ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2023 року

м. Київ

справа № 756/14628/17

провадження № 61-11799св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Олійник А. С. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 24 січня 2022 року у складі судді Диби О. В. та постанову Київського апеляційного суду від 03 листопада 2022 року у складі колегії суддів Мережко М. В., Савченка С. І., Ігнатченко Н. В.

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» (далі - АТ КБ «Приватбанк», банк), Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон» (далі - ТОВ «ФК «Фінілон») про стягнення заборгованості за договором банківського вкладу.

Позов обґрунтований тим, що він протягом 2012-2013 року уклав з АТ КБ «Приватбанк» договори банківського вкладу: від 23 березня 2012 року № SAMDN0412 у розмірі 70 000,00 грн, від 14 серпня 2013 року № SAMDN2669 - 40 000 грн, від 15 серпня 2013 року № SAMDN5162 - 120 000,00 грн, від 27 серпня 2013 року № SAMDN2492 - 85 100,00 грн, від 07 листопада 2013 року № SAMDN42620 - 110 541,55 грн, від 29 листопада 2013 року № SAMDNWFD100 - 130 000,00 грн, від 26 грудня 2013 року № SAMDNWFD500 - 110 000,00 грн.

Згідно з договором про відступлення права вимоги, укладеним з ОСОБА_3 , він набув право вимоги за договором банківського вкладу від 11 лютого 2014 року № SAMDNWFD200 у розмірі 6 000,00 доларів США.

Банк всупереч умовам договорів та законодавству взяті на себе зобовязання зі сплати процентів за використання коштів припинив виконувати, чим порушив умови договорів та його право на своєчасне отримання процентів за користування коштами.

Банк відповідно до частини другої статті 625 ЦК України у зв`язку з невиконанням договорів зобов`язаний сплатити три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Загальна сума боргу становить 826 601,15 грн, на яку у зв`язку з невиконанням відповідачем своїх зобов`язань зі сплати відсотків за використання грошових коштів, нараховується 3 % річних від простроченої суми боргу, що становить 24 798,03 грн.

Просив стягнути суму заборгованості в розмірі 826 601,15 грн, 3 % річних від простроченої суми боргу - 24 798,03 грн, судові витрати.

Короткий зміст судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 24 січня 2022 року, яке залишене без змін постановою Київського апеляційного суду від 03 листопада 2022 року, у позові відмовлено.

Суди виходили з того, що судовими рішеннями у справі № 643/1816/16-ц встановлено, що ОСОБА_4 не довів належними та допустимими доказами факт укладення договорів банківського вкладу між банком та Іскоростенськими. Суди у цій справі встановили обставини укладення спірних договорів банківського вкладу щодо АТ КБ «Приватбанк», а особа, яка мала право на звернення до суду з вимогами про стягнення таких коштів (новий кредитор), таке право реалізувала.

Отже, належний кредитор, в повній мірі реалізував свої права за спірними договорами, тому його повторне звернення до суду з тими самими вимогами не допускається.

У матеріалах справи не було відомостей про те, що позивач не знав або не міг знати про укладення з ОСОБА_4 договорів та того факту, що він звертався за судовим захистом як новий кредитор.

Врахувавши, що обставини, на які посилається позивач, встановлені рішеннями судів щодо однієї із сторін, яка бере участь у цій справі та брала участь у розгляді справи № 643/1816/16-ц - АТ КБ «Приватбанк», ці обставини доказуванню не підлягають. Суди встановили недоведеність факту укладення спірних договорів банківського вкладу.

17 листопада 2014 року між АТ КБ «Приватбанк» і ТОВ «ФК «Фінілон» укладно договір про переведення боргу, відповідно до якого ТОВ «ФК «Фінілон» набуває статус боржника за спірними договорами банківських вкладів. Воночас банк не довів, що цей договір укладався за згодою вкладників, у зв`язку з чим позовні вимоги в цій частині також задоволенню не підлягають.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У листопаді 2022 року АТ КБ «ПриватБанк» направило поштовим зв`язком до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 24 січня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 03 листопада 2022 року, просило скасувати постанову суду апеляційної інстанції, змінити мотивувальну частину рішення суду першої інстанції, виключивши з нею фразу «Разом з тим, банком не доведено, що вказаний договір укладався зі згоди вкладників».

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суди не надали оцінки доказам у справі про відсутність у банку зобов`язання перед позивачем, оскільки він є неналежним відповідача у справі.

Неправомірним є висновок судів про те, що банк не довів, що договір про переведення боргу на ТОВ «ФК «Фінілон» укладено зі згоди вкладників, оскільки докази на підтвердження надання вкладниками мовчазної згоди є у матеріалах справи. 30 січня 2015 року на офіційному сайті банку було розміщено повідомлення про переведення боргу на ТОВ «ФК «Фінілон» та надано строк до 15 лютого 2015 року для подання письмових заперечень (незгоди) щодо переведення боргу.

Суди попередніх інстанцій не застосували правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 27 квітня 2022 року у справі № 321/1260/19, провадження № 61-1297св22, від 28 вересня 2022 року у справі № 530/1995/18, провадження № 61-697св21, від 06 жовтня 2021 року у справі № 263/11275/18, провадження № 61-2979св20, від 10 березня 2021 року у справі № 607/11746/17, провадження № 61-18730св20, від 01 червня 2022 року у справі № 904/1721/20.

Питання недійсності правочину не може вирішуватися судом самостійно без відповідної позовної заяви. Форма вираження волі сторони через мовчання є альтернативою усній та письмовій формам укладення договору. Згода кредитора на переведення боргу є юридичною дією, що може як передувати, так і слідувати за моментом переведення боргу.

Постановою Верховного Суду від 01 червня 2022 року у справі № 904/1721/20 залишено без змін рішення суду першої інстанції про задоволення позову АТ КБ «Приватбанк» до ТОВ «ФК «Фінілон» про внесення змін до договору про передення боргу від 17 листопада 2014 року шляхом визнання укладеною додаткової угоди від 10 січня 2020 року. Тобто судовим рішенням підтверджено дійсність договору про переведеня боргу.

АТ КБ «Приватбанк» у клопотанні просить передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду з метою вирішення правової проблеми, а саме кваліфікації наслідків укладення угод між банком ТОВ «ФК «Фінілон» про переведення боргу за договорами банківського вкладу.

Аргументи інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу до Верховного Суду не надійшов.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 26 грудня 2022 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано матеріали справи.

У січні 2023 року справа надійшла до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду

Підстави відкриття касаційного провадження та межі розгляду справи

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Відповідно до статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Касаційне провадження відкрито з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з таких підстав.

Фактичні обставин справи, встановлені судами

Між ОСОБА_5 та ПАТ КБ «Приватбанк» були укладені договори банківського вкладу: від 23 березня 2012 року № SAMDN0412 у розмірі 70 000,00 грн, від 14 серпня 2013 року № SAMDN2669 - 40 000 грн, від 15 серпня 2013 року № SAMDN5162 - 120 000,00 грн, від 27 серпня 2013 року № SAMDN2492 - 85 100,00 грн, від 07 листопада 2013 року № SAMDN42620 - 110 541,55 грн, від 29 листопада 2013 року № SAMDNWFD100 - 130 000,00 грн, від 26 грудня 2013 року № SAMDNWFD500 - 110 000,00 грн.

11 лютого 2014 року між ОСОБА_3 і банком укладено договір банківського вкладу № SAMDNWFD200 у розмірі 6 000,00 доларів США.

15 січня 2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено договір відступлення права вимоги за договором банківського вкладу від 11 лютого 2014 року № SAMDNWFD200 у розмірі 6 000,00 доларів США.

Того ж дня між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 укладено договір відступлення права вимоги за договорами банківського вкладу: від 23 березня 2012 року № SAMDN0412 у розмірі 70 000,00 грн, від 14 серпня 2013 року № SAMDN2669 - 40 000 грн, від 15 серпня 2013 року № SAMDN5162 - 120 000,00 грн, від 27 серпня 2013 року № SAMDN2492 - 85 100,00 грн, від 07 листопада 2013 року № SAMDN42620 - 110 541,55 грн, від 29 листопада 2013 року № SAMDNWFD100 - 130 000,00 грн, від 26 грудня 2013 року № SAMDNWFD500 - 110 000,00 грн.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 24 березня 2016 року у справі № 643/1816/16-ц задоволено позов ОСОБА_4 до ПАТ КБ «Приватбанк» і з урахуванням нарахованих відсотків за договорами банківського вкладу: від 23 березня 2012 року № SAMDN0412 у розмірі 70 000,00 грн, від 14 серпня 2013 року № SAMDN2669 - 40 000 грн, від 15 серпня 2013 року № SAMDN5162 - 120 000,00 грн, від 27 серпня 2013 року № SAMDN2492 - 85 100,00 грн, від 07 листопада 2013 року № SAMDN42620 - 110 541,55 грн, від 29 листопада 2013 року № SAMDNWFD100 - 130 000,00 грн, від 26 грудня 2013 року № SAMDNWFD500 - 110 000,00 грн, стягнено - 972 344,73 грн, а також з урахуванням нарахованих відсотків за договором банківського вкладу від 11 лютого 2014 року № SAMDNWFD200 - 7 037,33 долари США, що еквівалентно 186 207,75 грн, судовий збір - 6 890,00 грн.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 25 жовтня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 березня 2017року, скасовано рішення Московського районного суду м. Харкова від 24 березня 2016 року, у позові ОСОБА_4 до ПАТ КБ «Приватбанк» про повернення банківських вкладів відмовлено.

Судовими рішеннями у справі № 643/1816/16-ц встановлено, що ОСОБА_4 не довів належними та допустимими доказами факт укладення договорів банківського вкладу між банком та Іскоростенськими.

Угодою про розірвання договору від 07 червня 2017 року, укладеною між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , сторони договору домовились про розірвання договору від 15 січня 2016 року про відступлення права вимоги за договорами банківського вкладу: від 23 березня 2012 року № SAMDN0412 у розмірі 70 000,00 грн, від 14 серпня 2013 року № SAMDN2669 - 40 000 грн, від 15 серпня 2013 року № SAMDN5162 - 120 000,00 грн, від 27 серпня 2013 року № SAMDN2492 - 85 100,00 грн, від 07 листопада 2013 року № SAMDN42620 - 110 541,55 грн, від 29 листопада 2013 року № SAMDNWFD100 - 130 000,00 грн, від 26 грудня 2013 року № SAMDNWFD500 - 110 000,00 грн, від 11 лютого 2014 року № SAMDNWFD200 - 6 000,00 доларів США.

07 серпня 2017 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 укладено договір відступлення права вимоги за договором банківського вкладу від 11 лютого 2014 року № SAMDNWFD200 у розмірі 6 000,00 доларів США.

17 листопада 2014 року між ПАТ КБ «Приватбанк» і ТОВ «ФК «Фінілон» укладено договір про переведення боргу, відповідно до якого ТОВ «ФК «Фінілон» стало боржником за спірними договорами банківських вкладів.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно зі статтями 526, 530, 598, 599 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, установлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Договір банківського вкладу, в якому вкладником є фізична особа, є публічним договором (стаття 633 цього Кодексу).

Згідно зі статтею 520 ЦК України боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом.

Законодавець встановлює обмеження на заміну боржника у зобов`язанні поза волею кредитора. Такий підхід має на меті убезпечити кредитора від непередбачуваного та неочікуваного ризику невиконання зобов`язання внаслідок заміни особи боржника.

Необхідність отримання згоди кредитора на переведення боргу зумовлена тим, що особа боржника завжди має істотне значення для кредитора.

Вступаючи у договірні відносини, кредитор розраховував на отримання виконання з огляду на якості конкретного боржника (здатність виконати обов`язок, платоспроможність, наявність у боржника майна тощо).

За змістом статті 520 ЦК України у правовідносинах із заміни боржника беруть участь три особи: кредитор, боржник, особа, інша особа, яка має намір стати боржником. Отже, боржник або особа, яка висловила намір стати боржником, може запропонувати кредитору заміни боржника, або сам кредитор може запропонувати замінити боржника.

У будь-якому випадку для здійснення такої заміни має бути тристороння згода: боржник виявив згоду на те, щоб він був замінений; третя особа виявила згоду на те, щоб набути обов`язків боржника; кредитор надав згоду на заміну боржника. Відсутність згоди хоча б однієї із сторін не дає підстав для заміни боржника.

Оскільки позивач не надавав згоди на переведення боргу від АТ «КБ «Приватбанк» до ТОВ «ФК «Фінілон» за договорами депозитного вкладу відповідно до статті 520 ЦК України, договір про переведення боргу між банком та ТОВ «ФК «Фінілон» шляхом використання принципу мовчазної згоди вкладнику банку не створює правових наслідків для позивача.

Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 квітня 2023 року у справі № 199/3152/20, провадження № 14-224цс21, щодо мовчазної згоди кредиторів на переведння боргу АТ «КБ «Приватбанк» до ТОВ «ФК «Фінілон».

Відповідно до статті 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні, яке виникло на підставі правочину, що підлягає державній реєстрації, має бути зареєстрований в порядку, встановленому для реєстрації цього правочину, якщо інше не встановлено законом.

Договір банківського вкладу укладається у письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту (частина перша статті 1059 ЦК України).

Отже, договір про переведення боргу за договором банківського вкладу має вчинятися у письмовій формі за участю вкладника (стаття 520 ЦК України), воля якого до переведення боргу за депозитним договором не може виражатися мовчанням.

З огляду на викладене безпідставними є доводи касаційної скарги про те, що договір про переведення боргу на ТОВ «ФК «Фінілон» укладено за мовчазної згоди вкладників.

З огляду на вказане суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку, що саме АТ «КБ «Приватбанк», а не ТОВ «ФК «Фінілон» є належним відповідачем у справі.

У касаційній скарзі заявник посилається на неврахування висновків Верховного Суду, викладених у постановах, зазначених у доводах касаційної скарги, на підставі яких відкрито касаційне провадження.

Для визначення подібності правовідносин Верховний Суд враховує правовий висновок, викладений в мотивувальних частинах постанов Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19, провадження № 14-166цс20, від 08 лютого 2022 року у справі №2-7763/10, провадження № 14-197цс21, згідно з якими на предмет подібності необхідно оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Установивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, тоді подібність необхідно також визначати за суб`єктним та об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

У постанові Верховного Суду від 27 квітня 2022 року у справі № 321/1260/19, провадження № 61-1297св22, сформульовано правовий висновок про те, що відсутність згоди кредитора на переведення боргу не зумовлює нікчемності договору про переведення боргу між новим та первісним боржниками. Відсутність згоди кредитора на переведення боргу вказує, що договір про переведення боргу між новим та первісним боржниками не породив правових наслідків для кредитора, тобто не відбулося переведення боргу.

Вказані висновки не суперечать висновкам судів у справі, що переглядається.

У постанові Верховного Суду від 28 вересня 2022 року у справі № 530/1995/18, провадження № 61-697св21, викладено загальний правовий висновок, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України). Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).

Банк у касаційній скарзі посилається на те, що питання недійсності правочину не може вирішуватися судом самостійно без відповідної позовної заяви.

У справі, що переглядається суди не кваліфікували договір про переведення боргу як недійсний чи нікчемний, а виходили з того, що договір про переведення боргу не породив правових наслідків для кредитора, тому вказані висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 28 вересня 2022 року у справі № 530/1995/18, провадження № 61-697св21, не спростовують висновків судів.

У постанові Верховного Суду від 06 жовтня 2021 року у справі № 263/11275/18, провадження № 61-2979св20, зазначено, що у випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням (частина третя статті 205 ЦК України). Закон передбачає можливість вираження волі сторони правочину мовчанням тільки в разі якщо це встановлено договором або законом (частина третя статті 205 ЦК України).

Оскільки статтями 513, 520, 1059 ЦК України передбачено, що договір про переведення боргу за договором банківського вкладу має вчинятися у письмовій формі за участю вкладника, воля якого до переведення боргу за депозитним договором не може виражатися мовчанням, тому наведені висновки не є застосовними у справі, що переглядається.

У постанові Верховного Суду від 10 березня 2021 року у справі № 607/11746/17, провадження № 61-18730св20, зазначено, що відповідно до частини першої статті 637 ЦК України тлумачення умов договору здійснюється відповідно до статті 213 ЦК України. З урахуванням принципів цивільного права, зокрема, добросовісності, справедливості та розумності, сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності.

Вказаний висновок не релевантний у спірних правовідносинах, в яких договір про переведення боргу не створив правових наслідків для вкладника.

Банк у касаційній скарзі посилається на те, що постановою Верховного Суду від 01 червня 2022 року у справі № 904/1721/20 залишено без змін рішення суду першої інстанції про задоволення позову АТ КБ «Приватбанк» до ТОВ «ФК «Фінілон» про внесення змін до договору про передення боргу від 17 листопада 2014 року шляхом визнання укладеною додаткової угоди від 10 січня 2020 року. Тобто судовим рішенням підтверджено дійсність договору про переведення боргу.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (частина четверта статті 82 ЦПК України).

ОСОБА_2 не був учасником справи № 904/1721/20 та встановлені постановою Верховного Суду від 01 червня 2022 року обставини преюдиційного значення для нього не мають.

Крім того, у цій справі суди дійшли висновку, що договір про передення боргу від 17 листопада 2014 року не створив правових наслідків для ОСОБА_6 , а не для АТ КБ «Приватбанк» чи ТОВ «ФК «Фінілон».

З урахуванням викладеного, доводи касаційної скарги не становлять підставу скасування оскаржуваних судових рішень та зводяться до переоцінки доказів у справі і незгоди з рішеннями судів.

Щодо клопотання про передання справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду

АТ КБ «Приватбанк» у клопотанні просить передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду з метою вирішення правової проблеми, а саме кваліфікації наслідків укладення угод між банком ТОВ «ФК «Фінілон» про переведення боргу за договорами банківського вкладу.

Згідно з частиною п`ятою статті 403 ЦПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

Відповідно до статті 403 ЦПК України клопотання має містити обґрунтування необхідності передання справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Верховний Суд неодноразова вказував, що виключна правова проблема має оцінюватися з урахуванням кількісного та якісного вимірів. Кількісний ілюструє той факт, що вона наявна не в одній конкретній справі, а у невизначеній кількості спорів, які або вже існують, або можуть виникнути з урахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності. З погляду якісного критерію про виключність правової проблеми свідчать такі обставини, як відсутність сталої судової практики в питаннях, що визначаються, як виключна правова проблема; невизначеність на нормативному рівні правових питань, які можуть кваліфікуватися як виключна правова проблема; необхідність застосування аналогії закону чи права; вирішення правової проблеми необхідне для забезпечення принципу пропорційності, тобто належного балансу між інтересами сторін у справі. Метою вирішення виключної правової проблеми є формування єдиної правозастосовної практики та забезпечення розвитку права.

Оцінюючи підстави для передачі цієї справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду з мотивів, наведених у клопотанні АТ «КБ «ПриватБанк», Верховний Суд враховує, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 квітня 2023 року у справі № 199/3152/20 погодилась з висновками судів попередніх інстанції про те, що оскільки позивачі (вкладники) не надавали згоду на переведення боргу від АТ «КБ «ПриватБанк» до ТОВ «ФК «Фінілон» за договорами депозитних вкладів відповідно до статті 520 ЦК України, договір про переведення боргу від 17 листопада 2014 року, укладений між банком та ТОВ «ФК «Фінілон» шляхом використання принципу мовчазної згоди вкладників банку, не створює правових наслідків для позивачів.

Також Верховний Суд неодноразово викладав висновки про те, що відповідно до статті 520 ЦК України боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом (див. постанови Верховного Суду від 07 серпня 2023 року у справі № 753/18639/20, від 28 листопада 2022 року у справі № 202/5076/19, від 22 березня 2023 року у справі № 757/42001/21, від 26 січня 2022 року у справі № 757/34314/18, від 20 січня 2021 року у справі № 729/887/19, від 20 жовтня 2021 року у справі № 201/8704/19, від 17 листопада 2021 року у справі № 755/17323/19 та ін.).

Редакція статті 520 ЦК України з часу підтвердження наведеного висновку Великою Палатою Верховного Суду не змінилась, контекст суспільних відносин також не змінився, критеріїв наявності виключної правової проблеми стосовно оцінки дійсності чи недійсності договору про переведення боргу без згоди кредитора клопотання банку не містить, тому Верховний Суд дійшов висновку, що немає підстав для передання справи на розгляд Великої Палати Верховного Суд з підстав, передбачених частиною п`ятою статті 403 ЦПК України.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Перевіривши правильність застосування судами норм процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржуваних судових рішень - без змін.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки у цій справі оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін, розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні клопотанняАкціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про передання справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду відмовити.

Касаційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 24 січня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 03 листопада 2022 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: А. С. Олійник

В. М. Ігнатенко

І. М. Фаловська