Дата документу 27.11.2023
Справа № 317/5137/23
Провадження № 2/334/3459/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2023 року Ленінський районний суд м. Запоріжжя в складі: головуючого судді Козлової Н.Ю., при секретарі Александрової А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства « Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» про відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого

в с т а н о в и в :

Позивач в особі представника ОСОБА_2 звернулася до Ленінського районного суду м.Запоріжжя з позовом до Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» про відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого.

Позовні вимоги обґрунтовані наступним:

11.02.2022 рокублизько 2 год. 27 хв. в Дніпропетровській обл., м. Дніпро сталося дорожньо-транспортна пригода в якій водій ОСОБА_3 , керуючи автомобілем марки "TOYOTA COROLLA" р.н. НОМЕР_1 , не впорався з керуванням та здійснив наїзд на перешкоду у вигляді бетонної стіни. Внаслідок даного ДТП ОСОБА_4 отримала тілесні ушкодження, від яких ІНФОРМАЦІЯ_1 померла в реанімаційному відділенні лікарні ім. Мечнікова.

Позивач - мати по відношенні до загиблої, якій спричинена шкода, у зв`язку з втратою годувальника.

Відповідальність водія була застрахована у Публічному акціонерному товаристві «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта».

11.02.2022 року, за фактом настання даної ДТП було внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000253 за статтею 286 КК України та розпочато досудове розслідування.

29.08.2022 року старшим слідчим відділу розслідування злочинів у сфері транспорту, СУ ГУНП в Дніпропетровській області Зайченко Л.М. винесено постанову про закриття кримінального провадження №0000253 в зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення.

Оскільки відповідальність водія за спричинену шкоду третім особам застрахована, позивач вирішив відновити своє порушене право шляхом одержання грошової компенсації за спричинену шкоду у вигляді страхового відшкодування саме від Відповідача, тому звернувся до суду.

Ухвалою суду від 16.10.2023 року у справі відкрито позовне провадження. Вирішено питання про розгляд справи у порядку загального позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

31.10.2023 року від представника Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» надійшов відзив на позовну заяву, в якому заперечував обґрунтованість доводів ОСОБА_1 та її представника та просив суд відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Представник позивача надав відповідь на відзив, в якому посилаючись на норми Цивільного кодексу, Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» вважає вомиоги позивача доведеними, тому просив суд задовольнити їх у повному обсязі. А також, просив суд розглянути даний цивільний позов за відсутністю позивача та його представника та ухвалити рішення на підставі письмових доказів наданих до позову.

Представник відповідача у письмовій формі звернувся до суду про розгляд справи без його участі. Підтримує заперечення, надані у відзиві на позовну заяву та просив суд взяти до уваги заперечення, які викладені ним після отримання відповіді на відзив.

Ухвалою суду від 27.11.2023 року закрито підготовче судове засідання.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дослідивши та перевіривши усі обставини справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, суд приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що 11.02.2022 рокублизько 2 год. 27 хв. в Дніпропетровській обл., м. Дніпро сталося дорожньо-транспортна пригода в якій водій ОСОБА_3 , керуючи автомобілем марки "TOYOTA COROLLA" р.н. НОМЕР_1 , не впорався з керуванням та здійснив наїзд на перешкоду у вигляді бетонної стіни. Внаслідок даного ДТП ОСОБА_4 отримала тілесні ушкодження, від яких ІНФОРМАЦІЯ_1 померла в реанімаційному відділенні лікарні ім. Мечнікова.

Позивач - мати по відношенні до загиблої, якій спричинена шкода, у зв`язку з втратою годувальника.

Відповідальність водія була застрахована у Публічному акціонерному товаристві «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта».

Відповідно до положень статті 509 та з урахуванням приписів статей 11, 22, 23,

599, 1166-1168 ЦК України внаслідок дорожньо-транспортної пригоди між Позивачем та ПАТ «HACK «ОРАНТА» виникли позадоговірні (деліктні) правовідносини.

Згідно з ч.2 ст.999 Цивільного кодексу України до відносин, що випливають

із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше

не встановлено актами цивіїьного законодавства.

Правовідносини, що випливають із обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюються спеціальним Законом України № 1961-IV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон № 1961-І V).

11.02.2022 року, внаслідок ДТП між Позивачем та ПАТ «НАСК «ОРАНТА» виникли позадоговірні (деліктні) правовідносини.

26.05.2023 року до ПАТ «НАСК «ОРАНТА» від Позивача надійшли заяви про страхове відшкодування на підставі ст. 24 та ст. 27 Закону №1961-IV.

03.07.2023 року шляхом підписання угоди про припинення зобов`язання переданням відступного Позивач та ПАТ «НАСК «ОРАНТА» узгодили розмір страхового відшкодування та порядок його виплати.

06.07.2023 ПАТ «НАСК «ОРАНТА» виконало угоду про припинення зобов`язання переданням відступного та виплатило страхове відшкодування на підставі ст. 24, п. 27.3 і п. 27.4 ст. 27 Закону № 1961-ІУ. Факт, дата і розмір отримання страхової виплати визнається позивачем.

Страхову виплату на підставі п. 27.2 ст. 27 Закону №1961-ІУ (втрата годувальника) Угодою про припинення зобов`язання переданням відступного передбачено не було, бо Позивач не додав до заяви про страхове відшкодування документи згідно вимог ст. 35 Закону №1961-ІУ, що підтверджують його перебування на утриманні: доходи потерпілої (загиблої) за попередній (до настання ДТП) календарний рік, розміри пенсій, надані утриманцям внаслідок втрати годувальника. Тому у п. 5 Угоди про припинення зобов`язання переданням відступного було зазначено, що за наявності законних підстав ПАТ «НАСК «ОРАНТА» виплатить страхове відшкодування відповідно до Закону №1961-IVна підставі п. 27.2 ст. 27.

Позивач після підписання Угоди про припинення зобов`язання переданням відступного та отримання страхового відшкодування не надав до ПАТ «НАСК «ОРАНТА» документи згідно вимог ст. 35 Закону №1961-IV, що підтверджують його перебування на утриманні. Замість цього Позивач звернувся до суду.

Ваховуючи викладене вище, відповідно до п. 36.2 ст. 36 Закону №1961-IV строк прийняття рішення ПАТ «НАСК «ОРАНТА» про страхове відшкодування на підставі п. 27.2 ст. 27 Закону №1961-IV збільшився на 90 днів з дня отримання відповідачем документів, які зазначені у ст. 35 Закону №1961-IV і підтверджують, що позивач знаходився на утриманні потерпілого. Тому у ПАТ «НАСК «ОРАНТА» не було правових підстав для виплати позивачу страхового відшкодування на підставі п. 27.2 ст. 27 Закону №1961-ІУ.

З наведеного вбачається, що ПАТ «НАСК «ОРАНТА» (Відповідач) не відмовило Позивачу у страховому відшкодуванні на підставі п. 27.2 ст. 27 Закону №1961-1У і не прострочило його виплату, а діяло відповідно до вимог Закону №1961-ІУ, який регулює правовідносини між ними.

Страхова виплата на підставі п. 27.2 ст. 27 Закону М1961-ІУ, за умови надання документів згідно вимог ст. 35 Закону №1961-IV, була передбачена Угодою про припинення зобов`язання переданням відступного від 03.07.2023.

Твердження Позивача про бездіяльність ПАТ «НАСК «ОРАНТА» або відмову у виплаті страхового відшкодування на підставі п. 27.2 ст. 27 Закону №1961-IV не відповідають дійсності. Зазначені обставини підтверджуються: додатками до позовної заяви; клопотанням Позивача про витребування доказів щодо доходів ОСОБА_4 за один рік до ДТП; визнанням Позивача у тексті заяви факту, дати і розміру страхової виплати; повідомленням про ДТП, зареєстрованим 26.05.2023; Угодою про припинення зобов`язання переданням відступного від 03.07.2023.

Отже, аналіз фактичних обставин справи та норм законодавства України свідчить, що ПАТ «НАСК «ОРАНТА» належним чином виконувало свої зобов`язання та не порушувало прав і законних інтересів Позивача.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.

Частина 1 статті 13 ЦК України визначає, що цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. Відповідно до частини 1 статті 14 ЦК України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Згідно ч. 1 статті 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Застосування цих норм законодавства України у судовій практиці наведено нижче.

Зокрема, у постанові Верховного Суду від 15.08.2019 року (справа №1340/4630/18; провадження № К/9901/16194/19; К/9901/16864/19) зазначено, що відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові (п.44). Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 12 червня 2018 року у справі № 826/4406/16, у постанові Верховного Суду від 04.03.2020 року у справі № 761/32057/18, у постанові Верховного Суду від 28.02.2018 року у справі № 910/21160/16.

У постанові Верховного Суду від 03.07.2019 року (справа № 280/1597/16-й; провадження № 61-20976св18) у розділі «Нормативно-правове обґрунтування» зазначено: «....правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Тобто, матеріально-правовий аспект захисту цивільних прав та інтересів насамперед полягає в з`ясуванні, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення.

Підсумовуючи викладене, правовими підставами для звернення до суду за захистом цивільних прав є порушення, невизнання або оспорювання цивільного права, за захистом якого особа звертається. Наявність або відсутність правових підстав для звернення до суду із цивільним позовом є основною і єдиною регулятивною нормою для реалізації права на судовий захист.

З наведеного вбачається, що ПАТ «HACK «OP АНТ А» не порушувало порядок прийняття рішення та виплати страхового відшкодування на підставі п. 27.2 cm. 27 Закону №1961-IV. встановлений цим Законом, який регулює правовідносини між ним і Позивачем. ПАТ «HACK «ОРАНТА» (Відповідач) не відмовило Позивачу у страховому відшкодуванні на підставі п. 27.2 cm. 27 Закону 961-IV і не прострочило його виплату, а діяло відповідно до вимог Закону №961-IV, який регулює правовідносини між ними та Угоди про припинення зобов`язання переданням відступного від 03.07.2023.

З огляду на надані докази Позивач для встановлення юридичного факту перебування на утриманні потерпілої до суду, органів місцевого самоврядування або соціального захисту не звертався.

Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (ч.З ст.36) та Законом України «Про пенсійне забезпечення» (ст.38) визначено обставини, за якими можливо встановити юридичний факт перебування особи на утриманні померлого годувальника: особа була на повному утриманні померлого годувальника; особа одержувала від померлого годувальника допомогу, що була для неї постійним і основним джерелом засобів до існування. Ці кваліфікуючі ознаки перебування особи на утриманні померлого годувальника Позивач не взяв до уваги, посилаючись на інші обставини.

Довідка про спільне проживання із потерпілою (загиблою), додана до позовної заяви, та статус пенсіонера не доводять, що Позивач перебувала на її утриманні.

Згідно п.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень.

Позивачу, який просить стягнути страхове відшкодування у зв`язку зі смертю потерпілої, серед іншого необхідно підтвердити доказами розмір доходу потерпілої (загиблої) та факт знаходження на утриманні.

Тобто, надати документи, що підтверджують перебування на утриманні потерпілого (померлого), його доходи за попередній (до настання ДТП) календарний рік, розміри пенсії, надані утриманцям внаслідок втрати годувальника - у разі вимоги заявника про відшкодування шкоди у зв`язку із смертю годувальника (п.п. «е», п. 35.2 ст. 35 Закону №1961-IV). Такі документи Позивачу необхідно було надати до страхової компанії відповідно до приписів Закону №1961 -IV і отримати страхову виплату.

Аналіз норм законодавства України та фактичних обставин справи свідчить, що заява Позивача про перебування його на утриманні потерпілого не підтверджена доказами, а нанадані Позивачем докази не дозволяють встановити, що він був на повному утриманні потерпілого та одержував від нього допомогу, яка була постійним і основним джерелом засобів до існування; належні, допустимі, достовірні і достатні докази перебування Позивача на утриманні потерпілого не були надані Відповідачу до подання позову та не були надані до суду разом із позовною заявою.

Позивач просить стягнути 153 200 гривень страхового відшкодування, заподіяної шкоди у зв`язку зі смертю потерпілого, на підставі на підставі п. 27.2 ст. 27 Закону №1961-ІУ (Про обов`язкове страхування...) одним платежем.

Пунктом 27.2 статті 27 Закону № 1961-IV передбачено, що страховик здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 ЦК України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами.

Зазначена норма права за способом викладення змісту є бланкетною, тобто містить посилання на іншу норму права, а саме на статтю 1200 ЦК України, та може застосовуватися лише в поєднанні із цією нормою.

Згідно з частиною першою статті 1200 ЦК України у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні. Шкода відшкодовується, зокрема, батькам, які досягли пенсійного віку, встановленого законом, - довічно.

Частиною першою статті 1202 ЦК України передбачено, що відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю потерпілого, здійснюється щомісячними платежами.

Тлумачення положень статей 1200 та 1202 ЦК України дає підстави для висновку, що одна із них визначає перелік осіб, які мають право на відшкодування шкоди, завданої смертю потерпілого, а інша - порядок відшкодування такої шкоди.

Таким чином, вказані норми необхідно розглядати у взаємозв`язку, оскільки вони підлягають застосуванню як елементи єдиного механізму правового регулювання відносин із відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю потерпілого.

У системному зв`язку зі статтями 1200, 1202 ЦК України положення пункту 27.2 статті 27 та пункту 36.2 статті 36 Закону № 1961-ІУ щодо строків відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, необхідно розуміти таким чином: страховик здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами шляхом виплати страхових сум щомісячними платежами; перший платіж здійснюється не пізніше, ніж через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування. Ппунктом 27.5 статті 27 Закону № 1961-ІУ передбачено, що відшкодування шкоди пов`язаної із смертю потерпілого, може бути виплачено у вигляді одноразової виплати, але це є правом страховика, а не його обоє язком.

Разом з тим, відповідно до абзацу другого частини першої статті 1202 ЦК України за наявності обставин, які мають істотне значення, сума відшкодування може бути виплачена одноразово, але не більше як за три роки.

Таким чином, порядок отримання страхового відшкодування у зв`язку зі смертю потерпілого на підставі п. 27.2 ст. 27 Закону передбачає: щомісячні виплати за графіком (не один платіж); за наявності обставин, які мають істотне значення, можливість одноразової виплати, але не більше як за три роки наперед.

При цьому, позовна заява не містить посилань на підстави, з якими закон пов`язує можливість виплати відшкодування одноразовим платежем, але не більше як за три роки. Такі правові висновки викладені Верховним Судом у постанові від 05 лютого 2020 року у справі № 326/440/19 (провадження № 61-17499св19). Аналіз положень Закону № 1961-ІУ, ЦК України та фактичних обставин справи свідчить, що вимога стягнути 153200 гривень страхового відшкодування у зв`язку зі смертю потерпілого на підставі п. 27.2 ст. 27 Закону № 1961-ІУ одним платежем взагалі не відповідає вимогам законодавства України.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які сторона позивача посилається, як на підставу для задоволення позовних вимог, так само, як і наявності порушень норм закону при проведенні торгів, так і факту порушення проведенням цих торгів та прав та інтересів позивача не було доведено, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України у разі відмови в позові, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 89, 141, 247, 259, 263-265, 268, 273, 279, 280-284 ЦПК України, у відповідності до ст..4, 6, 11, 12, 22, 23, 599, 999, 1166-1168, 1200, 1202 ЦК України, Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», суд

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства « Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» про відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого - відмовити у повному обсязі.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не буде подано.

Учасники справи мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Запорізького апеляційного суду через Ленінський районний суд м. Запоріжжя протягом 30 днів з дня складання повного рішення суду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Н.Ю.Козлова