КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ справи 357/4295/22
Головуючий у суді першої інстанції: Орєхов О.І.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 грудня 2023 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Немировської О.В.

суддів - Мазурик О.Ф., Желепи О.В.,

секретар - Черняк Д.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Узинська міська рада, про відновлення меж земельної ділянки, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Узинська міська рада, про визнання недійсними та скасування рішень сільської ради та державних реєстрацій,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 12 липня 2023 року,

встановив:

у червні 2022 року позивач звернулась до суду з позовом, в якому з урахуванням уточнень просила зобов`язати відповідача усунути їй перешкоди у користуванні земельними ділянками з кадастровими номерами :02:022:0052 та :02:022:0052за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом усунення порушень меж земельної ділянки, звільнення земельної ділянки шляхом знесення паркану за рахунок відповідача.

У серпні 2022 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом, в якому просив визнати недійсними рішення Розаліївської сільської ради Білоцерківського району Київської області від 03 квітня 2018 року про надання ОСОБА_3 земельних ділянок з кадастровими номерами :02:022:0052 та :02:022:0052, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , та скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на вказані земельні ділянки.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 12 липня 2023 року первісний позов було задоволено частково.

Зобов`язано ОСОБА_2 усунути позивачу ОСОБА_1 перешкоди в користуванні нерухомим майном, що складається із земельної ділянки, площею 0,2500 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: :02:022:0052, шляхом усунення порушень меж вказаної земельної ділянки позивача, звільнення земельної ділянки шляхом знесення (демонтажу) споруди (паркану, огорожі) на протяжності (довжині) такої споруди (паркану, огорожі), якими відгороджено земельна ділянка позивача, площею 0,2500 га, кадастровий номер: :02:022:0052, за рахунок ОСОБА_2 . В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

В задоволенні зустрічного позову - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати та постановити нове судове рішення, яким зустрічні позовні вимоги задовольнити, а в задоволенні первісного позову - відмовити, посилаючись порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 - ОСОБА_4 просить рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, посилаючись на необґрунтованість її доводів.

Від представника ОСОБА_2 - ОСОБА_5 17 листопада 2023 року до суду надійшло клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., пояснення представника ОСОБА_1 - ОСОБА_6 , дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 посилалась на те, що вона є спадкоємцем після смерті свого брата ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . ОСОБА_3 на праві власності належали земельні ділянки за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею (га) - 0,5901, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер земельної ділянки: :02:022:0052 (площа (га) - 0,25) та :02:022:0053 - площа (га) - 0,3401, що підтверджується свідоцтвами про право на спадщину за законом №НТВ 363717 та №НТВ 363716. Право власності на земельні ділянки зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 17 липня 2020 року. Вказувала, що поруч з вказаним домоволодінням знаходиться домоволодіння, в якому проживає відповідач ОСОБА_2 , який використовує частину її земельної ділянки, огородивши її бетонним парканом, чим перешкоджає їй у користуванні земельною ділянкою. В добровільному порядку ОСОБА_2 відмовляється звільнити земельну ділянку та відновити межові знаки, у зв`язку з чим вона просить суд зобов`язати відповідача усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою, загальною площею (га) 0,5901, кадастровий номер: :02:022:0052 (площа (га) - 0,25) та :02:022:0053 (площа (га) - 0,3401) шляхом відновлення межових знаків та звільнення земельної ділянки.

Звертаючись до суду із зустрічним позовом, ОСОБА_2 посилався на те, що він є спадкоємцем майна ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , а саме: житлового будинку з відповідними господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Зазначав, що відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_3 відбулось з порушенням вимог земельного законодавства, оскільки з ним, як суміжним землекористувачем, межові знаки, розміри та межі земельної ділянки не узгоджувались. При складанні та затвердженні земельно-технічної документації було порушено норми чинного законодавства, а саме ч. 1, 2 ст. 103, ч. 1 ст. 116, ст. 118, ч. 2 ст. 152 Земельного кодексу України, ст. 55 Закону України «Про землеустрій».

За таких обставин просив суд визнати недійсним рішення Розаліївської сільської ради Білоцерківського району Київської області №22-217 від 03 квітня 2018 року про надання у власність ОСОБА_3 земельної ділянки розміром - 0,25 га, кадастровий номер - :02:022:0052, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати недійсним рішення Розаліївської сільської ради Білоцерківського району Київської області № 22-218 від 03 квітня 2018 року про надання у власність ОСОБА_3 земельної ділянки розміром - 0,3401 га, кадастровий номер - :02:022:0053, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно реєстрацію права власності на вказані земельні ділянки.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 12 липня 2023 року первісний позов було задоволено частково.

Зобов`язано ОСОБА_2 усунути позивачу ОСОБА_1 перешкоди в користуванні нерухомим майном, що складається із земельної ділянки, площею 0,2500 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: :02:022:0052, шляхом усунення порушень меж вказаної земельної ділянки позивача, звільнення земельної ділянки шляхом знесення (демонтажу) споруди (паркану, огорожі) на протяжності (довжині) такої споруди (паркану, огорожі), якими відгороджено земельна ділянка позивача, площею 0,2500 га, кадастровий номер: :02:022:0052, за рахунок ОСОБА_2 . В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

В задоволенні зустрічного позову - відмовлено.

Задовольняючи частково первісний позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем надано належні та достатні докази на підтвердження того, що існує накладка земельної ділянки ОСОБА_2 на земельну ділянку з кадастровим номером :02:022:0052, спадкоємцем якої є позивач, а встановлений відповідачем паркан перешкоджає позивачу користуватись земельною ділянкою.

Відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що сама по собі відсутність акту погодження меж суміжних земельних ділянок не може бути підставою для визнання недійсним рішень про затвердження проекту землеустрою та про передачу земельної ділянки у власність.

Такий висновок суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, відповідає встановленим у справі обставинам.

Суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права та послався на положення статей 15, 16, 319, 321 ЦК України, статей 39, 78, 91, 116, 122, 125, 152, 155 ЗК України, Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», Закону України «Про землеустрій», Закону України «Про Державний земельний кадастр».

У своїй апеляційній скарзі ОСОБА_8 посилається на те, що судом першої інстанції не було взято до уваги те, що позивачем ОСОБА_1 не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження погодження з ним меж земельної ділянки, а надані до суду акти про встановлені межові знаки не є належними доказами у справі. Однак, такі доводи апеляційної скарги є необґрунтованими та не можуть бути підставою для скасування рішення.

Як вбачається з матеріалів справи, встановлено судом першої інстанції та не оспорюється сторонами справи, ОСОБА_1 успадкувала після смерті ОСОБА_3 земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , а ОСОБА_2 успадкував земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 . Вказані земельні ділянки є суміжними.

Згідно зі статтею 373 ЦК України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується Конституцією України. Право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону. Право власності на земельну ділянку поширюється на поверхневий (ґрунтовий) шар у межах цієї ділянки, на водні об`єкти, ліси, багаторічні насадження, які на ній знаходяться, а також на простір, що є над і під поверхнею ділянки, висотою та глибиною, які необхідні для зведення житлових, виробничих та інших будівель і споруд. Власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення. Власник земельної ділянки може використовувати на свій розсуд все, що знаходиться над і під поверхнею цієї ділянки, якщо інше не встановлено законом та якщо це не порушує прав інших осіб.

За змістом абз. 2 ч. 1 ст. 21 Закону України «Про Державний земельний кадастр» відомості про межі земельної ділянки вносяться до Державного земельного кадастру: на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) - у разі встановлення (відновлення) меж земельної ділянки за її фактичним використанням відповідно до статті 107 Земельного кодексу України та у разі зміни меж суміжних земельних ділянок їх власниками.

Відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду у постановах від 20 березня 2019 року у справі № 514/1571/14 (провадження № 14-552цс18) та у справі № 350/67/15 (провадження № 14-652цс18), стадія погодження меж земельної ділянки при виготовленні землевпорядної документації є допоміжною. Стаття 198 ЗК України лише вказує, що складовою кадастрових зйомок є погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами. Із цього не випливає, що у випадку відмови суміжного землевласника або землекористувача від підписання відповідного документа - акта погодження меж, необхідно вважати, що погодження меж не відбулося. Погодження меж полягає у тому, щоб суміжнику було запропоновано підписати відповідний акт. Якщо він відмовляється це робити, орган, уповноважений вирішувати питання про приватизацію ділянки по суті, повинен виходити не із самого факту відмови від підписання акта, а із мотивів відмови. Якщо такими мотивами є виключно неприязні стосунки, правового значення вони не мають.

У разі виникнення спору сама по собі відсутність погодження меж не є підставою для того, щоб вважати прийняте рішення про приватизацію незаконним. Підписання акта погодження меж самостійного значення не має, воно не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав у процедурі приватизації. Непогодження меж земельної ділянки із суміжними власниками та землекористувачами не може слугувати підставою для відмови відповідної місцевої ради в затвердженні технічної документації, за умови правомірних дій кожного із землекористувачів.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що сама по собі відсутність акту погодження меж земельної ділянки з ОСОБА_2 не може бути підставою для скасування рішень про передачу земельних ділянок у власність.

Доводи апеляційної скарги в цій частині є аналогічними доводам, викладеним в позовній заяві, були предметом перевірки під час розгляду справи у суді першої інстанції та отримали належну правову оцінку.

Відповідно до норм ЗК України, ЦК України, Закону України «Про Державний земельний кадастр» та Закону України «Про землеустрій»до повноважень суду не відноситься розгляд питань що стосуються встановлення меж земельних ділянок відповідно до координат обчислених землевпорядними організаціями, тому що встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на основі технічної документації із землеустрою, якою визначається місцеположення поворотних точок меж земельної ділянки, а також земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї. Встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) сформованої земельної ділянки до її державної реєстрації здійснюється за документацією із землеустрою, яка стала підставою для її формування, а не на підставі рішення суду.

Встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) не є компетенцією суду. Суд розглядає справи по відновленню меж земельної ділянки, тобто спір про поновлення права, яке існувало у разі його можливого порушення.

Такий висновок міститься у Постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 350/67/15-ц від 20 березня 2019 року.

Так, позивачем ОСОБА_1 в ході розгляду справи у суді першої інстанції надано суду Акти про встановлені межові знаки від 15 травня 2023 року, за підписом виконавця робіт Скроход В.В. , скріпленого печаткою сертифікованого інженера-геодезиста Скорохода В.В. та за підписом ОСОБА_1 щодо земельної ділянки з кадастровим номером: :02:022:0052 та щодо земельної ділянки з кадастровим номером: :02:022:0053 (а.с. 111, 112, том ІІ).

В зазначених Актах вказано, що межові знаки встановлені на земельних ділянках з кадастровим номером :02:022:0052 та з кадастровим номером: :02:022:0053, які в порядку спадкування належать ОСОБА_1 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та для ведення особистого селянського господарства за адресою: .

В Актах про встановлені межові знаки від 15 травня 2023 року наведено координати межових знаків, що співпадають з існуючими межами.

З Плану-схеми земельних ділянок від 08 червня 2023 року, виконаного на замовлення позивача за первісним позовом, сертифікованим інженером-землевпорядником, сертифікованим інженером-геодезистом Глембоцьким П.М. вказано, зокрема, контур накладки земельних ділянок гр. ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ) на земельну ділянку гр. ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , кадастровий номер: :02:022:0052) у розмірі площі накладки, що становить 0,0065 га (а. с. 143 том 2).

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції було прийнято вказані докази з порушенням норм процесуального права, в тому числі щодо строків їх подання, не можуть бути підставою для скасування рішення суду, оскільки під час вирішення питання про залучення доказів судом мають враховуватись як вимоги частини першої статті 44 ЦПК України щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи.

В даному випадку надані до суду Акти та План-схема свідчать порушення ОСОБА_2 меж земельної ділянки ОСОБА_1 , а отже порушення її прав, за захистом яких вона звернулась до суду.

Посилання скаржника на те, що акти та план-схема складені особами, докази щодо кваліфікації яких відсутні, також не є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог, оскільки спростовуються матеріалами справи, які містять копію Кваліфікаційного сертифікату інженера-землевпорядника Глембоцького П.М. (а.с.142, том ІІ).

У ч. 4 статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» покладено на суд обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити суду, та відмінності, які існують у державах-учасницях з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд обов`язок щодо обґрунтування, який випливає зі статті 6 Конвенції, може бути вирішене тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (заява № 63566/00, § 23).

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 375 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права

Таким чином, доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують, а тому рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 12 липня 2023 року- без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в касаційному порядку протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови виготовлено 13 грудня 2023 року.

Головуючий

Судді