Справа № 216/5984/21
провадження 2/216/473/23
РІШЕННЯ

іменем України

08 червня 2023 року місто Кривий Ріг

Центрально-Міський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, у складі головуючого судді Кузнецова Р.О.,

за участю:

секретаря судового засідання Гулковського О.С.,

представника позивача адвоката Ніколенка М.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі судових засідань №4 приміщення суду у м. Кривому Розі, в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , виконкому Центрально-Міської районної у місті ради про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю, -

встановив:

Представник позивача, адвокат Ніколенко М.Є., звернувся до Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області з позовом до ОСОБА_2 , виконкому Центрально-Міської районної у місті ради про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла - ОСОБА_3 . Після її смерті залишилось спадкове майно, яке складається з 1/2 частки домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , що належить спадкодавцю на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом. 02.12.2020 позивач звернулася до Першої криворізької нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, на підставі якої відкрита спадкова справа 463/2020. Але у видачі свідоцтва про право на спадщину було відмовлено з тих підстав, що позивач не є спадкоємцем за законом, заповіту спадкодавець не складав, а факт проживання однією сім`єю більш ніж п`ять років не встановлено. Будинок ОСОБА_3 успадкувала від свого батька. ОСОБА_4 разом зі своєю сім`єю отримав земельну ділянку під забудову та 1939 році закінчив будівництво свого будинку. Заміж ОСОБА_3 не вийшла, своїх дітей у неї не було. Все своє життя померла мешкала у цьому будинку і породнилася зі своїми сусідами - ОСОБА_1 та її родиною. З 1995 року вони почали вести спільне господарство, разом на всіх засіювали город, робили сумісні закупи на зиму та спільну консервацію влітку. З 2012 року ОСОБА_1 з померлою стали проживати спільно однією сім`єю, мали спільний бюджет і побут, вели спільне господарство, допомагали один одному та спільно несли витрати. Також померла мала намір укласти з позивачем договір довічного утримання, однак раптово захворіла і померла. Позивач ОСОБА_1 самостійно оплачувала лікування, купувала ліки, доглядала, а після смерті взяла на себе організацію поховання, оплатила всі ритуальні послуги (докази додаються). З родичів у померлої ОСОБА_3 залишився тільки племінник - ОСОБА_2 (відповідач), який був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 . На даний час відповідач зі своєю сім`єю фактично мешкає у Ізраїлі та має громадянство цієї країни. ОСОБА_1 з відповідачем та його сім`єю спілкується, знаходиться в товариських відносинах. Спадкове майно ОСОБА_3 , відповідач ОСОБА_2 приймати не збирається, сам запропонував ОСОБА_1 прийняти спадщину та оформити майно на себе. Інших спадкоємців у ОСОБА_3 немає. Спір з приводу спадкового майна з відповідачем відсутній. Враховуючи наведені обставини, позивач просить встановити факт проживання однією сім`єю з 2012 по 17.10.2020 рік ОСОБА_1 зі спадкодавцем ОСОБА_3 .

На підставі ухвали суду від 25.11.2020 залучено в якості співвідповідача виконком Центрально-Міської районної у місті ради.

Під час розгляду справи позивач позов підтримала та наполягала на його задоволенні, одночасно з цим пояснила, що у 2012 році залишила родину та переїхала жити до сусідки - ОСОБА_3 . Жили разом та вели спільний побут, доглядала за нею, купувала продукти харчування та ліки. Витрати на поховання взяла на себе. З родичів у ОСОБА_3 також була сестра - ОСОБА_5 , яка померла влітку 2018 року, а також син сестри - ОСОБА_6 , який помер у 2019 році.

Представник позивача позов підтримав та просив задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 до суду не з`явився, хоча про ас та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, будь-яких заяв та клопотань не надав.

Представник виконкому Центрально-Міської районної у місті ради надала заяву про розгляд справи за відсутності представника виконкому, просить ухвали законне та обґрунтоване рішення.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на повному, всебічному та об`єктивному дослідженні обставин справи, визнавши їх достатніми для ухвалення рішення у справі суд вважає позов не обґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За приписами ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При цьому відповідно до роз`яснень, наданих Пленумом Верховного Суду України у п. 2 постанови від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі» рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 3 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 10 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

За ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а за її ст. 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 19.10.2020 (а.с. 10).

Після смерті ОСОБА_3 залишилось спадкове майно, яке складається з 1/2 частки домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , що належить спадкодавцю на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Першою криворізькою державною нотаріальною конторою, зареєстрованого в реєстрі за №1-194 від 16.01.2001. (а.с. 13)

Згідно з актом від 14.07.2021, посвідченим головою квартального комітету №55 виконкому Центрально-Міської у місті ради Коваленко Ю.В., позивач ОСОБА_1 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 та померла ОСОБА_3 вели спільне господарство з 1995 року, а з 2012 року проживали однією сім`єю.

З письмової заяви від 29.06.2021 вбачається, що племінник ОСОБА_3 - ОСОБА_2 на даний час мешкає у м. Кацрін, республіка Ізраїль, повідомляє, що обізнаний про наявність спадкового майна після померлої тітки - ОСОБА_3 . Із заявою про прийняття спадщини звертатись не буде, не заперечує, щодо оформлення спадщини у вигляді житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 на ОСОБА_1 не заперечує.

Зі спадкової справи №463-2020, заведеної Першою криворізькою державною нотаріальною конторою Дніпропетровської області після смерті ОСОБА_3 на підставі заяви ОСОБА_1 вбачається, що окрім позивача ОСОБА_1 інших спадкоємців, передбачених законом немає, згідно з даними Спадкового реєстру інформація про спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину відсутня, заповіти від імені померлої не посвідчувались, спадкові договори не укладались.

Постановою від 13.05.2021 позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у зв`язку з не встановленням між позивачем та спадкодавцем факту проживання однією сім`єю більш ніж п`ять років.

Крім цього, під час розгляду справи були допитані свідки ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , які кожен окремо, пояснили, що ОСОБА_3 та позивач ОСОБА_1 є їх сусідками, позивач мешкала з ОСОБА_3 з 2012 року, готувала їй їжу, купувала ліки та вела спільне господарство. З чоловіком ОСОБА_1 не мешкала, мешкала з сусідкою - ОСОБА_3 . Свідкам відомо, що позивач казала, що хоче переписати на себе майно ОСОБА_3 .

Аналізуючи норми права, на які посилається позивач у позові, а також норми права, які слід застосувати, мотиви їх застосування суд приходить до таких висновків.

Відповідно до частин першої, другої та четвертої статті 3 СК України сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

При встановленні факту наявності у осіб спільного побуту доцільно враховувати ознаки, визначені у понятті домогосподарства.

Домогосподарство є сукупність осіб, які спільно проживають в одному житловому приміщенні або його частині, забезпечують себе всім необхідним для життя, ведуть спільне господарство, повністю або частково об`єднують та витрачають кошти. Одне лише спільне проживання не є достатнім для визнання осіб сім`єю без наявності інших ознак сім`ї.

Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність у осіб особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно - правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв.

Пунктом 6 рішення Конституційного Суду від 03 червня 1999 року №5-рп/99 установлено, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, тощо.

Належними та допустимими доказами проживання осіб однією сім`єю є, зокрема: довідки з місця проживання; свідчення свідків; спільні фото, листи ділового та особистого характеру тощо; виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що особи вважали себе сім`єю, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства.

Відповідно до статті 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Згідно зі статтею 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

При цьому, до спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім`ї, тощо.

Для одержання права на спадкування у зазначених осіб необхідне встановлення двох юридичних фактів: 1) проживання однією сім`єю; 2) на час відкриття спадщини має пройти принаймні п`ять років, протягом яких спадкоємець проживав зі спадкодавцем однією сім`єю.

Ознакою проживання спадкоємця однією сім`єю зі спадкодавцем є систематичне ведення з ним спільного господарства, тобто прийняття участі у спільних витратах, спрямованих на забезпечення життєдіяльності сім`ї. При цьому важливою, проте не основною ознакою, є проживання в одному приміщенні зі спадкодавцем.

При вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №554/8023/15-ц (провадження №14-130цс19) зазначено, що вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України).

Обов`язковою умовою для визнання осіб членами сім`ї, крім факту спільного проживання, є наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 22 серпня 2018 року у справі №644/6274/16-ц (провадження №14-283цс18), та Верховним Судом у постановах від 09 січня 2020 року у справі №186/421/17 (провадження №48280св18); від 09 червня 2021 року у справі №346/5702/18 (провадження №61-17111св20) та від 01 вересня 2021 року у справі №523/9720/17 (провадження №61-7715св21).

Судом встановлено, що ОСОБА_1 зареєстрована та мешкає за адресою: АДРЕСА_3 , 15.09.1979 зареєструвала шлюб з ОСОБА_9 та на час розгляду справи мешкає з чоловіком за вказаною адресою.

Спадкодавець ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 та за життя була зареєстрована та мешкала за адресою: АДРЕСА_1 .

Тобто, позивач ОСОБА_1 та спадкодавець ОСОБА_3 були сусідами.

З 1995 року та до часу смерті ОСОБА_3 позивач всіляко допомагала сусідці ОСОБА_3 по господарству: придбавала та готувала їжу, прибирала у будинку, стежила за городом, купувала ліки, тощо. У подальшому взяла на себе витрати з поховання.

Разом з цим, виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам, у їх сукупності, суд дійшов висновку про недоведеність позивачем тверджень, щодо проживання однією сім`єю з ОСОБА_3 не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Так, у якості письмового доказу позивачем суду представлено лише акт від 14.07.2021 року, складений зі слів сусідів ОСОБА_10 ( АДРЕСА_4 ), ОСОБА_11 ( АДРЕСА_1 ), ОСОБА_7 ( АДРЕСА_3 ), посвідченим головою квартального комітету №55 виконкому Центрально-Міської у місті ради Коваленко Ю.В. (а.с. 15).

Будь-яких інших письмових доказів (спільних фотографій, особистих листів тощо) проживання позивача разом із ОСОБА_3 , як стверджує ОСОБА_1 в позовній заяві з 2012 року, суду не представлено, клопотання про витребування відповідних доказів суду - не заявлено, що підтверджується матеріалами справи, протоколами судових засідань.

Показання свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8 не можуть бути прийняті до уваги за належні та допустимі докази спільного проживання однією сім`єю позивача із ОСОБА_3 не менше як п`ять років до дня відкриття спадщини, оскільки вказані свідки є сусідами позивача, тому вказані особи можуть бути зацікавленими у результаті розгляду справи.

При цьому, судом не можуть бути прийняті до уваги за належні та допустимі докази спільного проживання однією сім`єю й пояснення самої ОСОБА_1 , яка перебуваючи у зареєстрованому шлюбі з чоловіком, без будь-яких підстав, з 2012 року залишила зареєстроване місце проживання та стала мешкати разом із сусідкою.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків (ст. 76 ЦПК України).

Статтею 77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень

Отже, суд дійшов висновку, що позивачем не надано належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження факту проживання позивача і ОСОБА_3 однією сім`єю протягом не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Аналогічного висновку дійшов Дніпровський апеляційний суд у постанові від 29.06.2022 у справі № 216/2651/21 (провадження №22-ц/803/2016/22).

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову, у зв`язку з недоведеністю позовних вимог.

Оскільки в задоволенні позову відмовлено, судові витрати слід покласти на позивача.

На підставі вищенаведеного, керуючись ст.ст. 3, 10, 16 ЦК України, ст.ст. 5-8, 12-19, 23, 89, 128, 258-259, 263-265, 268 ЦПК України суд,-

ухвалив:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , виконкому Центрально-Міської районної у місті ради про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості про учасників справи згідно з п. 4 ч. 5 ст. 265 ЦПК України:

- позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_3 ;

- відповідач: ОСОБА_2 , РНОКПП невідомий, місце проживання: АДРЕСА_5 ;

- відповідач: Виконком Центрально-Міської районної у місті ради , місцезнаходження: Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Свято-Миколаївська, 27.

Рішення прийнято, складено і підписано в нарадчій кімнаті складом суду, який розглянув справу.

Суддя Р.О.КУЗНЕЦОВ