2016 року. Чистий прибуток товариства за березень 2016 року затверджено в сумі 4 748 658,48 грн та ухвалено нарахувати і виплатити дивіденди засновнику ОСОБА_1 у розмірі 4 500 000 грн.

Протоколом № 48 загальних зборів засновників (учасників) ТОВ «Р.Б.К. Атлантіс груп» від 20 листопада 2017 року затверджено фінансові результати господарської діяльності товариства за квітень 2016 року. Чистий прибуток товариства за квітень 2016 року затверджено в сумі 2 489 169,62 грн та ухвалено нарахувати і виплатити дивіденди засновнику ОСОБА_1 у розмірі 2 364 000 грн.

Відповідно до довідки ТОВ «Р.Б.К. Атлантіс груп» від 09 червня 2018 року № 211 ОСОБА_1 є одноосібним власником товариства. За наслідками роботи дохід ОСОБА_1 у вигляді виплачених доходів склав 17 891 713 грн.

Згідно із статутом ТОВ «Р.Б.К. Атлантіс Груп» розмір частки ОСОБА_1 в статутному капіталі товариства складає 100 %.

На підтвердження матеріального стану ОСОБА_1 , що дозволяв йому станом на липень 2018 року вчинити дії з передачі грошових коштів ОСОБА_3 , на підтвердження чого видані розписки про отримання грошових коштів, ОСОБА_2 було надано ряд платіжних доручень про перерахування грошових коштів, отримувачем в яких зазначений ОСОБА_1 .

Також ОСОБА_2 на підтвердження наявності між нею та ОСОБА_1 спору про поділ майна подружжя, який розглядається Оболонським районним судом м. Києва, надано заяву про збільшення розміру позовних вимог.

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_2 посилалася на те, що між відповідачами виникли боргові зобов`язання, предметом яких були грошові кошти, належні їй та ОСОБА_1 на праві спільної сумісної власності.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд встановить, що третя особа (контрагент за таким договором) діяла недобросовісно, зокрема знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Враховуючи правову природу зобов`язальних (боргових) правовідносин, які виникли між сторонами, а також недоведеність ОСОБА_2 того, що ОСОБА_3 як контрагент діяв недобросовісно, відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

Проте колегія суддів не може в повній мірі погодитися з такими висновками суду першої інстанції виходячи з такого.

За загальним правилом, визначеним у статях 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною другою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечити поновлення порушеного права.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки викладені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 02 липня 2019 року у справі № 48/340 (провадження № 12-14звг19).

У справі, яка переглядається, що позивачка пред`явила позов на захист свого порушеного права на володіння та розпорядження спільним сумісним майном подружжя.

Обґрунтовуючи свої вимоги, вона посилалась саме на те, що в період перебування в шлюбі з відповідачем ОСОБА_1 останній без її відома та згоди розпорядився спільним сумісним майном подружжя, а саме грошовими коштами у розмірі 1 000 000 доларів США, передавши їх в завдаток відповідачу ОСОБА_3 .

Способом захисту своїх прав вона обрала визнання цих договорів недійсними та стягнення зі ОСОБА_3 на її користь 1/2 частини переданих йому ОСОБА_1 коштів у розмірі 500 000 доларів США.

Таким чином, до предмета доказування у даній справі відносилось встановлення факту укладення договорів, відчуження за цими договорами майна (грошових коштів), перебування переданого за договорами майна у спільній сумісній власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 та укладення ОСОБА_1 спірних договорів щодо розпорядження цим майном без згоди позивачки.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції встановив, що відповідно до розписок від 10 липня 2018 року та 25 липня 2018 року ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_1 грошові кошти в якості завдатку, але відмовив у задоволенні позову з тих підстав, що відсутні докази недобросовісності ОСОБА_3 .

Разом з тим, колегія суддів не погоджується із встановленими судом обставинами щодо передачі коштів за цими розписками, а отже і щодо розпорядження ОСОБА_1 спільними коштами подружжя.

Відповідно до вимог статті 60 СК України все майно набуте подружжям за час шлюбу є спільним сумісним майном.

Тобто, діє презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 і підстав відступити від зазначених висновків не встановлено.

Водночас, вирішуючи спори між подружжям про майно, потрібно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час набуття зазначеного майна.

Отже, для твердження про те, що конкретно визначене майно перебувало у власності подружжя, а один із подружжя ним розпорядився без згоди іншого подружжя, позивач має надати докази наявності такого майна у власності подружжя.

Як вбачається з матеріалів справи, доводи позивачки про розпорядження відповідачем спільним сумісним майном подружжя ґрунтуються не на тому, що це майно (грошові кошти) перебувало у власності подружжя з посиланням на докази як то банківські рахунки, або інші докази наявності готівкових коштів у розмірі 1 000 000 доларів США, але вибули із спільного володіння подружжя поза її волею як іншого з подружжя і саме цим порушується її право власності на ці кошти.

Натомість доводи ОСОБА_2 ґрунтуються на тому, що є документ, який посвідчує розпорядження ОСОБА_1 грошовими коштами в період шлюбу, отже з цього робиться висновок, що ці кошти були у володінні ОСОБА_1 і незалежно від того, чи була обізнана позивачка про наявність цих коштів у володінні чоловіка в період шлюбу, вони є спільним сумісним майном подружжя.

Відповідачі заперечували факт передачі і отримання коштів за вказаними розписками. Однак, спростовуючи ці заперечення, позивачка обґрунтовувала свої вимоги посиланням на норми матеріального права, які регулюють договори позики, які є реальними договорами, і наголошувала, що надані нею розписки підтверджують передачу цих коштів.

Колегія суддів не може погодитись із такою позицією позивачки, а також із рішенням суду першої інстанції про встановлення цих обставин.

Згідно із статтями 1046, 1047 ЦК України договір позики за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

Між тим, із розписок, наданих позивачкою не вбачається, що між відповідачами укладався саме договір позики, отже не можна стверджувати про доведення розписками передачі коштів за цим договором.

Зміст розписок зводився до того, що кошти передаються за договором завдатку, який відноситься до консенсуальних договорів. Доказів укладання такого договору матеріали справи не містять.

Крім того, на користь тверджень відповідача про те, що за укладеними договорами кошти не передавались свідчить і та обставина, що оригінали цих розписок не перебувають у володінні ОСОБА_1 , який мав би їх зберігати у себе для підтвердження передачі коштів ОСОБА_3 і в подальшому вимагати їх повернення. Як зазначає у відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , оригінали розписок надавались нею для огляду суду першої інстанції, тобто розписки перебувають у ОСОБА_2 .

Ураховуючи вимоги частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши належні, допустимі, достовірні та достатні докази відповідно до вимог статей 77-80 ЦПК України.

Відповідно до правових висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) (пункт 81 зазначеної постанови): «Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (див. постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18 (пункт 41)). Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (див. пункт 43 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18)».

Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри.

У даній справі за відсутності належних і допустимих доказів наявності у власності подружжя ОСОБА_4 грошових коштів у розмірі 1 000 000 доларів США та розпорядження цими коштами ОСОБА_1 без її згоди, позивачка доводила ці обставини тим, що такі кошти могли бути у володінні її колишнього чоловіка, надавши суду докази отриманих ним доходів у 2017 році. У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 зазначила, що наданими нею доказами доведено отримання у 2017 році ОСОБА_1 доходів на загальну суму 800 000 доларів США.

Однак, на думку колегії суддів, ці докази не доводять наявність у ОСОБА_1 у липні 2018 року готівкових коштів у розмірі 1 000 000 доларів США, що значно перевищує отриманий ним доход за 2017 рік, а також з врахуванням можливих витрат цього доходу станом на липень 2018 року.

За таких обставин, колегія суддів погоджується із доводами апеляційної скарги в тій частині, що матеріалами даної справи не доводиться ні передача за розписками від 10 та 25 липня 2018 року ОСОБА_1 1 000 000 доларів США ОСОБА_3 , ні наявності у спільній сумісній власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 станом на липень 2018 року готівкових коштів у розмірі 1 000 000 доларів США.

Отже, висновки суду першої інстанції про встановлення обставин передачі зазначених коштів ОСОБА_1 ОСОБА_3 є помилковими. Позивачкою не доведено порушення відповідачами її права власності на ці кошти, а тому це право не підлягає захисту в обраний нею спосіб.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов правильного по суті висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним договору та стягнення коштів, однак помилився щодо мотивів такого висновку, у зв`язку з чим оскаржуване судове рішення підлягає зміні в мотивувальній частині.

Згідно із пунктом 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин (частина четверта статті 376 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову з мотивів, наведених в цьому рішенні, не відповідає матеріалам справи, ухвалене за недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, та з порушенням норм матеріального і процесуального права, а відтак не може бути залишене в силі та відповідно до вимог статті 376 ЦПК України підлягає зміні шляхом викладення його мотивувальної частини в редакції цієї постанови.

Відповідно до вимог статей 141, 382 ЦПК України підстав для нового розподілу судових витрат позивачки у цій справі немає, оскільки як і в суді першої інстанції у задоволенні позовних вимог відмовлено, а змінюються лише мотиви такої відмови.

Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 травня 2023 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 12 грудня 2023 року.

Головуючий С.А. Голуб

Судді: Т.О. Писана

Д.О. Таргоній