"16" червня 2023 р.
Справа № 642/1939/22
Провадження № 2/642/35/23
РІШЕННЯ

І м е н е м У к р а ї н и

13 червня 2023 року Ленінський районний суд м. Харкова

у складі: головуючого судді - Бородіної О.В.,

за участю секретаря судового засідання - Добронос Д.С.,

розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в приміщенні Ленінського районного суду м. Харкова в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, про позбавлення батьківських прав, -

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просила позбавити відповідача батьківських прав відносно малолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що 10.09.2011 вона зареєструвала шлюб із ОСОБА_2 у Дзержинському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції в Донецькій області, актовий запис №616.

Від даного шлюбу сторони мають неповнолітню дитину - доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується відповідним свідоцтвом про її народження.

Спільне життя з відповідачем не склалося, шлюбні відносини фактично припинилися ще коли вона була вагітною.

Вказувала, що відповідач ухиляється від виконання своїх обов`язків із виховання дитини, не забезпечує її матеріально та не піклується про неї належним чином.

У період вагітності та після цього вона прожила зі своєю матір`ю у місті Харкові.

Вперше відповідач побачив доньку, коли їй вже виповнився один рік (на її день народження). При цьому, позивач вказує, що ніколи не чинила перешкод для батька бачитися із дитиною. Однак, він не цікавився життям своєї новонародженої дитини.

17.02.2014 рішенням Московського районного суду м.Харкова від 17.02.2014 шлюб між сторонами був розірваний.

Московським районним судом м. Харкова прийнятно рішення про стягнення аліментів з відповідача, на виконання рішення суду виданий виконавчий від 06.02.2014 №2/643/4377/13.

На даний час триває виконавче провадження у Холодногірсько-Новобаварському відділі державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) №48884061 з виконання виконавчого листа Московського районного суду м. Харкова від 06.02.2014 №2/643/4377/13.

Згідно відповіді Холодногірсько-Новобаварського ВДВС у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) від 22.11.2022 №48884061 заборгованість з аліментів станом на 31.10.2022 складає 184 146,15 грн. Вказує, що відповідач не виплачує аліменти на утримання дитини, не допомагає фінансово їй утримувати доньку, не цікавиться життям доньки, її справами у школі, хто її друзі, які ОСОБА_4 має проблеми чи радощі; в цілому, не бере жодної участі у вихованні доньки та ніколи не брав такої участі з самого народження дитини.

Фактично, ОСОБА_4 жодного разу не бачила свого батька у свідомому віці.

У серпні 2018 році вона з донькою переїхали до м. Одеси, де придбала квартиру.

З початком війни у лютому 2022 року, вона із донькою ОСОБА_4 перебувають у Швейцарії.

Посилаючись на наведене, просила позов задовольнити.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 04.01.2023 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження.

05.04.2023 року відповідач надав письмовий відзив по справі . У відзиві відповідач повністю заперечувала проти позовних вимог, вважав їх безпідставними та необґрунтованими, доводи на які посилається позивач не підтверджені належними доказами. Зазначив, що твердження Позивача про те, що він погрожував їй фізичним насиллям є неспроможними та не підтверджуються жодними доказами. Шлюбні відносини між сторонами фактично були припинені задовго до ухвалення Московським районним судом м. Харкова рішення про розірвання шлюбу між ними.

Позивач навіть не повідомила його про те, що в них народилася спільна дитина, про народження доньки він довідався від спільних знайомих осіб. Після чого він неодноразово звертався до Позивача з метою налагодити спілкування з донькою та прийняття активної участі в її вихованні. Однак, Позивач через свої особисті неприязні відносини до нього постійно чинила цьому перепони та не дозволяла бачитися із спільною донькою.

Щодо заборгованості по сплаті аліментів, вказав, що дійсно, на виконанні у Холодногірсько-Новобаварському відділі Державної виконавчої служби у м. Харкові СМУ МЮ перебуває виконавче провадження №48884061 щодо стягнення з відповідача на користь Позивача аліментів на утримання малолітньої доньки, ОСОБА_3 .

Відповідач вказує, що він виконував свої зобов`язання щодо сплати аліментів, але ще до початку військових дій на території України, він втратив роботу і почала утворюватися заборгованість, яку він має намір погасити.

Розрахунок заборгованості, який було надано позивачем не відповідає дійсності. В матеріалах виконавчого провадження міститься заява, яка була власноручно написана Позивачкою, зі змісту якої вбачається, що вона не має будь-яких претензій щодо аліментів станом на 28 лютого 2019 року.

Відповідач зазначає, що він не ухилявся та не ухиляється від своїх обов`язків щодо виховання дитини. Він не вживає алкогольних напоїв та наркотичних засобів. Бажає налагодити спілкування з донькою, ОСОБА_3 , та приймати активну участь в її вихованні. Однак, Позивачка всіляко перешкоджає йому в цьому. ОСОБА_1 відмовлялася повідомляти Відповідачу про місцезнаходження їх спільної доньки та спілкувалася з Відповідачем лише з питань, що стосувалися сплати аліментів на утримання доньки.

За клопотанням позивача у судовому засіданні була допитана у якості свідка ОСОБА_5 , яка суду розповіла, що вона є подругою позивача ОСОБА_1 , також була знайома з її колишнім чоловіком ОСОБА_6 . Шлюб у них був нетривалий, та вони розійшлись, коли ОСОБА_7 була вагітна. Коли вони розішлись, ОСОБА_7 просила ОСОБА_8 , щоб він залишив її, та не хотіла з ним спілкуватись. Він їй дзвонив, хотів налагодити відносини. Але ОСОБА_7 не бажала його бачити, та просила її, щоб вона передала ОСОБА_8 , щоб він залишив її у спокої. В житті дитини ОСОБА_9 не було. Вони один одного не знають.

За клопотанням представника відповідача у судовому засіданні також були допитані свідки.

Так, свідок ОСОБА_10 , який перебуває у дружніх віднносинах із ОСОБА_6 , суду пояснив, що вони знайомі з 2014 року. Йому відомо, що у ОСОБА_8 є донька, про неї ОСОБА_8 казав у розмовах, також казав, що намагається налагодити відносини із дружиною. ОСОБА_11 , що коли він хотів побачити доньку, начебто домовились про зустріч, але зустріч так і не відбулась.

Свідок ОСОБА_12 , яка знає ОСОБА_2 , як сина колеги, з якою у неї дружні відносини уже тривалий час, вказала що ОСОБА_8 гарно знає. Також їй відомо, що у ОСОБА_8 є донька, яка проживає із своєю матір`ю. ОСОБА_8 не спілкується із донькою, оскільки колишня дружина не дозволяє. Про це свідку відомо зі слів матері ОСОБА_8 ОСОБА_13 . ОСОБА_14 також казала, що не бачила онуку ніколи, розповідала, що ОСОБА_8 хотів бачитися із донькою, платив аліменти.

Свідок ОСОБА_15 , яка є матір`ю відповідача, суду пояснила, що свою онуку ніколи не бачила, але намагалися побачити. Син неодноразово їздив до дому ОСОБА_16 , але так вони і не спілкувалися. Повідомляли різні причини, щоб не дати сину побачити дитину. Дитині вони також передавали речі, памперси. Коли дівчинці виповнилось один рік, це єдиний раз коли ОСОБА_8 побачив доньку. Також бачили ОСОБА_17 у парку, коли та гуляла і донькою в колясці, підішли до неї, але ОСОБА_7 не дала навіть підійти до коляски. Де зараз проживає онука, свідку невідомо.

Також у судовому засіданні, в режимі відеоконференції, надала пояснення неповнолітня ОСОБА_3 .

У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити.

Представник позивача позовні вимоги підтримав з підстав зазначених у позовній заяві.

Відповідач та його представник проти задоволення позовних вимог заперечували в повному обсязі з підстав зазначених у відзиві.

Представник третьої особи Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради в судове засідання не з`явився, надали суду заяву про слухання справи за відсутністю їх представника. А також пояснення щодо неможливості надати обгрунтований висновок відповідно до ч. 5 ст. 19 СК України щодо доцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно його доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки дитина разом з матір`ю з серпня 2018 року проживають у м. Одеса, а з лютого 2022 року перебувають у Швейцарії.

Суд, вислухавши пояснення сторін та їх представників, свідків, пояснення дитини, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що сторони 10.09.2011 зареєстрували шлюб у Дзержинському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції в Донецькій області, актовий запис №616, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 .

Від шлюбу сторони мають малолітню дитину - доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про її народження серії НОМЕР_2 .

17.02.2014 рішенням Московського районного суду м.Харкова від 17.02.2014 шлюб між сторонами розірвано.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 06.02.2014 року з відповідача на користь позивачки стягнуто аліменти на малолітню дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дитиною повноліття.

Згідно з розрахунком державного виконавця Холодногірсько-Новобаварського відділу Державної виконавчої служби у м. Харкові СМУ МЮ у відповідача наявна заборгованість зі сплати аліментів, яка станом на 01 квітня 2023 року становить 114626,84 грн.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Відповідно до частини першої статті 19 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держава вживає усіх необхідних заходів з метою захисту дитини від відсутності піклування або недбалого ставлення до неї з боку батьків.

За положеннями частин першої, другої статті 27 Конвенції кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності (частина перша статті 155 СК України).

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти.

Тлумачення змісту пункту 2 частини першої статті 164 СК України дає змогу зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

У частині першій статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав та свобод людини та практику ЄСПЛ як джерело права.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і потрібно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

У рішенні від 16 липня 2015 року справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

Оцінюючи процес вирішення питання про встановлення опіки, який завершився рішенням про роз`єднання сім`ї, суд повинен, зокрема, переконатися, чи ґрунтуються висновки національних органів на достатній доказовій базі (яка, за потреби, може включати показання свідків, висновки компетентних органів, психологічні та інші експертні висновки та медичні довідки) (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», заява № 39948/06).

Представник позивача ОСОБА_1 посилався на те, що відповідно до статті 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), оскільки він несе рекомендаційний характер, отже сторона позивача не вважає за необхідне такий висновок отримувати.

Однак, суд зазначає, що до матеріалів справи не надано жодних матеріалів щодо обстеження умов проживання дитини, відомостей щодо осіб з якими вона проживає, характеризуючих матеріалів, психологічних висновків.

У рішенні ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» Суд наголосив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини (рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України», заява № 31111/04, § 57, § 58).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19 (провадження № 61-1344св20) зазначено, що «ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків».

Суд враховує, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який йде лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку, та зважує на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та освідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість .

Правовий висновок про те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків викладено, зокрема в постановах Верховного Суду від 29 липня 2021 року у справі № 686/16892/20, від 07 грудня 2022 року у справі № 562/2695/20, від 03 серпня 2022 року у справі № 306/7/20, від 11 січня 2023 року у справі № 461/7447/17. Судова практика щодо застосування положень статті 164 СК України є усталеною.

Судом не встановлено, що відповідач є особою, яка свідомо злісно ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків відносно малолітньої доньки.

Також суд враховує бажання батька спілкуватись з дитиною, а також те, що батько дитини проти позбавлення батьківських прав заперечує й бажає брати участь у вихованні дитини, та дійшов висновку про відмову у задоволенні позову про позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно його малолітньої доньки ОСОБА_3 .

При цьому суд виходить із того, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу при доведеності винної поведінки одного із батьків, яка суперечить інтересам дитини, і неможливості змінити цю поведінку. Достатні підстави для позбавлення відповідача батьківських прав судом не встановлено.

А наявінсть заборгованості по сплаті аліментів не може бути беззаперечною підставою для позбавлення батьківських прав.

Відповідач ОСОБА_2 не втратив інтересу до участі у вихованні доньки, має намір на відновлення відносин з нею, а тому застосування до нього такого крайнього заходу як позбавлення батьківських прав в даному випадку не є виправданим.

Позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними.

Жодної з цих обставин на час розгляду судом справи та ухвалення судового рішення не встановлено.

Суд також критично ставиться до пояснень позивача щодо негативної характеристики відповідача, оскільки вони не найшли своє підтвердження в судовому засіданні.

Відповідно до частин другої, третьої статті 171 СК України дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси.

Озвучена думка дитини не є єдиною підставою, яка враховується при вирішенні питання про позбавлення батьківських прав, оскільки її думка не завжди може відповідати її інтересам, може бути висловлена під впливом певних зовнішніх факторів, яким вона в силу малолітнього віку неспроможна надавати правильну оцінку, чи інших можливих факторів впливу на неї.

Подібний висновок викладений в постанові Верховного суду від 13 липня 2022 року в справі № 705/3040/18 (провадження № 61-19878св21).

У суді неповнолітня ОСОБА_3 пояснила, що вона проживає разом з матір`ю. Хто такий ОСОБА_18 вона не знає, та жодного разу його не бачила. Але тепер вона знає що це її батько. При цьому вона вважає батьком іншого чоловіка - ОСОБА_19 , з яким проживає її мати, який про неї дбає, купує їй подарунки, проводить із нею час. Також, пояснила, що вона хоче літати на літаках в інші країни, але для цього необхідно звертатися за дозволом до ОСОБА_2 . Так, коли вони з мамою хотіли виїхати до Криму, то він дозвіл не надав. З ОСОБА_6 вона не спілкувалася і не бажає спілкуватися і надалі, просила позбавити її біологічного батька батьківських прав.

Виходячи з пріоритету якнайкращих інтересів дитини, суд не враховує думки малолітньої ОСОБА_3 , щодо позбавлення її батька батьківських прав, з огляду на її вік, та на переконання суду, її пояснення висловлені під впливом думки матері, яким вона в силу малолітнього віку неспроможна надавати правильну оцінку, небажання дитини спілкуватися з батьком викликане тривалою відсутністю останнього у житті дитини.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Отже, позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними.

При розгляді даної справи судом не встановлено, що батько ухиляється від виконання батьківських обов`язків свідомо, тобто, що він систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки, оскільки такі обставини не підтверджені належними та допустимими доказами.

Умовою по ухиленню від обов`язків по вихованню дитини, як підстава позбавлення батьківських прав, передбачена п. 2. ч.1 ст. 164 СК України, може бути лише винна поведінка особи, свідоме нехтування нею своїми батьківськими обов`язками.

Відповідні докази умисного ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідача відносно дитини в матеріалах справи відсутні.

Сторона позивача також не довела та не надала суду документальних доказів, в чому полягає захист інтересів дитини шляхом позбавлення її батька, по відношенню до неї, батьківських прав, які б безспірно свідчили про умисне ухилення відповідачем від виконання батьківських обов`язків відносно дитини.

Враховуючи викладене, суд вважає, що підстав для позбавлення відповідача батьківських прав щодо доньки не встановлено, а тому в позові необхідно відмовити.

Керуючись ст. 12, 76, 81, 95, 141, 258, 259, 263-265, 268, 352, 354, 355 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, про позбавлення батьківських прав - відмовити.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ,якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 16.06.2023 року.

Суддя О.В. Бородіна