Заводський районний суд м. Запоріжжя
Справа № 332/3212/23
Провадження №: 2/332/1110/23
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2023 р. м. Запоріжжя

Суддя Заводського районного суду м. Запоріжжя Погрібна О.М., розглянувши позовну заяву ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Запорізький титано-магнієвий комбінат» про стягнення грошових коштів, невиплачених при звільненні,

встановила:

До суду звернувся ОСОБА_1 із позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Запорізький титано-магнієвий комбінат» про стягнення грошових коштів, невиплачених при звільненні, в якій просить:

1.Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Запорізький титано-магнієвий комбінат» (, адреса: 69600, м.Запоріжжя, вул.Теплична, 18) на користь ОСОБА_1 суму заборгованості в розмірі 57756, 21 грн.

2.Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Запорізький титано-магнієвий комбінат» (, адреса: 69600, м.Запоріжжя, вул.Теплична, 18) на користь ОСОБА_1 суму середньомісячного заробітку за весь час затримки остаточного розрахунку, починаючи з 04.04.2023 року.

За правилами цивільного процесуального законодавства, позовна заява за формою та змістом повинна відповідати статті 175 ЦПК України, а також вимогам статті 177 цього Кодексу.

Додержання процесуальної форми і змісту позовної заяви є однією з обов`язкових вимог національного законодавства, що забезпечує право на звернення до суду та порушення судом провадження у справі.

Згідно з положеннями п.5 ч.3 ст.175 ЦПК України, позовна заява повинна містити виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.

Відповідно до чинного законодавства України позовна заява є процесуальним документом, який повинен містити в собі зміст позовних вимог та чіткий виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги із зазначенням фактів та посиланням на докази, що підтверджують кожну обставину або наявність підстав для звільнення від доказування.

Крім того, в ст.13 ЦПК України закріплено,суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч.ч.3.4 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Як зазначено в позовній заяві, 04.04.2023 наказом №» 83 позивач був звільнений з посади водія автотранспортних засобів за власним бажанням, за ст.38 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України). Під час знаходження у трудових правовідносинах з відповідачем, з боку останнього була нарахована, але не виплачена заробітна плата у розмірі 77885, 68 грн. Підтвердженням факту існування заборгованості є копія розрахункового листку, видана відповідачем при звільнені.

В подальшому, відповідачем позивачу було частково виплачена сума заборгованості, не виплачену при звільненні, і станом на день подання позову сума заборгованості складає 57756, 21 грн.

В той же час, будь-яких доказів щодо виплати частки заборгованості позивачем не надано, що позбавляє суд перевірки доводів позивача в цій частині.

Також суддя звертає увагу позивача на правову позицію ВС у складі КГС висловленої у Постанові від 24.02.2021 року у справі за № 910/4040/20 щодо того, що позивач при зверненні до суду з відповідним позовом повинен вказати конкретні вимоги, обставини, підстави та докази на підтвердження обставин зазначених у позовній заяві.

В прохальній частині позовної заяви ОСОБА_1 просить стягнути суму середньомісячного заробітку за весь час затримки остаточного розрахунку, починаючи з 04.04.2023 року

Згідно з Постановою ВСУ від 21.11.2018р. у справі №808/928/16, зазначено, що залишається чинним загальний нормативно-правовий акт, що регулює правовідносини про обчислення середньої заробітної плати - це постанова КМУ від 08.02.1995р. №100 "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати", дія якої поширюється на підприємства, установи і організації усіх форм власності (п.2 Постанови), а затверджений нею порядок застосовується в усіх випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати (ст.1 Порядку).

Щодо правильності обчислення суми, що підлягає стягненню, суд керується положеннями п.5 розділу IV Порядку №100, відповідно якого нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Однак, пред`являючи відповідно до ч.2 ст. 235 КЗпП України вимогу про стягнення з відповідача середньомісячного заробітку за весь час затримки остаточного розрахунку, позивач не надає відомостей про розмір отримуваної ним середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. З огляду на положення ч. 2 ст.83 ЦПК України, вимоги якої передбачають подання позивачем доказів разом з поданням позовної заяви, відсутність наведених відомостей позбавить суд можливості ухвалити законне та справедливе рішення щодо заявлених позивачем вимог в цій частині.

Суддя зазначає, що отримання довідки про середню заробітну плату тягне за собою надання саме позивачем розрахунку середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, правильність якого суд перевіряє і досліджує в судовому засіданні.

Зі змісту позову вбачається, що позивач просить стягнути на його користь з відповідача середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні за період з 04.04.2023.

Враховуючи те, що середній заробіток обчислюється і виплачується в грошовому еквіваленті, фактично вбачається, що позивач просить стягнути на його корить грошові кошти.

Однак, позивач у своєму позові не зазначає суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та не наводить розрахунку цієї суми.

За правилами п.1 та п. 10 ч.1ст. 176 ЦПК України ціна позову визначається у позовах про стягнення грошових коштів сумою, яка стягується, чи оспорюваною сумою за виконавчим чи іншим документом, за яким стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку. У позовах, що складаються з кількох самостійних вимог, - загальною сумою всіх вимог.

При цьому, оскільки вимоги про стягнення грошових коштів мають відповідну грошову оцінку, в позовних вимогах, відповідно до вимог ст.175 ЦПК України, вищезазначені обставини обов`язково повинні бути уточнені в ціні позову, яка визначається згідно з ст.176 ЦПК України.

Крім цього, згідно вимог ч.4 ст. 177 ЦПК України до позовної заяви додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

Позивач у позовній заяві зазначає про те, що судовий збір не сплачується на підставі пункту 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

Суддя звертає увагу позивача на наступне.

Позивач звільнений від сплати судового збору відповідно до пункту 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» у частині вимог про стягнення заробітної плати.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлено статтею 117 КЗпПУ, згідно з приписами якої в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Отже, стягнення з роботодавця середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу.

При цьому, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою (зокрема, компенсацією працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати) у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати.

А тому пільга щодо сплати судового збору, передбачена п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», згідно із якою від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі, не поширюється на вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні під час розгляду таких справ (в усіх судових інстанціях).

Вказаний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 року у справі №910/4518/16 (провадження № 12-301гс18).

Згідно з п.п.1 п.1 ч.2ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою або фізичною особою-підприємцем, справляється судовий збір у розмірі 1 відсотку ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Отже, позивачу необхідно обчислити суму до стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, яку позивач просить стягнути з відповідача на день подачі позову до суду та врахувавши інші пункти ст. 175 ЦПК України, які описані вище та які позивач не врахував при складанні позовної заяви та обов`язково зазначити ціну позову із якої обрахувати розмір судового збору який необхідно сплатити за подачі позову до суду за виключенням суми нарахованої, але невиплаченої заробітної плати. До виправленої позовної заяви необхідно додати підтвердження сплати судового збору.

Реквізити для сплати судового збору: Отримувач: ГУК у Зап.обл/м.Зап.Заводс./22030101, Код отримувача (ЄДРПОУ): 37941997, Банк отримувача: Казначейство України (ел.адм.подат.), Код банку отримувача (МФО) 899998, Номер рахунку (IBAN): UA0008510, Код класифікації доходів бюджету: 22030101.

Також позивач має змогу скористатись електронним сервісом для сплати судового збору на офіційному веб - порталі Судової влади України

Реквізити для сплати судового збору можна отримати за посиланням:

https://zv.zp.court.gov.ua/sud0809/gromadyanam/tax/

Також в позові відсутній попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи, що регламентовано п.9 ч.3 ст.175 ЦПК України.

Також, в порушення вимог п.8 ч.3 ст.175 ЦПК України, позовна заява не містить зазначення щодо наявності у позивача або іншої особи оригіналів письмових або електронних доказів, копії яких додано до заяви.

Крім того, позивачу необхідно зазначити чи є докази, які не можуть бути подані разом із позовною заявою, враховуючи викладені вище недоліки поданої заяви, а також відсутність підтверджень виконання вимог ч.5 ст.177 ЦПК України.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони й обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

Право на доступ до правосуддя не є абсолютним, на цьому наголошує і Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях «Голдер проти Великої Британії» від 21.02.1975 року. Відтак, в кожному випадку позивач при зверненні до суду із позовом повинен дотримуватися норм процесуального законодавства.

Відповідно до ч.1 ст.185 ЦПК України, суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у вказаних статтях, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

Позивачу пропонується усунути вищезазначені недоліки позовної заяви з метою забезпечення повного захисту його прав та інтересів.

Згідно з ч.3 ст.185 ЦПК України, якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 175 і 177 цього Кодексу, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

Керуючись статями 175, 177, 185 ЦПК України, суддя,-

постановила:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Запорізький титано-магнієвий комбінат» про стягнення грошових коштів, невиплачених при звільненні, - залишити без руху.

Надати позивачу строк п`ять днів, з дня отримання копії ухвали для усунення недоліків, зазначених у її мотивувальній частині.

Роз`яснити позивачу, що у випадку не усунення зазначених недоліків у встановлений строк, позовна заява вважатиметься неподаною і буде йому повернута.

Копію ухвали надіслати позивачу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя: О.М.Погрібна