ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2023 року

м. Київ

справа № 751/9102/21

провадження № 61-10973св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Фаловської І. М.,

суддів: Грушицького А. І., Ігнатенка В. М., Пророка В. В., Сердюка В. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Міністерство юстиції України, Департамент соціальної політики Чернігівської міської ради, Державна казначейська служба України,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_2 , на рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 24 травня 2022 року в складі судді Павлова В. Г. і постанову Чернігівського апеляційного суду від 14 вересня 2022 року в складі колегії суддів: Онищенко О. І., Мамонової О. Є., Шитченко Н. В. та касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_2 , на ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 07 грудня 2022 року в складі колегії суддів: Онищенко О. І., Мамонової О. Є., Шитченко Н. В.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Міністерства юстиції України, Департаменту соціальної політики Чернігівської міської ради, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями, рішеннями та бездіяльністю органів державної влади.

Позовні вимоги мотивовані тим, що постановою Новозаводського районного суду м. Чернігова від 30 листопада 2010 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 21 квітня 2011 року, у справі № 2-А-2614/10 визнані неправомірними дії Управління праці та соціального захисту населення Новозаводської районної у м. Чернігові ради з виплати ОСОБА_1 допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку у розмірі меншому, ніж передбачено статтею 43 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими народженням та похованням». Зобов`язано Управління праці та соціального захисту населення Новозаводської районної у м. Чернігові ради здійснити перерахунок та виплатити ОСОБА_1 допомогу по догляду за дитиною з 28 травня 2010 року, з урахуванням сум, які були виплачені.

У зв`язку з незаконними діями та бездіяльністю органів влади, пов`язаними з тривалим невиконанням зазначеного судового рішення, позивачці заподіяна моральна шкода, яка виразилася в її психоемоційних стражданнях.

Враховуючи наведене, позивачка просила стягнути з Державного бюджету України на свою користь завдану їй моральну шкоду в розмірі 500 000,00 грн, також, вирішити питання розподілу судових витрат, понесених на професійну правничу допомогу.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 24 травня 2022 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнено на користь ОСОБА_1 у відшкодування моральної шкоди за рахунок Державного бюджету України 50 000 грн шляхом безспірного списання коштів Державною казначейською службою України з єдиного казначейського рахунку України. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із загальних засад розумності, справедливості, пропорційності та врахував тривалість невиконання судового рішення, соціальне становище позивачки, категорію виплати, глибину душевних страждань, втрату звичайного способу життя та обсяг вжитих заходів, спрямованих на примушування органів державної влади до виконання рішення суду в повному обсязі, а тому дійшов висновку про стягнення на користь позивачки моральної шкоди в розмірі 50 000 грн.

Держава Україна є учасником цивільних відносин, а тому має бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди за рахунок держави. Державна казначейська служба України є центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, яка зокрема здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Відмовляючи у стягненні витрат, понесених на професійну правничу допомогу, суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 не надала детального розрахунку витрат та опису робіт, виконаних її представником - адвокатом Кутуковим С. О.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Чернігівського апеляційного суду від 14 вересня 2022 року апеляційні скарги Міністерства юстиції України та Державної казначейської служби України залишені без задоволення, апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 24 травня 2022 року в частині відмови у стягненні витрат на правову допомогу скасовано та в цій частині ухвалено нове рішення.

Стягнуто з Міністерства юстиції України, Департаменту соціальної політики Чернігівської міської ради на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в судах першої та апеляційної інстанційу розмірі 1 500 грн (по 750,00 грн із кожного). В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Погоджуючись із рішенням суду першої інстанції в частині відшкодування моральної шкоди, суд апеляційної інстанції виходив із того, що внаслідок незаконних дій посадових осіб Міністерства юстиції України, які виразилися у неповному виконанні рішення суду та порушенні вже захищеного судом права позивачки на отримання допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку у розмірі, визначеному статтею 43 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими народженням та похованням», внаслідок неодноразових звернень позивачки до відповідних інстанцій, органів державної влади та отримання нею формальних відписок, остання зазнала моральних страждань, що призвело до порушення звичайного, нормального способу її життя у зв`язку із тривалим неотриманням коштів, відстоюванням своїх порушених прав протягом тривалого часу.

Апеляційний суд погодився із визначеним судом першої інстанції розміром відшкодування моральної шкоди у сумі 50 000 грн та вважав, що такий розмір відповідає принципам розумності, виваженості і справедливості з урахуванням дискреційних повноважень та практики Європейського суду з прав людини.

Дослідивши надані позивачкою докази на підтвердження понесених нею витрат на професійну правничу допомогу, апеляційний суд дійшов висновку про обґрунтованість таких вимог. Вирішуючи питання розміру таких витрат, колегія суддів врахувала складність справи, час витрачений представником позивача на участь у судових засіданнях судів першої та апеляційної інстанцій, пропорційність розміру витрат до суми задоволених вимог, а також відповідні клопотання відповідачів, в яких вони просили відмовити у їх стягненні.

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

У листопаді 2022 року ОСОБА_1 подала до апеляційного суду заяву про ухвалення додаткового рішення, в якій просила стягнути з Державного бюджету України на її користь 250 000,00 грн в якості відшкодування моральної шкоди, завданої в результаті ухвалення незаконних судових рішень, а також стягнути пропорційно 12 500 грн судових витрат на професійну правничу допомогу, понесених нею у судах першої та апеляційної інстанцій.

Заяву обґрунтовано тим, що залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд розглянув не всі заявлені позовні вимоги, а також не вирішив питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, понесених у суді апеляційної інстанції.

Ухвалою Чернігівського апеляційного суду від 07 грудня 2022 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення відмовлено.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що в апеляційній скарзі, поданій на рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 24 травня 2022 року, ОСОБА_1 не погоджувалася з постановленим рішенням лише в частині стягнення розміру відшкодування моральної шкоди, при цьому не зазначала про не вирішення судом її позовних вимог. З урахуванням викладеного, оскільки судом апеляційної інстанції залишено без змін рішення суду першої інстанції в частині стягнення на користь позивачки моральної шкоди, відсутні підстави стверджувати, що колегія суддів апеляційного суду не розглянула позовну вимогу ОСОБА_1 в частині відшкодування їй моральної шкоди, завданої незаконними судовими рішеннями.

Крім того, в апеляційній скарзі ОСОБА_1 просила також вирішити питання про перерозподіл судових витрат та стягнути з Державного бюджету України на її користь судові витрати на професійну правничу допомогу у суді першої інстанції в розмірі 15 000 грн та у суді апеляційної інстанції у розмірі 10 000 грн. Колегія суддів апеляційного суду при вирішенні питання розміру витрат на правничу допомогу врахувала складність справи, час, витрачений представником позивача на участь у судових засіданнях судів першої та апеляційної інстанцій, а також пропорційність суми до задоволених позовних вимог позивачки та клопотання відповідачів і стягнула на користь ОСОБА_1 у загальному розмірі 1 500,00 грн витрат на професійну правничу допомогу, яку їй було надано під час слухання судом справи. Тобто судом апеляційної інстанції вирішено питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, понесених у суді апеляційної інстанції, у зв`язку з чим відсутні підстави для ухвалення у справі додаткового рішення.

Аргументи учасників справи

Короткий зміст вимог касаційних скарг та узагальнення їх доводів

03 листопада 2022 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_2 , засобами поштового зв`язку, звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 24 травня 2022 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 14 вересня 2022 року в указаній справі, в якій заявниця, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить змінити оскаржувані судові рішення шляхом збільшення розміру відшкодування моральної шкоди до 500 000,00 грн та стягнення на користь ОСОБА_1 судових витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 25 000,00 грн.

У касаційній скарзі міститься посилання на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України (суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку), як на підставу оскарження судових рішень.

Зокрема, заявниця ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_2 , у касаційній скарзі зазначає, що судом апеляційної інстанції не в повній мірі враховані висновки щодо застосування положень статей 137, 263 ЦПК України у подібних правовідносинах, викладені у постановах Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі № 922/1163/18, від 16 травня 2019 року у справі № 823/2638/18, від 21 липня 2020 року у справі № 915/1654/19 та, як наслідок, безпідставно обмежено позивачці розмір відшкодування судових витрат.

Також у касаційній скарзі заявниця посилається на пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України, зокрема зазначає, що відсутній висновок Верховного Суду щодо питання відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними судовими рішеннями.

Суди врахували і визнали протиправність дій відповідачів та незаконність рішень державних виконавців у процесі виконання ухвалених на користь позивачки судових рішень, тривалість боротьби позивачки (більше 10 років) за право на належне забезпечення, гарантоване їй державою, за право на справедливий суд та за право на ефективний засіб юридичного захисту на національному рівні, що безумовно завдало їй реальної моральної шкоди. Разом із тим, ухвалюючи оскаржувані судові рішення, суди не в повному обсязі оцінили моральні страждання позивачки.

09 січня 2023 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_2 , засобами поштового зв`язку, звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 07 грудня 2022 року у цій справі, в якій посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, просить скасувати вказану ухвалу та повернути справу до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду питання про ухвалення додаткового рішення.

Вказує, що погоджуючись із позицією суду першої інстанції, апеляційний суд зазначив, що розмір визначеного судом відшкодування моральної шкоди відповідає стражданням, завданим позивачці рішеннями і діями органів влади - Міністерства юстиції України та Департаменту соціальної політики Чернігівської міської ради. Доводів щодо завданої позивачці моральної шкоди та страждань з приводу незаконних судових рішень, що були скасовані, судами взято до уваги не було. Тобто апеляційний суд фактично не вирішив частину заявлених позовних вимог, оскільки про них не зазначено в постанові та не наведено аргументів на їх спростування.

Крім того, суд апеляційної інстанції вирішив питання про розподіл судових витрат, понесених позивачкою лише у суді першої інстанції, проте вона заявляла і про відшкодування витрат, понесених нею, і під час перегляду справи в суді апеляційної інстанції.

Доводи відзивів на касаційну скаргу на ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 07 грудня 2022 року

У березні 2023 року Державна казначейська служба України та Міністерство юстиції України подали відзиви на касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 07 грудня 2022 року, в яких просили її залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу залишити без змін, посилаючись на її законність та обґрунтованість.

Провадження в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 23 грудня 2022 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє її представник ОСОБА_2 , на рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 24 травня 2022 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 14 вересня 2022 року, витребувано матеріали справи та надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

Підставами відкриття касаційного провадження є пункти 1, 3 частини другої статті 389 ЦПК України.

Ухвалою Верховного Суду від 20 лютого 2023 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє її представник ОСОБА_2 , на ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 07 грудня 2022 року, надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

Підставою відкриття касаційного провадження є частина друга статті 389 ЦПК України.

У квітні 2023 року до Верховного Суду надійшли справи.

Ухвалою Верховного Суду від 30 листопада 2023 року справу призначено до судового розгляду у порядку спрощеного позовного провадження колегією у складі п`яти суддів.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що постановою Новозаводського районного суду м. Чернігова від 30 листопада 2010 року в справі № 2-а-2614/10 позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені частково. Визнано неправомірними дії Управління праці та соціального захисту населення Новозаводської районної у м. Чернігові ради щодо виплати ОСОБА_1 допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку у розмірі меншому, ніж передбачено статтею 43 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими народженням та похованням». Зобов`язано Управління праці та соціального захисту населення Новозаводської районної у м. Чернігові ради здійснити перерахунок та виплатити ОСОБА_1 допомогу по догляду за дитиною з 28 травня 2010 року з урахуванням сум, які були виплачені.

Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 21 квітня 2011 року зазначена постанова суду першої інстанції залишена без змін (том 1, а. с. 11-15).

Постановою старшого державного виконавця підрозділу примусового виконання рішень відділу державної виконавчої служби управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області від 25 червня 2011 року (далі - ВДВС УДВС ГУЮ у Чернігівській області) відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа у справі № 2-а-2614/10 (том 1, а. с. 16-17).

У квітні 2012 року ОСОБА_1 звернулася до Новозаводського районного суду м. Чернігова із заявою про здійснення судового контролю за виконанням постанови Новозаводського районного суду м. Чернігова від 30 листопада 2010 року у справі № 2-а-2614/10.

Постановою Новозаводського районного суду м. Чернігова від 30 листопада 2012 року у справі № 2-а-2614/10 у задоволенні заяви ОСОБА_1 відмовлено.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 18 лютого 2014 року постанову Новозаводського районного суду м. Чернігова від 30 листопада 2012 року у справі № 2-а-2614/10 скасовано та ухвалено нову, якою вимоги заяви ОСОБА_1 про встановлення судового контролю за виконанням рішення суду задоволені частково. Визнано протиправною бездіяльність Управління праці та соціального захисту населення Новозаводської районної у м. Чернігові ради щодо невиконання постанови Новозаводського районного суду м. Чернігова від 30 листопада 2010 року у справі № 2-а-2614/10 (том 1, а. с. 22-28).

30 грудня 2011 року старшим державним виконавцем ВДВС УДВС ГУЮ у Чернігівській області прийнята постанова про повернення виконавчого документа стягувачеві на підставі пункту 9 частини першої статті 47, статті 50 Закону України «Про виконавче провадження». В постанові зазначено, що рішення суду боржником виконано частково, а саме: проведено перерахунок. На даний час наявна встановлена законом заборона щодо звернення стягнення на майно та у боржника відсутнє інше майно і кошти, на які можна звернути стягнення, що виключає можливість виконати відповідне рішення (том 1, а. с. 29).

26 квітня 2012 року головним державним виконавцем ВДВС УДВС ГУЮ у Чернігівській області Петренко С. В. прийнята постанова про відкриття виконавчого провадження з виконання виконавчого листа № 2-а-2614/10 (том 1, а. с. 30).

15 червня 2012 року старшим державним виконавцем ВДВС УДВС ГУЮ у Чернігівській області Сенченком М. В. прийнята постанова про закінчення виконавчого провадження ВП № 32518894 з виконання виконавчого листа № 2-а-2614/10, виданого 08 червня 2011 року Новозаводським районним судом м. Чернігова, на підставі пункту 11 частини першої статті 49 Закону України «Про виконавче провадження». В постанові зазначено, що рішення суду боржником виконано частково, а саме: проведено перерахунок необхідної виплати. Застосувати до боржника штрафні санкції, передбачені статтями 75, 89 Закону України «Про виконавче провадження» неможливо, оскільки рішення суду боржник не виконує у зв`язку із незалежними від нього обставинами (відсутні кошти на рахунках для даного виду виплат). Рішення суду виконати без участі боржника неможливо (том 1, а. с. 31-32).

Постановою Новозаводського районного суду м. Чернігова від 18 липня 2012 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 08 листопада 2012 року у справі № 2515/8605/2012 визнано незаконною та скасовано постанову старшого державного виконавця ВДВС УДВС ГУЮ у Чернігівській області Сенченка М. В. від 15 червня 2012 року про закінчення виконавчого провадження № 32518894 з виконання виконавчого листа № 2-а-2614/10, виданого 08 червня 2011 року Новозаводським районним судом м. Чернігова. Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 15 травня 2014 року вказані судові рішення залишені без змін (том 1, а. с. 33-38).

Постановою старшого державного виконавця ВДВС УДВС ГУЮ у Чернігівській області Сенченка М. В. від 20 листопада 2012 року відновлено виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 2-а-2614/10, виданого 08 червня 2011 року Новозаводським районним судом м. Чернігова (том 1, а. с. 39).

Постановою старшого державного виконавця ВДВС УДВС ГУЮ у Чернігівській області Сенченка М. В. від 29 грудня 2012 року виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2-а-2614/10, виданого 08 червня 2011 року Новозаводським районним судом м. Чернігова, закінчено на підставі пункту 11 частини першої статті 49 Закону України «Про виконавче провадження». В постанові зазначено, що рішення суду боржником виконано частково, а саме: проведено перерахунок необхідної виплати. Застосувати до боржника штрафні санкції, передбачені статтями 75, 89 Закону України «Про виконавче провадження» неможливо, оскільки рішення суду боржник не виконує у зв`язку із незалежними від нього обставинами (відсутні коши на рахунках для даного виду виплат). Рішення суду виконати без участі боржника неможливо (том 1, а. с. 40).

Не погоджуючись із постановою державного виконавця від 29 грудня 2012 року про закриття виконавчого провадження, ОСОБА_1 оскаржила її в судовому порядку.

Постановою Новозаводського районного суду м. Чернігова від 04 лютого 2013 року в справі № 751/615/13-а позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність старшого державного ВДВС УДВС ГУЮ у Чернігівській області Сенченка М. В. щодо невжиття до боржника - Управління праці та соціального захисту населення Новозаводської районної у м. Чернігові ради, заходів, передбачених Законом України «Про виконавче провадження», для виконання рішення суду, ухваленого на користь ОСОБА_1 (том 1, а. с. 41-43).

Постановою старшого державного виконавця ВДВС УДВС ГУЮ у Чернігівській області Постилякової М. Б. від 20 серпня 2015 року відновлено виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 2-а-2614/10, виданого 08 червня 2011 року Новозаводським районним судом м. Чернігова (том 1, а. с. 45).

У травні 2013 року ОСОБА_1 звернулась до Європейського суду з прав людини із заявою про надмірно тривале невиконання Україною рішення національного суду - постанови Новозаводського районного суду м. Чернігова від 30 листопада 2010 року.

03 грудня 2015 року П`ята секція Європейського суду з прав людини прийняла рішення в справі № 79754/12 про зобов`язання Уряду України виплатити позивачці 1 000,00 євро розумної сатисфакції за тривале невиконання рішення національного суду, що має бути вчинено протягом трьох місяців з дати ухвалення такого рішення (том 1, а. с. 54-66).

15 лютого 2016 року головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Єжовим М. В. відкрито виконавче провадження з виконання рішення Європейського суду з прав людини від 03 грудня 2015 року. Платіжним дорученням від 26 лютого 2016 року № 9991 Міністерство юстиції України перерахувало позивачці кошти в розмірі 30 047,08 грн (еквівалент 1 000,00 євро) (том 1, а. с. 67-68, 69).

Під час виконання рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 03 грудня 2015 року в справі № 79754/12 державний виконавець направив до Управління праці та соціального захисту населення Новозаводської районної у м. Чернігові ради та Департаменту фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку Міністерства юстиції України вимогу щодо виконання рішення національного суду про виплату позивачці заборгованості в розмірі 3 956,19 грн (том 1, а. с. 74-75).

Платіжним дорученням від 01 серпня 2016 року № 2971 Міністерство юстиції України перерахувало ОСОБА_1 суму в розмірі 3 956,19 грн.

Постановою головного державного виконавця Єжова М. В. від 29 серпня 2016 року виконавче провадження з виконання рішення ЄСПЛ закінчено. У постанові зазначено, що рішення суду виконано фактично у повному обсязі згідно з виконавчим документом. Грошові кошти перераховані стягувачу платіжним дорученням Міністерства юстиції України від 26 лютого 2016 року № 991 у розмірі 30 047,08 грн (еквівалент 1 000 євро), а платіжним дорученням Міністерства юстиції України від 01 серпня 2016 року № 2971 перерахована заборгованість за рішенням національного суду в розмірі 3 956,19 грн.

Не погоджуючись з постановою державного виконавця від 29 серпня 2016 року про закінчення виконавчого провадження, ОСОБА_1 оскаржила її в судовому порядку.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 15 червня 2020 року у справі № 825/1681/16, яке набрало законної сили, позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано протиправною та скасовано постанову про закінчення виконавчого провадження від 29 серпня 2016 року ВП № 50181322, винесену головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Єжовим М. В. (том 1, а. с. 90-92).

Вказаним судовим рішенням встановлено, що рішення ЄСПЛ виконано лише в частині виплати ОСОБА_1 1000 євро, в той час як рішення національного суду виконано не в повному обсязі, оскільки відповідно до розрахунку допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, що був зроблений Управлінням праці та соціального захисту населення Новозаводської районної у м. Чернігові ради на виконання рішення Новозаводського районного суду міста Чернігова, за період із 28 травня 2010 року по 31 червня 2011 рік, її розмір склав 8 789,19 грн. Розрахунок допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку ОСОБА_1 на виконання рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова в сумі 3 956,19 грн не є належним доказом виконання судового рішення. Крім того, згідно з перерахунком допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку ОСОБА_1 на виконання постанови Новозаводського районного суду м. Чернігова від 30 листопада 2010 року в справі № 2-а-2614/10 за період із 28 травня 2010 року по 07 квітня 2013 року сума до виплати становить 25 227,66 грн. Зазначена сума вказана без урахування здійснених виплат (том 1, а. с. 143).

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

За частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із пунктом 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Відповідно до пунктів 2, 3 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: ухвали суду першої інстанції, вказані у пунктах 3, 6, 7, 15, 16, 22, 23, 27, 28, 30, 32 частини першої статті 353 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку; ухвали суду апеляційної інстанції про відмову у відкритті або закриття апеляційного провадження, про повернення апеляційної скарги, про зупинення провадження, щодо забезпечення позову, заміни заходу забезпечення позову, щодо зустрічного забезпечення, про відмову ухвалити додаткове рішення, про роз`яснення рішення чи відмову у роз`ясненні рішення, про внесення або відмову у внесенні виправлень у рішення, про повернення заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, про відмову у відкритті провадження за нововиявленими або виключними обставинами, про відмову в задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, про заміну сторони у справі, про накладення штрафу в порядку процесуального примусу, окремі ухвали.

Згідно з абзацом 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг у межах, які стали підставою відкриття касаційного провадження, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Щодо вирішення справи по суті

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно із статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Статтею 23 ЦК України передбачено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частин другої - п`ятої цієї статті моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

За загальним правилом підставою виникнення зобов`язання з компенсації моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди завданої особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні своїх повноважень виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами статті 1167 ЦК України, відповідно до яких моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статями 1173 та 1174 ЦК України відповідно.

Згідно із статтею 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 750/1591/18-ц (провадження № 14-261цс19) вказано, що згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ право заявника на відшкодування моральної шкоди у випадку надмірно тривалого невиконання остаточного рішення, за що держава несе відповідальність, презюмується.

Встановивши фактичні обставини справи, надавши належну правову оцінку наявним у справі доказам, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про те, що невиконання судового рішення, ухваленого на користь позивача, спричинило їй моральну шкоду. Суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, правильно визначив її розмір, врахував характер і обсяг душевних страждань позивачки, вимоги розумності та справедливості.

Такі висновки узгоджуються з висновками Верховного Суду, викладеними в постанові Верховного Суду від 08 червня 2022 року в справі № 686/4032/21(провадження № 61-19006св21).

Підставою касаційного оскарження заявниця вказує відсутність висновку Верховного Суду щодо відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними судовими рішеннями. У зв`язку з цим зазначає на необхідності у формуванні Верховним Судом правового висновку щодо правильності застосування положень статей 23, 1167,1173 ЦК України через призму норм статей 3, 8, 19, 21, 22 Конституції України у подібних правовідносинах.

Відповідно до пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

Ця норма спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію відносин та підлягають застосуванню судами під час вирішення спору.

Отже, у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК України заявник повинен обґрунтувати, у чому саме полягає неправильне застосування норми матеріального права чи порушення норми процесуального права, щодо якої відсутній висновок Верховного Суду (у чому саме полягає помилка судів попередніх інстанцій при застосуванні відповідних норм права та як саме ці норми права судами були застосовано неправильно).

Верховний Суд не бере до уваги доводи касаційної скарги ОСОБА_1 про наявність підстав, передбачених пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України (відсутність висновків Верховного Суду), з огляду на те, що заявниця не обґрунтувала у чому саме полягає помилка судів попередніх інстанцій при застосуванні відповідних норм права. Наведені доводи зводяться до незгоди заявниці з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій у справі, яка переглядається.

Ураховуючи викладене, доводи заявниці про наявність передбаченої пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України підстави касаційного оскарження є

необґрунтованими, а наявність такої підстави для касаційного перегляду судового рішення є не доведеною.

Щодо вирішення питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу

Постановою Чернігівського апеляційного суду від 14 вересня 2022 року стягнуто з Міністерства юстиції України, Департаменту соціальної політики Чернігівської міської ради на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в загальній сумі 1 500,00 грн, по 750,00 грн з кожного.

Визначаючи розмір витрат на професійну правничу допомогу в загальній сумі 1 500,00 грн, суд апеляційної інстанції виходив із того, що такий розмір є пропорційним до задоволених позовних вимог, він відповідає обсягу наданих представником послуг та виконаних робіт, з урахуванням часу його участі в судових засіданнях у судах першої та апеляційної інстанцій.

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою (частина перша статті 15 ЦПК України).

Відповідно до положень частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно з положеннями частин першої-п`ятої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження), акт виконаних робіт (детальний опис робіт, наданих послуг).

Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату цих послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, акту виконаних робіт, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. Принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності.

Зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

За висновком, викладеним у пункті 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19), при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має пересвідчитись, що заявлені витрати є співмірними зі складністю справи, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності таких витрат. Також суд має врахувати розумність розміру витрат на професійну правничу допомогу та чи не буде їх стягнення становити надмірний тягар для іншої сторони.

На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогув судах першої та апеляційної інстанцій стороною позивачки надано:

- ордер на надання правничої (правової) допомоги серії СВ № 1020570, виданий 06 грудня 2021 року та ордер на надання правничої (правової) допомоги серії СВ № 1028148, виданий 23 червня 2022 року (том 1, а. с. 100, 239);

- договір про надання правової (правничої) допомоги № б/н від 31 грудня 2020 року, укладений між ОСОБА_1 (клієнт) та Кутуковим С. О. (адвокат), пунктом 5 якого визначено гонорар адвоката, а саме: 15 000,00 грн за участь та представництво в суді першої інстанції та 10 000,00 грн за участь та представництво в суді апеляційної інстанції (том 1, а. с. 98);

- квитанції про оплату за надані послуги в розмірі 15 000,00 грн та 10 000,00 грн (том 1, а. с. 99, 240).

Визначаючи розмір витрат на професійну правничу допомогу в загальній сумі 1 500,00, суд апеляційної інстанції виходив із такого.

На виконання умов договору про надання правової (правничої) допомоги адвокатом Кутуковим С. О. подано позовну заяву та здійснено представництво інтересів позивачки у судових засіданнях судів першої та апеляційної інстанцій, які відбулися: 30 грудня 2021 року тривалістю 14 хв., 16 лютого 2022 року тривалістю 12 хв. та 23 травня 2022 року тривалістю 37 хвилин (том 1, а. с. 148, 163,179-180).

У відзиві на позовну заяву Міністерство юстиції України заперечувало факт доведеності понесених позивачкою витрат на надання правничої допомоги, оскільки відсутній детальний розрахунок таких витрат.

Також Міністерство юстиції України звертало увагу суду на критерії реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

У відзиві на апеляційну скаргу Державна казначейська служба України просила відмовити у стягненні на користь позивачки витрат на професійну правничу допомогу, посилаючись на те, що в матеріалах справи відсутній детальний розрахунок правових витрат та опис виконаних адвокатом робіт (кількість витраченого часу, вартість, вчинення конкретної послуги).

Враховуючи наведене, колегія суддів Верховного Суду погоджується з визначеним апеляційним судом розміром понесених позивачкою в судах першої та апеляційної інстанцій витрат на професійну правничу допомогу в сумі 1 500 грн, оскільки такий відповідає обсягу наданих представником послуг та виконаних робіт, із урахуванням часу його участі в судових засіданнях у судах першої та апеляційної інстанцій та є пропорційним до задоволених позовних вимог.

Доводи касаційної скарги про неврахування судом апеляційної інстанції висновків щодо застосування положень статей 137, 263 ЦПК України у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі № 922/1163/18, від 16 травня 2019 року у справі № 823/2638/18, від 21 липня 2020 року у справі № 915/1654/19 не заслуговують на увагу з огляду на таке.

У постанові від 06 березня 2019 року у справі № 922/1163/18 Верховний Суд, виходячи з конкретних обставин справи та обсягу наданих стороні, як клієнту, послуг правничої допомоги щодо представництва її інтересів у суді під час розгляду справи, дійшов висновку про зменшення розміру понесених витрат на професійну правничу допомогу.

У постанові Верховного Суду від 16 травня 2019 року у справі № 823/2638/18 (адміністративне провадження № К/9901/10114/19) вказано, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина шоста статті 134 КАС України).

У цій справі на підтвердження витрат на правову допомогу позивачем надано договір про надання правової допомоги № 07/3 від 02 липня 2018 року, рахунок за наданні послуги № 17-10-2 від 17 жовтня 2018 року з описом наданих послуг та вартості кожної з них окремо, а також кількість годин, витрачену на кожну з цих послуг, квитанцію № 0.0..1 від 17 жовтня 2018 року на суму 2 000 грн.

З урахуванням наданих позивачем доказів Верховний Суд у справі № 823/2638/18 дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 2 000,00 грн.

У постанові від 21 липня 2020 року у справі № 915/1654/19 Верховний Суд зазначив, що заявлений розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката в суді касаційної інстанції, який підлягає відшкодуванню за рахунок позивача, є завищеним та неспівмірним з обсягом наданих послуг адвоката, а тому колегія суддів дійшла висновку, що розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката в суді касаційної інстанції, який підлягає відшкодуванню за рахунок позивача, з огляду на заперечення останнього, підлягає зменшенню та відшкодуванню у сумі 3 000 грн, замість заявлених 26 500,00 грн.

Отже, висновки суду апеляційної інстанції у справі, яка переглядається, не суперечать правовим висновкам, викладеним у зазначених вище постановах, а доводи касаційної скарги в цій частині аргументовані незгодою з оскаржуваним судовим рішенням, яке ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права. Судом оцінено докази за його внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, а до повноважень суду касаційної інстанції відповідно до статті 400 ЦПК України не належить переоцінка доказів.

Щодо відмови в ухваленні додаткового рішення

Відповідно до частини першої статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: 1) стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; 2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати; 3) судом не вирішено питання про судові витрати; 4) суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 430 цього Кодексу.

Звертаючись до суду із заявою про ухвалення додаткового рішення, ОСОБА_1 просила стягнути з Державного бюджету України на її користь 250 000 грн в якості відшкодування моральної шкоди, завданої в результаті ухвалення незаконних судових рішень, а також пропорційно до задоволеної вимоги стягнути понесені нею витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 12 500,00 грн.

Заяву мотивовано тим, що апеляційний суд, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції в частині розміру відшкодування позивачці моральної шкоди, не розглянув позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди, спричиненої незаконними судовими рішеннями, а саме: постановою Новозаводського районного суду м. Чернігова від 30 листопада 2012 року в порядку судового контролю за виконанням судового рішення в адміністративній справі № 2-а-2614/10, яку скасовано постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 18 лютого 2014 року; постановою Чернігівського окружного адміністративного суду від 19 жовтня 2016 року та ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 грудня 2016 року в адміністративній справі № 825/1681/16, які скасовані постановою Верховного Суду від 17 березня 2020 року, що перешкоджали захисту та відновленню її прав, а також не вирішив питання про стягнення на її користь витрат на професійну правничу допомогу, понесених у суді апеляційної інстанції.

У позовній заяві ОСОБА_1 просила стягнути з Державного бюджету України в якості відшкодування моральної (немайнової) шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями та бездіяльністю органів державної влади, в тому числі суду, 500 000 грн. Вказувала, що від незаконних (протиправних) діянь і рішень з боку органів влади, в тому числі різних судів на національному рівні, вона зазнала моральної шкоди, яка виразились у її психоемоційних стражданнях. При цьому позивачка при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди не конкретизувала окремо розміру щодо кожного порушення її прав.

Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 24 травня 2022 року позов ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України, Департаменту соціальної політики Чернігівської міської ради, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди задоволено частково; стягнуто на користь позивачки у відшкодування моральної шкоди за рахунок Державного бюджету України 50 000,00 грн шляхом безспірного списання коштів Державною казначейською службою України з єдиного казначейського рахунку. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Постановою Чернігівського апеляційного суду від 14 вересня 2022 року рішення суду першої інстанції скасовано лише в частині відмови у стягненні витрат на правову допомогу і залишено без змін у частині задоволених позовних вимог.

В апеляційній скарзі, поданій на рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 24 травня 2022 року, ОСОБА_1 не погоджувалася з ухваленим рішенням лише в частині визначеного до стягнення судом розміру відшкодування моральної шкоди і не зазначала про не вирішення судом заявлених нею інших позовних вимог.

З урахуванням викладеного відсутні підстави стверджувати, що колегія суддів апеляційного суду не розглянула позовні вимоги ОСОБА_1 в частині відшкодування їй моральної шкоди, завданої незаконними судовими рішеннями.

Крім того, в апеляційній скарзі ОСОБА_1 просила, в тому числі, вирішити питання про перерозподіл судових витрат та стягнути з Державного бюджету України на її користь судові витрати на професійну правничу допомогу у суді першої інстанції в розмірі 15 000 грн та у суді апеляційної інстанції у розмірі 10 000 грн.

Не погоджуючись з ухвалою Чернігівського апеляційного суду від 07 грудня 2022 року, у касаційній скарзі ОСОБА_1 вказувала на те, що апеляційний суд у постанові від 14 вересня 2022 року у цій справі, підтримуючи позицію суду першої інстанції, зазначив, що розмір відшкодування моральної шкоди відповідає стражданням, завданим заявниці. Але жодних доводів ОСОБА_1 , викладених у позові та в апеляційній скарзі, на її думку, судами до уваги взято не було. При цьому заявниця стверджувала, що суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за її апеляційною скаргою, фактично не вирішив частину її позовних вимог, оскільки про них не згадується у постанові суду від 14 вересня 2022 року та не наведено аргументів на їх спростування.

Крім того, як стверджувала заявниця у касаційній скарзі, апеляційний суд у постанові від 14 вересня 2022 року вирішив питання про розподіл судових витрат лише в суді першої інстанції, при цьому залишив поза увагою питання розподілу судових витрат в апеляційному суді.

Таким чином, на думку заявниці, суд апеляційної інстанції не виконав вимоги статті 270 ЦПК України щодо ухвалення додаткового рішення у справі.

Разом із тим, як вбачається із постанови Чернігівського апеляційного суду від 14 вересня 2022 року суд апеляційної інстанції, вирішуючи питання розміру витрат, понесених ОСОБА_1 за надання їй професійної правничої допомоги у судах першої та апеляційної інстанцій, врахував складність справи, час, витрачений представником позивачки на участь у судових засіданнях як суду першої, так і суду апеляційної інстанції, пропорційність суми до задоволених позовних вимог, а також відповідні клопотання Міністерства юстиції України та Департаменту соціальної політики Чернігівської міської ради, в яких вони просили відмовити у стягненні зазначених вище витрат.

Виходячи з цього, суд апеляційної інстанції рішення Новозаводського районного м. Чернігова від 24 травня 2022 року скасував у частині відмови у стягненні втрат, понесених за надання правничої допомоги, та стягнув на користь ОСОБА_1 з Міністерства юстиції України та Департаменту соціальної політики Чернігівської міської ради витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 1 500,00 грн (по 750 грн з кожного).

Тобто судом апеляційної інстанції було вирішено питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, понесених як у суді першої, так і апеляційної інстанцій.

Враховуючи наведене, колегія суддів Верховного Суду погоджується з висновками суду апеляційної інстанції про відсутність підстав для ухвалення додаткового рішення, а доводи касаційної скарги на ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 07 грудня 2022 року не дають підстав стверджувати про порушення апеляційним судом норм процесуального права, що призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Решта доводів касаційних скарг зводяться до незгоди із судовими рішеннями у справі та переоцінки доказів у справі, проте встановлення обставин справи і перевірка їх доказами не належить до компетенції суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18).

Апеляційний суд, переглядаючи справу у межах доводів апеляційних скарг, з урахуванням усіх конкретних обставин, надав вичерпну відповідь на всі істотні питання.

Враховуючи вимоги статті 400 ЦПК України щодо меж розгляду справи судом касаційної інстанції, у Верховного Суду відсутні підстави для перегляду оскаржених судових рішень. Передбачених частиною третьою статті 400 ЦПК України підстав для виходу за межі доводів та вимог касаційної скарги Верховним Судом не встановлено.

Висновки за результатами розгляду касаційних скарг

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).

З огляду на викладене колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційні скарги без задоволення, а рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 24 травня 2022 року в незміненій після апеляційного перегляду частині, постанову Чернігівського апеляційного суду від 14 вересня 2022 року та ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 07 грудня 2022 року без змін, оскільки доводи касаційних скарг висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_2 , на рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 24 травня 2022 року, постанову Чернігівського апеляційного суду від 14 вересня 2022 року та касаційну скаргуОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_2 , на ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 07 грудня 2022 року залишити без задоволення.

Рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 24 травня 2022 року в незміненій після апеляційного перегляду частині, постанову Чернігівського апеляційного суду від 14 вересня 2022 року та ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 07 грудня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий І. М. Фаловська Судді: А. І. Грушицький В. М. Ігнатенко В. В. Пророк В. В. Сердюк