Справа № 348/1361/23
Провадження № 22-ц/4808/1459/23
Головуючий у 1 інстанції Солодовніков Р. С.
Суддя-доповідач Пнівчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2023 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючої Пнівчук О.В.

суддів : Девляшевського В.А., Томин О.О.

з участю секретаря Кузів А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Романишин Дмитро Михайлович на заочне рішення Надвірнянського районного суду від 10 жовтня 2023 року, у складі судді Солодовнікова Р.С., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: орган опіки та піклування - виконавчий комітет Пасічнянської сільської ради Надвірнянського району Івано-Франківської області про позбавлення батьківських прав,

в с т а н о в и в :

У червні 2023 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 ,третя особа: Орган опіки і піклування Виконавчого комітету Пасічнянської сільської ради Надвірнянського району про позбавлення батьківських прав.

Позовні вимоги мотивував тим, що в березні 2019 року він зареєстрував шлюб з відповідачкою ОСОБА_2 . За час перебування в шлюбі у них народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який зареєстрований та проживає разом з ним.

Рішенням Надвірнянського районного суду від 13 травня 2022 року шлюб між сторонами розірвано. Питання про визначення місця проживання дитини судом не вирішувалось. Після розірвання шлюбу дитина проживала разом з ним, а тому він звернувся до Надвірнянського районного суду з позовом про визначення місця проживання сина ОСОБА_4 разом з ним. Рішенням суду від 30 січня 2023 року його позов задоволено, визначено місце проживання неповнолітньої дитини: ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 разом з батьком, ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_3 за адресою: АДРЕСА_1 .

З березня 2021 року позивач не підтримує сімейних відносин відповідачкою. З того часу ОСОБА_2 не спілкується з дитиною не відвідує її, не цікавиться життям, вихованням та станом здоров`я сина. Вихованням сина постійно займається позивач, бере активну участь у його вихованні, спілкується з педагогами, цікавиться дошкільним життям дитини, відвідує батьківські збори.

Відповідачка ОСОБА_2 ухиляється від виконання своїх обов`язків щодо виховання сина ОСОБА_4 ,не відвідує дитину по місцю проживання, що свідчить про її ухилення від виконання батьківських обов`язків. На даний час відповідач ОСОБА_2 перебуває за кордоном.

Враховуючи наведені обставини та виходячи з інтересів неповнолітньої дитини, позивач, вважає що наявні підстави для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав щодо неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Заочним рішенням Надвірнянського районного суду від 10 жовтня 2023 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на необгрунтованість висновків суду та порушення норм матеріального та процесуального права.

Апелянт вважає, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

На думку апелянта, на перше місце слід ставити «якнайкращі інтереси дитини», оцінка яких включає знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, правові наслідки позбавлення батьківських прав визначено статтею 166 СК України. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращий бік неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків.

Відповідачкою свідомо обрано такі життєві умови, за якими відсутня її участь у вихованні дитини, що у свою чергу свідчить про її ухилення від виконання батьківських обов`язків у розумінні статті 164 СК України. Такі життєві умови були обрані відповідачкою ще у 2021 році, оскільки з того часу не проживає із малолітньою дитиною однією сім`єю, не бере участі у вихованні сина, не піклується про нього, його фізичний, духовний та моральний розвиток, не забезпечує матеріально, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду і лікування дитини, як складову частину виховання, що є підставою для позбавлення її прав щодо малолітнього сина ОСОБА_4 .

Посилаючись на зазначені обставини, апелянт просив рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги.

Правом на подачу відзиву сторони не скористались, згідно з ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

У судовому засіданні апеляційного суду апелянт ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_5 підтримали доводи апеляційної скарги з наведених у ній мотивів.

Відповідачка ОСОБА_2 , орган опіки та піклування виконавчого комітету Пасічнянської сільської ради Надвірнянського району у судове засідання апеляційного суду не з`явилися, про час та місце слухання справи повідомлені належним чином.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Статтею 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення відповідає.

Судом встановлено, що 02.03.2019 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб у Надвірнянському районному відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області, про що в книзі реєстрації шлюбів зроблено актовий запис № 34.

За час спільного проживання у сторін народився син ОСОБА_3 - ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 6).

Рішенням Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 13 травня 2022 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано, питання визначення місця проживання дитини не вирішувалось (а.с. 7-8).

За позовом ОСОБА_1 рішенням Надвірнянського районного суду від 30 січня 2023 року визначено місце проживання неповнолітнього сина ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 разом з батьком, ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 . Рішення суду набрало законної сили 02.03.2023р. (а.с. 9-11).

Згідно довідки Пасічнянської сільської ради від 25.05.2023 року та акту обстеження матеріально-побутових умов проживання від 31.05.2023 року встановлено, що неповнолітній ОСОБА_3 зареєстрований та проживає разом із батьком ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_1 (а.с. 12-13).

З довідки Пнівського закладу дошкільної освіти (дитячий садок) «Дюймовочка» Пасічнянської сільської ради Надвірнянського району Івано-Франківської області № 12 від 29 травня 2023 року, встановлено, що батько ОСОБА_1 бере активну участь у вихованні дитини, спілкується з педагогами, які виховують сина, цікавиться дошкільним життям дитини, відвідує батьківські збори, вчасно забирає дитину з садочка. Дитина завжди охайна, доглянута (а.с. 15).

Згідно довідки Пнівського закладу дошкільної освіти (дитячий садок) «Дюймовочка» Пасічнянської сільської ради Надвірнянського району Івано-Франківської області № 14 від 01 червня 2023 року, відповідач ОСОБА_2 не відвідує дитину ОСОБА_6 та не цікавиться його вихованням (а.с.16).

Згідно довідки лікаря педіатра комунального некомерційного підприємства «Дитяча лікарня Надвірнянського району» Надвірнянської міської ради Меланюк О.К. від 31 травня 2023 року, ОСОБА_1 повністю опікується дитиною ОСОБА_3 2019 року народження, мама про стан здоров`я дитини не цікавиться (а.с.17).

З характеристики Пасічнянської сільської ради від 25.05.2023 встановлено, що ОСОБА_1 за час проживання в селі зарекомендував себе з позитивної сторони, поводив себе добре. Характер спокійний, врівноважений, спиртними напоями не зловживає. З сусідами проживає в хороших стосунках та виховує свого неповнолітнього сина ОСОБА_4 2019 р.н. Проявив себе як чуйний, добросовісний та відповідальний батько (а.с. 18)

З письмових свідчень ОСОБА_7 та ОСОБА_8 (сусідів позивача) встановлено, що відповідачка не відвідує дитину по місцю проживання, позивач сам виховує неповнолітнього сина. Матері дитини ОСОБА_2 вже багато років не бачили разом з ОСОБА_4 (а.с. 19-20).

Рішенням виконавчого комітету Пасічнянської сільської ради № 523 від 09.06.2023 «Про затвердження висновку про доцільність позбавлення батьківських прав» затверджено висновок органу опіки та піклування Пасічнянської сільської ради, яким визнано за доцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_2 батьківських прав щодо сина, ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 43-44).

В ході проведеної начальником Служби у справах дітей Пасічнянської сільської ради Годзюр Г.М. бесіди з дитиною ОСОБА_9 з`ясовано, що дитина любить обох батьків однаково. З мамою спілкувався по телефону давно, це було вечором. Під час розмови мати повідомила йому, що в нього є маленька сестричка. Також мати повідомила сину, що вона на роботі , десь дуже далеко, тому не може його провідати (а.с. 77).

Допитані в судовому засіданні в якості свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8 повідомили, що вони проживають по сусідству з позивачем, знають дитину змалечку. Матері дитини не бачили приблизно біля двох років. Спільних знайомих з відповідачем не мають, з нею не спілкуються. Відповідач можливо перебуває за кордоном. Батько займається утриманням і вихованням сина.

За інформацією Державної прикордонної служби України відомостей щодо перетинання державного кордону України, лінії розмежування з тимчасово окупованою територією громадянином України ОСОБА_2 , 26.08.2000 в період з 2021 року по 19.09.2023 в базі даних не виявлено (а.с.73).

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано доказів того, що відповідачка ухиляється від виконання батьківських обов`язків свідомо, тобто, навмисно, систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, виходячи з наступного.

Згідно з частиною третьою статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина першастатті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Частиною сьомою статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII(далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Відповідно до частини першої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Частиною першою статті 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.

Згідно зі статтею 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини.

Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування необхідно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК України.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

ЄСПЛ у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини.

Відповідно до частини шостої статті 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

При вирішенні такої категорії спорів судам необхідно мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку.

Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків.

Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.

Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків.

Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом у постановах: від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18 (провадження № 61-4014св20), від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18 (провадження № 61-8883св19), від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17 (провадження № 61-13752св19), від 23 грудня 2020 року у справі № 522/21914/14 (провадження № 61-8179св19).

Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції.

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16.07.2015 року Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

Відповідно до частини шостої статті 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідачки від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останньої батьківських прав, покладено на позивача.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції правильно не взяв до уваги висновок органу опіки та піклування щодо можливості позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки такий висновок в основному ґрунтується на поясненнях та документах, які були надані саме позивачем.

Суд вірно зазначив, що вказаний висновок має рекомендаційний характер та не є обов`язковим для суду. Крім того, із вказаного висновку не є зрозумілим, яким чином позбавлення батьківських прав відповідачки сприятиме захисту прав та інтересів дитини.

Частиною другою статті 171 СК України передбачено, дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном.

Згідно довідки про проведену бесіду служби у справах дітей Пасічнянської селищної ради встановлено, що дитина любить обох батьків однаково. З рідною матір`ю спілкувався вже давно, це було вечором. Під час розмови мати повідомила йому, що в нього є маленька сестричка. Також мати повідомила сину, що вона далеко на роботі і тому не може його провідати.

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що позов, заявлений позивачем, як і сам висновок про можливість позбавлення відповідачки батьківських прав, є передчасним. Матеріали справи не містять достатніх та безспірних доказів винної поведінки відповідачки та свідомого нехтування нею батьківськими обов`язками, які б свідчили про її ухилення від виховання дитини і, як наслідок, необхідність застосування до неї крайнього заходу у вигляді позбавлення батьківських прав відповідно до статті 164 СК України.

Доводи апеляційної скарги правильності вказаних висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстав для задоволення апеляційної скарги колегія суддів не вбачає.

Враховуючи наведене та положення статті 375 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись статтями 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргуОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Романишин Дмитро Михайлович залишити без задоволення, а заочне рішення Надвірнянського районного суду від 10 жовтня 2023 року - без зміни.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 15 грудня 2023 року.

Головуюча О.В. Пнівчук

Судді: В.А. Девляшевський

О.О. Томин