Справа № 357/6401/23
Провадження № 2/357/2004/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 листопада 2023 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючий суддя Цукуров В.П.,

секретар судового засідання Чайка О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду №1 в місті Біла Церква Київської області за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Служба у справах дітей Білоцерківської міської ради Київської області про визначення місця проживання дитини,

ВСТАНОВИВ:

1.Описова частина.

Короткий зміст позовних вимог.

У травні 2023 року ОСОБА_1 (надалі за текстом «Позивач»), звернулася до суду з даною позовною заявою до ОСОБА_2 (далі «Відповідач»), третя особа Служба у справах дітей Білоцерківської міської ради Київської області (далі «Третя особа») про визначення місця проживання дитини.

В обґрунтування заявлених вимог Позивач посилається на наступні обставини.

24.11.2012 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Білоцерківського міськрайонного управління юстиції у Київській області було зареєстровано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , актовий запис №1508.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народилася спільна дитина донька ОСОБА_4 , про що свідчить свідоцтво про народження дитини серії НОМЕР_1 .

09.07.2014 року рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області по справі №357/8017/14-ц шлюб між Позивачем та Відповідачем було розірвано.

Після припинення шлюбних відносин між сторонами спору щодо місця проживання дитини не було.

Із 2014 року ОСОБА_4 постійно проживає разом із Позивачем.

З цього часу Відповідач не бере участі ні у вихованні, ні в матеріальному утриманні дитини.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 16.07.2014 року по справі №357/5822/14 призначено стягнення з Відповідача на користь Позивача аліментів на утримання неповнолітньої доньки, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 06.05.2014 року до досягнення дитиною повноліття.

27.07.2018 року Позивач уклала шлюб з ОСОБА_6 та змінила своє прізвище з ОСОБА_7 на ОСОБА_8 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_2 .

25.11.2021 року Позивач спільно із своїм новим чоловіком придбали земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , на якій в подальшому побудували будинок.

Станом на сьогоднішній день донька сторін зареєстрована та проживає разом із Позивачем у будинку за адресою: АДРЕСА_1 , співвласником якого є Позивач, що підтверджується Витягом з Реєстру речових прав па нерухоме майно.

У вказаному будинку у доньки сторін є своя кімната, де Позивачем створені всі умови для навчання, розвитку та дозвілля дитини.

Позивач повністю опікується інтересами і потребами дитини, піклується про неї, займається вихованням, слідкує за її розвитком та здоров`ям.

ОСОБА_4 є ученицею 4-Б класу Білоцерківської гімназії №3 ім. Т.Г. Шевченка, що підтверджується довідкою закладу освіти від 18.05.2023 року №44.

Позивач повністю віддає дитині свою любов і турботу, велику увагу приділяє розвитку дитини. Окрім відвідин шкільного навчального закладу, дитина відвідує заняття з англійської мови, сучасної хореографії та з образотворчого мистецтва, що підтверджується відповідними довідками працівників освіти.

Позивач є фізичною особою-підприємцем, має стабільний заробіток та можливості оздоровлювати дитину, яка за станом здоров`я цього потребує.

Відповідач в свою чергу не цікавиться ні фізичним здоров`ям дитини, ні її розвитком ні її потребами.

При цьому, дитина повністю залежна від Відповідача, зокрема: для реєстрації місця проживання дитини до 14 років необхідна письмова згода другого з батьків при проживанні батьків за різними адресами, для виїзду дитини за межі України необхідна згода батька, оформлена у встановленому законодавством України порядку та інше.

Однак, такої згоди Відповідач добровільно та вчасно надавати не хоче і Позивач, для захисту інтересів дитини вимушена витрачати купу часу аби отримати необхідний письмовий документ. При цьому, у таких ситуаціях Відповідач погрожує, що взагалі забере дитину до себе, оскільки «краще знає, що їй потрібно».

З огляду на викладене Позивач просить суд визначити місце проживання доньки ОСОБА_4 з матір`ю ОСОБА_1 за адресою місця її реєстрації та стягнути з Відповідача на користь Позивача судовий збір.

Історія справи. Заяви та клопотання, позиції учасників справи.

05.06.2023 року ухвалою суду відкрито провадження у даній справі, постановлено провести її розгляд за правилами загального позовного провадження (а.с. 44).

17.07.2023 року до канцелярії суду представником Позивача подано клопотання про приєднання доказів до матеріалів справи (а.с. 64-66).

19.07.2023 року до канцелярії суду засобами електронного зв`язку представником Позивача подано заяву про виклик свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10 (а.с. 69).

19.07.2023 року підготовче судове засідання було відкладено задля повторного виклику сторін (а.с. 54).

01.08.2023 року до канцелярії суду від Третьої особи надійшло рішення виконавчого комітету Білоцерківської міської ради Київської області від 25.07.2023 року №592 про надання до суду висновку щодо вирішення судового спору між батьками про визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_4 (а.с. 76).

16.08.2023 року ухвалою суду закрито підготовче провадження по даній цивільній справі та призначено її до судового розгляду по суті на 14.09.2023 року (а.с. 78-79).

14.09.2023 року судове засідання було відкладено за клопотанням Відповідача (а.с. 90, 91).

23.11.2023 року у судове засідання Позивач та її представник не з`явилися, про дату час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. 22.11.2023 року до канцелярії суду засобами електронного зв`язку представником Позивача подано заяву, у якій останній просив здійснювати розгляду даної справи без участі сторони Позивача, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити. Від клопотання про виклик свідків відмовився (а.с.108).

23.01.2023 року у судове засідання Відповідач не з`явився, про дату час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. 09.10.2023 року до канцелярії суду Відповідачем подано заяву, у якій останній просив здійснювати розгляду даної справи без його участі, проти задоволення позовних вимог не заперечував. Просив зобов`язати Позивача повідомляти його про зміну місцезнаходження дитини (а.с.98).

23.01.2023 року у судове засідання представник Третьої особи не з`явився, про дату час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. 22.11.2023 року до канцелярії суду засобами електронного зв`язку представником Третьої особи подано лист від 22.11.2023 року №2618/02-08, у якому просила при ухваленні рішення за результатом розгляду даної справи врахувати рішення виконавчого комітету Білоцерківської міської ради Київської області від 25.07.2023 року №592 про надання до суду висновку щодо вирішення судового спору між батьками про визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_4 (а.с. 111).

Відповідно до ч.1, 4 ст.206 ЦПК України Позивач може відмовитися від позову, а Відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Фактичні обставини справи, встановлені судом.

Судом встановлені наступні обставини.

24.11.2012 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Білоцерківського міськрайонного управління юстиції у Київській області було зареєстровано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , актовий запис №1508.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народилася спільна дитина донька ОСОБА_4 , про що свідчить свідоцтво про народження дитини серії НОМЕР_1 (а.с. 14).

09.07.2014 року рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області по справі №357/8017/14-ц шлюб між Позивачем та Відповідачем було розірвано (а.с. 12).

Після припинення шлюбних відносин між сторонами спору щодо місця проживання дитини не було.

Із 2014 року ОСОБА_4 постійно проживає разом із Позивачем (а.с. 11, 15).

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 16.07.2014 року по справі №357/5822/14 призначено стягнення з Відповідача на користь Позивача аліментів на утримання неповнолітньої доньки, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 06.05.2014 року до досягнення дитиною повноліття (а.с. 16).

Відповідно до розрахунку заборгованості зі сплати аліментів від 07.07.2023 року №58430 станом на 01.04.2023 року заборгованість Відповідача перед Позивачем зі сплати аліментів становить 20213,32 гривень (а.с. 66).

27.07.2018 року Позивач уклала шлюб з ОСОБА_6 та змінила своє прізвище з ОСОБА_7 на ОСОБА_8 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_2 (а.с. 13).

25.11.2021 року Позивач спільно із своїм новим чоловіком придбали земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , на якій в подальшому побудували будинок (а.с. 29-30).

Станом на сьогоднішній день донька сторін зареєстрована та проживає разом із Позивачем у будинку за адресою: АДРЕСА_1 , співвласником якого є Позивач, що підтверджується Витягом з Реєстру речових прав па нерухоме майно (а.с. 31-34).

Позивач повністю опікується інтересами і потребами дитини, піклується про неї, займається вихованням, слідкує за її розвитком та здоров`ям (а.с. 24-28).

ОСОБА_4 є ученицею 4-Б класу Білоцерківської гімназії №3 ім. Т.Г. Шевченка, що підтверджується довідкою закладу освіти від 18.05.2023 року №44. Відповідно до указаної довідки вихованням дитини займається мати (а.с. 19).

Окрім відвідин шкільного закладу освіти, дитина відвідує заняття з англійської мови, сучасної хореографії та з образотворчого мистецтва, що підтверджується відповідними довідками працівників освіти. Відповідно до указаних довідок дитина ніколи не приходила на заняття у супроводі батька (а.с. 20, 21, 22)

Позивач є фізичною особою-підприємцем, має стабільний заробіток та можливості оздоровлювати дитину, яка за станом здоров`я цього потребує (а.с. 35, 36).

Відповідачем позовні вимоги визнано у повному обсязі (а.с. 98).

2.Мотивувальна частина.

Вирішуючи дану справу суд керується наступними нормами процесуального та матеріального права України.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст.4 ЦПК України).

За правилами ч.ч.1,3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно зі ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

У свою чергу, ст. 80 ЦПК України передбачає, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Аналіз наведених норм процесуального права дає підставу вважати, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів (Постанова Верховного Суду від 08 серпня 2019 року у справі №450/1686/17).

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно з ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Верховний Суд також неодноразово наголошував на необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони.

У частині третій статті 2 ЦПК України однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у статті 12 Кодексу.

Відповідно до частин третьої-четвертої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити (абзац четвертий частини першої статті 1 Закону України «Про охорону дитинства»).

Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Згідно з ч.5 ст. 157 СК України той із батьків, з яким за рішенням суду визначено або висновком органів опіки та піклування підтверджено місце проживання дитини, крім того з батьків, до якого застосовуються заходи примусового виконання рішення про встановлення побачення з дитиною та про усунення перешкод у побаченні з дитиною, самостійно вирішує питання тимчасового виїзду за межі України на строк, що не перевищує одного місяця, з метою лікування, навчання, участі дитини в дитячих змаганнях, фестивалях, наукових виставках, учнівських олімпіадах та конкурсах, екологічних, технічних, мистецьких, туристичних, дослідницьких, спортивних заходах, оздоровлення та відпочинку дитини за кордоном, у тому числі у складі організованої групи дітей, та у разі, якщо йому відомо місце проживання іншого з батьків, який не ухиляється та належно виконує батьківські обов`язки, інформує його шляхом надсилання рекомендованого листа про тимчасовий виїзд дитини за межі України, мету виїзду, державу прямування та відповідний часовий проміжок перебування у цій державі.

Той із батьків, з яким за рішенням суду визначено або висновком органів опіки та піклування підтверджено місце проживання дитини, самостійно вирішує питання тимчасового виїзду за межі України на строк до одного місяця та більше з метою лікування, навчання, участі дитини в дитячих змаганнях, фестивалях, наукових виставках, учнівських олімпіадах та конкурсах, екологічних, технічних, мистецьких, туристичних, дослідницьких, спортивних заходах, оздоровлення та відпочинку дитини за кордоном, у тому числі у складі організованої групи дітей, у разі:

1) наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за чотири місяці, підтвердженої довідкою про наявність заборгованості зі сплати аліментів;

2) наявності заборгованості зі сплати аліментів, підтвердженої довідкою про наявність заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за три місяці, якщо аліменти сплачуються на утримання дитини з інвалідністю, дитини, яка хворіє на тяжкі перинатальні ураження нервової системи, тяжкі вроджені вади розвитку, рідкісне орфанне захворювання, онкологічні, онкогематологічні захворювання, дитячий церебральний параліч, тяжкі психічні розлади, цукровий діабет I типу (інсулінозалежний), гострі або хронічні захворювання нирок IV ступеня, або на утримання дитини, яка отримала тяжкі травми, потребує трансплантації органа, потребує паліативної допомоги, що підтверджується документом, виданим лікарсько-консультативною комісією лікувально-профілактичного закладу в порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.159 СК України якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами.

У відповідності до ч.2 статті 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Відповідно до ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

У частині першій статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав та свобод людини та практику ЄСПЛ як джерело права.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і потрібно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

У рішенні від 16.07.2015 року справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

ЄСПЛ наголошує на тому, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці (рішення ЄСПЛ від 07.12.2006 року у справі «Хант проти України», заява № 31111/04, § 57, § 58).

Висновки суду.

Судом встановлено та сторонами не заперечувалося, що задля повноцінного забезпечення інтересів дитини вона повинна проживати разом із Позивачем.

Разом з цим, суд дійшов висновку про те, що вимога Відповідача про зобов`язання Позивача повідомляти про зміну місця проживання дитини не є предметом спірних правовідносин у межах розгляду даної справи. Крім того, відповідний обов`язок для батьків встановлено чинним законодавством України. Відповідачем не надано до суду жодних належних та допустимих доказів невиконання Відповідачем указаного обов`язку.

На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитинипідлягають задоволенню.

Розподіл судових витрат.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При цьому, відповідно до ч.1 ст.142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Тобто, у разі визнання відповідачем позову, позивачу, який не звільнений від сплати судового збору, з державного бюджету повертається 50 відсотків судового збору, який був ним сплачений при поданні позову, а із відповідача стягуються (відшкодовуються) на користь позивача інші 50 відсотків судового збору.

У даній справі Відповідачем позовні вимоги визнано у повному обсязі. За таких умов Позивачу з державного бюджету необхідно повернути 536,80 гривень судового збору. Решту 536,80 гривень сплаченого нею судового збору необхідно стягнути на її користь із Відповідача.

На підставі викладеного та керуючись ст. 46 ЦК України, ст. ст. 10, 57- 60, 209, 212-215, 218, 248, 249 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позовні ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Служба у справах дітей Білоцерківської міської ради Київської області про визначення місця проживання дитини задовольнити.

Визначити місце проживання дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з матір`ю ОСОБА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 536,80 гривень (п`ятсот тридцять шість гривень 80 копійок).

Зобов`язати Білоцерківське управління Державної казначейської служби України Київської області повернути ОСОБА_1 ,536,80 гривень (п`ятсот тридцять шість гривень 80 копійок)судового збору, сплаченого нею на рахунок № НОМЕР_3 , за квитанцією № 1 від 29.05.2023 року.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 . РНОКПП: НОМЕР_4 .

Відповідач: ОСОБА_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_3 .РНОКПП: НОМЕР_5 .

Третя особа: Служба у справах дітей Білоцерківської міської ради Київської області, місцезнаходження: 09100, Київська область, місто Біла Церква, вулиця Першотравнева, будинок 8. .

Повне судове рішення складено 24.11.2023 року.

Суддя Білоцерківського міськрайонного

суду Київської області Владислав ЦУКУРОВ