Постанова

Іменем України

14 червня 2023 року

м. Київ

справа № 757/23492/13-ц

провадження № 61-11014св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є. (суддя-доповідач),

суддів: Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

третя особа - Головне управління юстиції м. Києва,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду м. Києва в складі судді Шевчука А. В. від 01 жовтня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду в складі колегії суддів: Музичко С. Г., Болотова Є. В., Лапчевської О. Ф. від 24 червня 2020 року,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2013 року ОСОБА_5 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа - Головне управління юстиції м. Києва про визнання угод недійсними, визнання права власності на майно та витребування майна.

Свої вимоги позивач мотивувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її рідний дядько ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . До складу спадщини після померлого ОСОБА_6 мала увійти приватизована у 2001 році квартира АДРЕСА_1 , у якій до дня смерті був зареєстрований і проживав останній. Після прийняття спадщини ОСОБА_1 виявила, що зазначене житлове приміщення у 2002 році таємно у незаконний спосіб вибуло з власності спадкодавця. Зазначала, що ОСОБА_6 , як власник спірного житлового приміщення, жодних доручень будь-кому не видавав і нічого не підписував, у тому числі доручення від 27 жовтня 2001 року, на підставі якого, від імені останнього 27 лютого 2002 року укладено договір купівлі-продажу квартири. Надалі 25 червня 2004 року спірна квартира за договором купівлі-продажу була перепродана ОСОБА_3 в особі її представника ОСОБА_7 , ОСОБА_4 та ОСОБА_8 . При цьому, ОСОБА_6 не знав і не міг знати про перехід права власності на спірну квартиру, оскільки нові власники себе ніяким чином не проявляли та будь-яким чином не повідомляли ОСОБА_6 про свої права на квартиру. Лише в грудні 2017 року ОСОБА_6 стало відомо про порушення його права на майно, що потягло за собою порушення слідчим СВ Оболонського РУГУ МВС України у м. Києві кримінальної справи № 05-13537 за фактом вчинення злочину, передбаченого частиною третьою статті 190 КК України. Проте, ОСОБА_6 у зв`язку із смертю не встиг скористатися своїм законним правом та захистити майнове право в суді.

Вважає, що оскільки спадкодавець письмових повноважень на відчуження своєї квартири ОСОБА_2 не надав та не проявляв власного волевиявлення на укладення договору купівлі-продажу спірної квартири від 27 лютого 2002 року, не ставив свого підпису на дорученні від 27 жовтня 2011 року та у подальшому не схвалював цей договір, то в силу статей 48, 63 ЦК УРСР (чинних на час оформлення) зазначеної угоди слід визнати недійсними.

З огляду на зазначене, визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 27 лютого 2002 року з моменту його укладення свідчитиме про наявність спірної квартири у складі спадкового майна померлого ОСОБА_6 та її спадкування позивачем, а отже дає право витребувати своє майно від осіб, які незаконно, без відповідної правової підстави заволоділи ним.

Разом з тим, оскільки право власності ОСОБА_1 на спірну квартиру як спадкове майно померлого ОСОБА_6 не визнається відповідачами у справі, на думку позивача таке право підлягає захисту відповідно до норм спадкового права та норми статті 392 ЦК України шляхом визнання права власності на це майно.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 01 жовтня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано недійсним доручення від 27 жовтня 2001 року від імені ОСОБА_6 на ім`я ОСОБА_2 , посвідчене державним нотаріусом Одинадцятої Київської державної нотаріальної контори Борисовою С. О. в реєстрі за № 6у-2426. Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 27 лютого 2002 року, укладений між ОСОБА_6 , від імені якого діяв ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Звєрковою Н. В. в реєстрі за № 2106 та зареєстрованого в Київському міському бюро технічної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна 14 червня 2004 року. В задоволенні решти вимог відмовлено. Вирішено питання про судові витрати.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що спадкове право ОСОБА_1 за відсутності звернення до нотаріальної контори про оформлення права власності на нерухоме майно та відмови у його оформленні, на даний час, не порушено, а отже визнання права власності за позивачем в порядку спадкування за законом на квартиру АДРЕСА_1 у позовному провадженні є передчасним. Оскільки ОСОБА_1 не була власником спірної квартири і на даний час таке право за нею не оформлено, вимога останньої про витребування у ОСОБА_4 вказаного житла саме на її користь є передчасною та не підлягає задоволенню.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 24 червня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 01 жовтня 2019 року залишено без змін.

Апеляційний суд, погоджуючись з висновками суду першої інстанції в частині відмови в позові, зазначив про те, що місцевий суд дійшов обґрунтовано відмовив в позові у визнанні права власності, у зв`язку із відсутністю звернення позивача до нотаріальної контори та відмови нотаріусом у вчиненні нотаріальних дій. Також апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції щодо відмови у витребуванні спірного нерухомого майна на користь ОСОБА_1 , оскільки за нею не було зареєстровано право власності на спірну квартиру та на даний час таке право за нею не оформлено.

Узагальнені доводи вимог касаційної скарги

У липні 2020 року на адресу Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 01 жовтня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 24 червня 2020 року, у якій заявник посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати зазначені судові рішення в частині відмови в позові та в цій частині ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Підставою касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме суд застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в постанові Верховного Суду України від 23 січня 2013 року у справі № 6-164цс12, постановах Верховного Суду від 10 травня 2018 року у справі № 127/3128/16-ц, від 21 листопада 2018 року у справі № 641/10276/16-ц, від 11 лютого 2019 року у справі № 761/1989/14-ц, від 20 травня 2019 року у справі № 303/6974/16-ц, від 27 травня 2019 року у справі № 521/17665/14-ц, від 09 жовтня 2019 року у справі № 522/18342/16-ц, від 18 грудня 2019 року у справі № 521/4954/16-ц, від 09 січня 2020 року у справі № 359/11588/15-ц, від 30 червня 2020 року у справі № 637/897/17 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Зазначає, що суди попередніх інстанцій, відмовивши в позові, не визнали того, що позивач, прийняла спадщину у встановленому законом порядку, з часу її відкриття набула речові права на успадковану квартиру - право володіння та право користування нею і, відповідно, право на захист цих прав шляхом подання віндикаційного позову до останнього власника спірної квартири ОСОБА_4 на підставі пункту 3 частини першої статті 388 ЦК України, а також на визнання права власності на спірну квартиру у порядку спадкування за законом після ОСОБА_6 , так як іншого способу захисту та поновлення порушеного права не існує.

Також заявник вказує на порушення норм процесуального права, що унеможливлює встановлення фактичних обставин справи, які мають значення для правильного вирішення справи (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Судові рішення в частині задоволення позову до суду касаційної інстанції не оскаржено та предметом перегляду не є (стаття 400 ЦПК України).

Відзив на касаційну скаргу до суду не надходив.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 05 серпня 2020 року відкрито касаційне провадження у даній справі і витребувано цивільну справу № 756/4141/13-ц з Оболонського районного суду м. Києва.

Ухвалою Верховного Суду від 03 лютого 2021 року зазначену справу призначено до судового розгляду в складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Квартира АДРЕСА_1 була приватизована на ім`я ОСОБА_6 , що підтверджується свідоцтвом про право власності від 27 грудня 2001 року.

27 жовтня 2001 року державним нотаріусом Одинадцятої Київської державної нотаріальної контори Борисовою С. О. посвідчено та зареєстровано в реєстрі за № 6у-2426 довіреність, видану від імені ОСОБА_6 на ім`я ОСОБА_2 , якою останній був уповноважений управляти та розпоряджатися всім майном довірителя, з чого б воно не складалося і де б воно не знаходилося, крім іншого, представляти інтереси довірителя в усіх установах, організаціях м. Києва з питань приватизації квартири АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_6 , в Київському міському бюро технічної інвентаризації з питань отримання довідки-характеристики.

Згідно свідоцтва про смерть Серії НОМЕР_1 ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Згідно постанови слідчого СВ Оболонського РУГУ МВС України в м. Києві від 30 грудня 2007 року порушено кримінальну справу по факту вчинення невідомими особами злочину передбаченого частиною третьою статті 190 КК України, а саме щодо вчинення шахрайських дій та заволодіння належної ОСОБА_6 квартири АДРЕСА_1 .

Згідно висновку № 0603 почеркознавчого та технічного дослідження Київської незалежної судово-експертної установи від 08 серпня 2013 року, проведеної на замовлення представника позивача підписи від імені ОСОБА_6 , зображення яких містяться в електрофотографічній копії доручення від 27 жовтня 2001 року посвідченого державним нотаріусом Одинадцятої Київської державної нотаріальної контори Борисовою С. О. в реєстрі за № 6у-2426 щодо надання ОСОБА_2 повноважень на управління та розпорядження майном, аркуша 65 Реєстру для реєстрації нотаріальних дій постійного зберігання щодо посвідчення доручення та розпорядження майном у графі «Розписка про одержання оформленого документу» виконані не ОСОБА_6 , а іншою особою з наслідуванням підписів ОСОБА_6 .

Відповідно до висновку експерта № 448/тдд від 06 січня 2015 року підпис в графі «Розписка про одержання оформленого документу» на оригіналі аркушу № 65 в Реєстрі для реєстрації нотаріальних дій № 6у-2426 за 2001 рік Одинадцятої Київської державної нотаріальної контори від імені ОСОБА_6 виконаний не ОСОБА_6 , а іншою особою.

27 лютого 2002 року ОСОБА_6 , від імені якого, на підставі доручення, посвідченого Одинадцятою Київською державною нотаріальною конторою в реєстрі за № 6у-2426 діяв ОСОБА_2 уклав з ОСОБА_3 договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 .

У свою чергу ОСОБА_3 25 червня 2004 року за договором купівлі-продажу відчужила вказану квартиру ОСОБА_4 та ОСОБА_8 .

Згідно із довідкою КП «Житлосервіс «Оболонь» від 11 та 27 червня 2008 року ОСОБА_6 проживає та зареєстрований по АДРЕСА_2 .

Відповідно до довідки ЖП «Житлосервіс «Оболонь» від 22 вересня 2022 року, квитанції про сплату комунальних послуг за адресою: АДРЕСА_2 надходили на ім`я власника квартири ОСОБА_6 .

У відповідності до довідки Одинадцятої Київської державної нотаріальної контори від 26 січня 2013 року за № 252/02-14 за матеріалами спадкової справи майна померлого ОСОБА_6 єдиною спадкоємицею спадкового майна померлого є племінниця спадкодавця - ОСОБА_1 , яка прийняла спадщину та отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на належне померлому спадкове майно.

Також судом встановлено та підтверджено відомостями Одинадцятої Київської державної нотаріальної контори, що станом на час оформлення ОСОБА_1 спадщини ІНФОРМАЦІЯ_4 квартира АДРЕСА_1 не увійшла до складу спадщини померлого ОСОБА_6 .

2.Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме належних їй прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

У разі порушення (невизнання, оспорювання) суб`єктивного цивільного права чи інтересу у потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту. Право на застосування певного способу захисту порушеного права існує у рамках захисних правовідносин. Тобто спосіб захисту реалізується через суб`єктивне цивільне право, яке виникає та існує в рамках захисних правовідносин (зобов`язань).

У постанові від 14 грудня 2021 року у справі № 344/16879/15-ц (провадження № 14-31цс20) Велика Палата Верховного Суду виснувала, що майнове право - це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений деякими, але не всіма правами власника майна, і яке свідчить про правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно або інше речове право на певне майно в майбутньому.

У справі, яка переглядається, ОСОБА_1 зокрема просить витребувати квартиру АДРЕСА_1 із чужого незаконного володіння, оскільки вона є спадкоємцем ОСОБА_6 , із власності якого квартира вибула незаконним шляхом, а саме на підставі підробленої довіреності, а відтак вона має правомірний й підставний інтерес щодо спірної квартири.

Статтею 396 ЦК України встановлено, що особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права відповідно до положень глави 29 ЦК України, в тому числі і на витребування цього майна від добросовісного набувача.

Отже, у спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини. Такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України. Якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, право розпорядження нерухомим майном виникає в нього з моменту державної реєстрації цього майна (частина друга статті 1299 ЦК України). Спадкоємець, який прийняв у спадщину нерухоме майно, ще до його державної реєстрації має право витребовувати це майно від його добросовісного набувача з підстав, передбачених статтею 388 ЦК України, зокрема у разі, якщо воно вибуло з володіння спадкодавця поза волею останнього.

Відтак, прийнявши в установленому законом порядку спадщину позивач з часу її відкриття набула речові права на успадковану квартиру - право володіння та право користування нею і, відповідно, право на захист цих прав.

До такого висновку дійшов і Верховний Суд України у справі № 6-164цс12 від 23 січня 2013 року.

У зв`язку з цим, висновки судів попередніх інстанцій про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 про витребування квартири з чужого незаконного володіння не підлягають задоволенню з огляду на відсутність у неї свідоцтва про право на спадщину за законом є помилковими.

Щодо витребування майна із чужого незаконного володіння

Відповідно до частин першої та другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).

Держава забезпечує рівний захист усіх суб`єктів права власності із застосуванням передбачених законодавством заходів. Регулювання, наведене в Главі 29 ЦК України, передбачає, зокрема, такі способи захисту права власності, як витребування майна із чужого незаконного володіння (віндикаційний позов) й усунення перешкод у реалізації власником права користування та розпорядження його майном (негаторний позов).

Власник має право витребувати майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України), незалежно від того, чи заволоділа ця особа незаконно спірним майном сама, чи придбала його у особи, яка не мала права відчужувати це майно.

При цьому стаття 400 ЦК України вказує на обов`язок недобросовісного володільця негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов`язку заінтересована особа має право пред`явити позов про витребування цього майна.

Разом з тим стаття 330 ЦК України передбачає можливість добросовісному набувачеві набути право власності на майно, відчужене особою, яка не мала на це права, як самостійну підставу набуття права власності (та водночас, передбачену законом підставу для припинення права власності попереднього власника відповідно до приписів статті 346 ЦК України). Так, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього.

Стаття 388 ЦК України містить сукупність підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Так, відповідно до частини першої вказаної норми якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Тобто можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно).

Подібний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (провадження № 12-35гс21).

За змістом частини п`ятої статті 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі про те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача й є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна (див. пункти 28, 29 постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 907/50/16 (провадження № 12-122гс18)).

Отже, для задоволення віндикаційного позову істотне значення має добросовістність (недобросовістність ) незаконного володільця.

Від недобросовісного набувача, майно може бути витребуване власником в усіх випадках.

Установлено, що спадкодавець постійно проживав та був зареєстрований в спірній квартирі, ніс витрати на утримання квартири, до дня смерті, що підтверджується відповідними довідками КП «Житлосервіс «Оболонь».

Відповідно до частини першої статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

З обставин цієї справи вбачається, що ОСОБА_4 , набувши право власності на спірну квартиру у 2004 році, у ній не проживав та не був зареєстрований, ніяким чином за життя спадкодавця не прийняв у власність нерухоме майно - спірну квартиру, у відповідності до вимог статті 655 ЦК України. Спадкодавець вважав себе власником квартири, проживав в ній до дня смерті ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ), квартира з його володіння вибула незаконним шляхом, що встановлено судовим рішенням в неоскаржуваній його частині. Така поведінка набувача майна свідчить про те, що він знав про незаконність свого володіння, й відповідно про його недобросовісність.

Оскільки набувач ОСОБА_4 за встановлених у справі обставинах міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, його недобросовісність є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна, відповідно до статей 387, 388 ЦК України .

Відповідно до частин першої та четвертої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, оскаржувані судові рішення судів попередніх інстанцій в частині позовних вимог ОСОБА_1 про витребування квартири з чужого незаконного володіння підлягають скасуванню з ухваленням у цій частині нового судового рішення про задоволення позову.

За вказаних обставин Верховний Суд приймає аргументи касаційної скарги про порушення судом судами попередніх інстанцій норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, неправильне врахування висновків Верховного Суду, що призвело до порушення прав позивача.

Оскільки спір у цій справі виник з приводу витребування майна з чужого незаконного володіння, а не з підстав спадкування, то правильними є висновки судів попередніх інстанцій про відмову в позові ОСОБА_1 в частині визнання за нею права власності в поряду спадкування на квартиру АДРЕСА_3 , після смерті ОСОБА_6 .

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 01 жовтня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 24 червня 2020 року в частині позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про витребування майна скасувати.

Витребувати від ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 .

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 01 жовтня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 24 червня 2020 року в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання права власності квартиру АДРЕСА_1 . - залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді:А. Ю. Зайцев
Є. В. Коротенко
В. М. Коротун
М. Ю. Тітов