Справа № 643/9289/23
Провадження № 2/643/3945/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.12.2023 м. Харків

Московський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого - судді Семенової Я.Ю.,

за участю секретаря судового засідання Степанюк Д.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Харкові в режимі відеоконференції в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , поданим в особі представника адвоката Лаєвської Марине Леніківни до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу за договором позики,

в с т а н о в и в :

Короткий зміст позовних вимог та доводів позивача

Позивач ОСОБА_1 в особі представника адвоката Лаєвської М.Л. звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 , яку в подальшому уточнив та в якій просить стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за договором позики від 24 березня 2015 року в сумі 10 000,00 доларів США, а також судові витрати, пов`язані зі сплатою позивачем судового збору в сумі 3 760,00 гривень та витрати по оплаті професійної правничої допомоги в сумі 10 000,00 гривень.

В обґрунтування пред`явлених позовних вимог зазначив, що 24 березня 2015 року між ним та ОСОБА_2 був укладений договір позики, відповідно до умов якого він передав відповідачу у борг 10 000 доларів США, що станом на час укладення договору становило 270 000,00 гривень за курсом НБУ, а останній зобов`язався повернути суму боргу за його вимогою. На підтвердження отримання грошових коштів за договором позики сторонами був складений акт, згідно з яким, позикодавець ОСОБА_1 передав позичальнику ОСОБА_2 суму позики у розмірі 10 000,00 доларів США. Посилався, що договором позики від 24 березня 2015 року не було встановлено строк її повернення, тому він визначається моментом пред`явлення вимоги, що сторонами погоджено в п. 4.1 Договору позики. 08 серпня 2023 року ОСОБА_1 цінним листом з описом вкладення направив на останню відому адресу ОСОБА_2 вимогу від 08 серпня 2023 року про погашення заборгованості впродовж 30 днів від дня пред`явлення вимоги, вимогу відповідач не отримав. До теперішнього часу відповідач не повернув суму позики, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з даним позовом.

Аргументи учасників справи

16 жовтня 2023 року через підсистему «Електронний суд» від відповідача ОСОБА_2 в особі представника адвоката Саса О.М. надійшов відзив на позовну заяву ОСОБА_1 , в якому відповідач просить провадження у справі закрити, в задоволенні позовних вимог позивачу відмовити, також просить стягнути з позивача на користь відповідача витрати на оплату професійної правничої допомоги адвоката в розмірі 12 000,00 гривень. В обґрунтування обраної позиції посилався, що відповідач пригадує, що у 2015 році він позичав у ОСОБА_1 грошову суму у розмірі 10 000,00 доларів США, але строку повернення позики позивач та відповідач в договорі не встановлювали. На початку року позивач пару разів питав про повернення коштів, але він знає, що повернення йому коштів залежить від іншого судового розгляду справи про стягнення боргу з боржника, який відповідачу з позивачем заборгував грошові кошти. Для відповідача було несподіванкою дізнатися про пред`явлення позивачем позову до ОСОБА_2 . Посилався, що позивач повинен був пред`явити вимогу про повернення позики впродовж 30 днів, але таку вимогу відповідач не отримував та про повернення позики не знав, а тому, як на думку відповідача, позивач порушив вимоги закону щодо пред`явлення вимоги про повернення позики. Щодо розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката в розмірі 10 000,00 гривень, про що заявляє вимогу позивач, зазначив, що така заявлена сума позивачем є завищеною та необґрунтованою. Разом з тим, зауважив, що його попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат, яких він поніс і яких очікує понести, у зв`язку із розглядом справи, становить 12 000,00 гривень.

25 жовтня 2023 року через підсистему «Електронний суд» від позивача в особі представника адвоката Лаєвської М.Л. надійшла відповідь на відзив, в якій представник позивача зазначила, що посилання відповідача на те, що йому не було відомо про вимогу позивача про повернення грошових коштів за договором позики є такими, що не відповідають дійсності, оскільки, як сам відповідач у відзиві зазначає, що на початку року позивач пару разів до нього звертався з питання повернення коштів. Також посилалася, що відповідач, змінюючи місце проживання, не повідомив позивачу свою адресу, до того ж, відповідно до Правил реєстрації місця проживання та Порядку передачі органам реєстрації інформації до єдиного державного демографічного реєстру довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи не підтверджує зареєстроване місце перебування, зазначила, що саме з цих підстав вимогу про повернення суми боргу та копію позовної заяви з копіями доданих до неї документів позивач направив за зареєстрованим місцем проживання відповідача. Також зауважила, що відповідач не був позбавлений права звернутися до АТ «Укрпошта» із заявою про надання послуги пересилання або доставки внутрішніх та міжнародних відправлень на іншу адресу. Посилалася, що відповідач не оспорює факт того, що він позичав в позивача грошові кошти в сумі 10 000,00 доларів США, а посилання відповідача на те, що, оскільки він не отримав вимогу про повернення коштів, позивачем порушено вимоги ч. 2 ст. 1049 ЦК України, вважала безпідставними. Зауважила, що відповідач отримував від позивача усну вимогу про повернення суми позики, а письмова вимога була надіслана позивачем за адресою зареєстрованого місця проживання відповідача, також зазначила, що відповідачу було відомо про перебування даної цивільної справи в провадженні суду. Зазначила, що відповідач ще з початку року був обізнаний про необхідність виконання грошового зобов`язання, але свідомо його не виконує. Щодо існування, як про це зазначає відповідач, поважних причин на невиконання грошового обов`язку за договором позики, представник позивача зазначила, що відсутність у відповідача коштів не є підставою для невиконання грошового зобов`язання. З приводу витрат на професійну правничу допомогу, про стягнення яких з позивача на користь відповідача заявляє відповідач, то позивач скористається правом на внесення своїх заперечень щодо такої вимоги після надання останнім відповідних документів, що підтверджують їх повернення.

Рух справи

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 15.09.2023 позовну заяву ОСОБА_1 було залишено без руху, позивачу надавався строк 10 днів з дня вручення копії ухвали для усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 20 вересня 2023 року відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено здійснювати в порядку загального позовного провадження, призначено проведення підготовчого засідання.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 29 вересня 2023 року відмовлено у задоволенні заяви представника ОСОБА_1 адвоката Лаєвської М.Л. про забезпечення позову.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 26 жовтня 2023 року підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду у відкритому судовому засіданні з викликом учасників справи.

Позивач в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, у судовому засіданні був присутній повноважний представник позивача.

Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, у судовому засіданні був присутній повноважний представник позивача.

Суд, з`ясувавши думку представника позивача, представника відповідача, які не заперечували проти розгляду справи за відсутністю належним чином сповіщених про дату, час і місце розгляду справи сторін, вважає за можливе проводити розгляд справи за відсутністю вказаних учасників справи, які в судовому засіданні представлені повноважними представниками, скористалися процесуальним правом на подання відзиву на позовну заяву та відповіді на відзив.

У судовому засіданні представник позивача пред`явлені позивачем позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити з підстав, наведених у позовній заяві та у відповіді на відзив.

Представник відповідача у судовому засіданні просив відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог, його вимогу про закриття провадження у справі, про що він зазначив у відзиві на позовну заяву, просив не розглядати.

Фактичні обставини справи, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин

24 березня 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір позики, за умовами якого ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 10 000,00 доларів США, що знаходить своє підтвердження оригіналом договору позики від 24 березня 2015 року (а.с. 99-100).

Умовами п. 4.1. договору позики сторонами погоджено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві суму позики за його вимогою.

Умовами п. 4.2. договору позики сторони погодили, що позичальник повертає позикодавцеві суму позики, визначену в п. 2.1. договору позики згідно з актом прийому-передачі, який є невід`ємною частиною даного договору.

Як убачається зі змісту п. 1.1. оригіналу акту прийому-передачі від 24 березня 2015 року до договору позики від 24 березня 2015 року, позикодавець передав позичальнику суму позики в розмірі 10 000,00 доларів США, а позичальник її прийняв (а.с. 101).

09 серпня 2023 року позичальник ОСОБА_1 в особі представника адвоката Лаєвської М.Л. цінним листом з описом вкладень направив на адресу місця проживання ОСОБА_2 АДРЕСА_1 , вимогу № Н-09 про повернення боргу за договором позики від 24 березня 2015 року, в якій зазначив, що виконання зобов`язань позичальником ОСОБА_2 за договором позики від 24 березня 2015 року повинно відбутися протягом тридцяти днів від дня пред`явлення цієї вимоги шляхом перерахування коштів або на рахунок позикодавця для отримання суми позики в доларах США, або на рахунок позикодавця для отримання суми позики в національній валюті за офіційним курсом НБУ на час повернення позики (а.с. 8-9).

В матеріалах справи відсутні будь-які відомості щодо повернення відповідачем грошових коштів за вказаним договором позики.

Мотиви, з яких виходив суд, застосовані норми права та висновки суду

Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку саму суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Як зазначив Верховний Суд в постанові від 08 липня 2019 року, прийнятій по справі №524/4946/16-ц, договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Судом встановлено, що між сторонами існують договірні правовідносини з позики на підставі договору позики від 24 березня 2015 року. Дійсність даного договору не викликає сумніву.

Договором позики від 24 березня 2015 року встановлений строк виконання зобов`язання за настанням вимоги позикодавця.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦПК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно зі ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Главою 50 ЦК України передбачений перелік підстав припинення зобов`язань, у тому числі виконання зобов`язання, проведеного належним чином.

Згідно з ч. 1, 2, 3 ст. 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

Жодних доказів на підтвердження виконання своїх зобов`язань за договором позики від 24 березня 2015 року, в тому числі розписок або квитанцій про грошові перекази коштів, відповідач в ході судового розгляду не надав.

Суду не надано беззаперечних, належних та допустимих доказів, які свідчать про наявність підстав звільнення відповідача від відповідальності за порушення зобов`язання, відповідно до ст. 617 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів з дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором, як це закріплено положеннями абз. 2 ч. 1 ст. 1049 ЦК України.

Відповідно до ч. 3 ст. 1049 ЦК України, позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених речовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася на його банківських рахунок.

В ході судового розгляду судом не встановлено наявність у відповідача будь-яких перешкод для повернення суми боргу за договором позики, а також щодо відмови ОСОБА_1 прийняти виконання зобов`язання за договором позики.

Отже, у зв`язку з відсутністю доказів виконання відповідачем грошового зобов`язання за договором позики від 24 березня 2015 року, суд задовольняє позовні вимоги про стягнення з відповідача суми грошового зобов`язання за зазначеним договором у повному обсязі.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

З аналізу наведених вище правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

Разом з тим, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 16 січня 2019 року, прийнятій у справі №373/2054/16-ц відступила від правової позиції Верховного Суду України у справі №6-79цс14 і від правової позиції Верховного Суду справі №308/3824/16-ц щодо обов`язкового визначення в рішенні суду грошового зобов`язання у національній валюті і зазначила про те, що сторони у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду в своїй постанові від 23 жовтня 2019 року, прийнятій по справі №723/304/16-ц зазначила, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який може бути виконаний примусово. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні.

Ураховуючи викладене, а також ту обставину, що за умовами договору відповідачу були передані грошові кошти саме в іноземній валюті, тобто в доларах США, про що зазначено в договорі позики від 24 березня 2015 року та в акті прийому-передачі від 24 березня 2015 року до договору позики від 24 березня 2015 року, суд вважає за можливе зазначити у судовому рішенні про стягнення суми боргу у тій валюті, в якій борг виник і в якій він має бути повернутий, що не виключає можливість виконання грошового зобов`язання у національній валюті, але за курсом валюти на день платежу. В ході судового розгляду судом не встановлено наявності будь-якої домовленості між сторонами щодо переведення боргового зобов`язання у національну валюту чи в еквівалент до національної валюти.

Отже, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню грошові кошти у розмірі 10 000,00 доларів США за договором позики від 24 березня 2015 року.

Що стосується посилань відповідача у відзиві на позовну заяву, що він, ОСОБА_2 , не отримував вимогу від ОСОБА_1 про повернення боргу за договором позики від 24 березня 2015 року, оскільки він не проживає за адресою, на яку позивач направив таку вимогу, натомість є внутрішньо переміщеною особою та з 14.01.2023 проживає за адресою АДРЕСА_2 , то суд зважає на таке.

Як убачається з договору позики від 24 березня 2015 року та з акту прийому-передачі до договору позики від 24 березня 2015 року, відомості про місце проживання позичальника ОСОБА_2 в них зазначено, як такі: АДРЕСА_1 . Саме на цю адресу позикодавець та позивач у справі ОСОБА_1 09 серпня 2023 року направив вимогу про повернення боргу за договором від 24 березня 2015 року.

Вказана вимога, згідно із роздруківкою перевірки статусу відстеження поштового відправлення з трекінговим номером 611, повернулася позивачу без вручення адресату (а.с. 38). 11 вересня 2023 року позивач пред`явив до суду даний позов про стягнення суми боргу за договором позики від 24 березня 2015 року.

Відповідачем не надано жодних доказів на підтвердження обставин того, що ОСОБА_2 після зміни місця проживання повідомив ОСОБА_1 такі відомості.

Посилання відповідача, наведені у відзиві про те, що у позивача не виникло право на повернення позики, а у позичальника не виник обов`язок повертати кошти, є необґрунтованими, оскільки звернення до суду з позовною вимогою є тотожним направленню письмової вимоги, лист-вимога про повернення коштів також знаходиться при матеріалах справи, з якими відповідач ознайомлений через свого представника та про наявність вимоги про повернення позики йому було достовірно відомо, разом з тим, з часу звернення позивача до суду з позовом, відповідачем сума позики позивачу не повернута.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 15.11.2018, прийнятій по справі №127/1853/17, провадження №61-31023св18.

Також суд зважає на те, що дата повернення коштів у договорі позики сторонами не погоджувалася, натомість строк повернення коштів визначений моментом пред`явлення вимоги, а тому відповідно до абзацу 2 частини першої статті 1049 ЦК України, якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернута позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Суд вбачає наявність підстав для стягнення з відповідача грошових коштів відповідно до договору позики від 24 березня 2015 року, оскільки відповідач був обізнаний про пред`явлення до нього ОСОБА_1 позову про повернення грошових коштів, але жодних дій стосовно їх повернення позивачу протягом усього часу розгляду справи не здійснив. Відтак, суд доходить висновку, що пред`явлення позивачем вимоги (подання позову) свідчить про закінчення строку договору позики та настання строку для повернення коштів.

Разом з тим, судом беруться до уваги посилання відповідача ОСОБА_2 у відзиві на позовну заяву на те, що на початку 2023 року позивач декілька разів звертав увагу відповідача про необхідність повернення коштів за договором позики, а відтак, сам відповідач підтверджує, що від ОСОБА_1 до нього надходила усна вимога про повернення суми позики. У свою чергу, посилання відповідача у відзиві та представника відповідача в ході судового розгляду справи на те, що позивач обізнаний з приводу того, що повернення йому відповідачем грошових коштів за вказаним вище договором позики залежить від іншого судового розгляду, то на підтвердження таких доводів відповідачем та його представником суду не надано жодних доказів, а, за правилами ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Розподіл судових витрат

Згідно з квитанцією ID: 7299-9276-9430-1165 від 06.09.2023 при пред`явленні позову до суду позивачем були понесені витрати по сплаті судового збору у розмірі 3 760,00 гривень.

Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, а саме, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог позивача в повному обсязі, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати, понесені позивачем у зв`язку зі сплатою судового збору в розмірі 3 760,00 гривень.

Крім зазначеного, у пред`явленому позові позивач просить стягнути з відповідача на свою користь витрати на професійну правничу допомогу адвоката в сумі 10 000,00 гривень.

Так, судом встановлено, що позивачем ОСОБА_1 08 серпня 2023 року укладено договір про надання правової допомоги з адвокатом Лаєвською М.Л.

08 серпня 2023 року між адвокатом Лаєвською М.Л. та Нестерцевим В.В. укладено додаткову угоду до договору про надання правової допомоги від 08 серпня 2023 року, згідно з якою, сторонами погоджено, що гонорар за виконання обов`язків адвоката за договором становить 10 000,00 гривень; адвокат надає клієнту послуги з правової допомоги, обумовлені основним договором після сплати клієнтом частини гонорару у розмірі 10 000,00 гривень.

Відповідно до акту надання послуг правової допомоги за договором від 08.08.2023 між ОСОБА_1 та адвокатом Лаєвською М.Л. від 08.09.2023, адвокатом Лаєвською М.Л. надавалися ОСОБА_1 такі види правової послуги: консультація перед укладенням договору про надання правової допомоги 1 година; складення письмової вимоги про виконання договору позики, направлення на адресу боржника 1 година; вивчення судової практики Верховного суду щодо розгляду справ про повернення позики 2 години; отримання інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно 40 хвилин; складання позовної заяви, сплата судового збору, засвідчення додатків, оформлення рекомендованого листа з кур`єрською доставкою 5 годин; складання зави про забезпечення позову, оплата судового збору 1 година; поштове відправлення «Укрпошта-документи» - 30 хвилин; всі процесуальні дії, пов`язані з розглядом справи в суді апеляційної інстанції, у тому числі й в режимі відеоконференції, складення процесуальних заяв по суті тощо протягом всього часу розгляду справи.

Згідно з платіжною інструкцією Р24АD4094 від 08.08.2023, ОСОБА_1 сплатив на рахунок ОСОБА_3 10 000,00 гривень.

За змістом ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Як це унормовано вимогами ч. 5 ст. 137 ЦПК України, у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися, як це закріплено положеннями ч. 3 ст. 141 ЦПК України.

За правилами ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Такої правової позиції щодо застосування норм права дотримується Верховний Суд у постанові від 23 січня 2019 року, прийнятій у справі №552/2145/16-ц.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час, що унормовано вимогами ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність»,.

Вирішуючи питання щодо розміру суми, яка підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суд виходить зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність».

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом, і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта. Однак, за наявності заперечень учасника справи, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені, з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Визначаючи суму до відшкодування витрат на професійну правничу допомогу суд виходить з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAlliance Limited» проти України» (п. 268), від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (п. 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Аналогічного змісту висновків щодо підтвердження витрат, пов`язаних із оплатою професійної правничої допомоги, дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 червня 2018 року, прийнятій у справі №826/1216/16, провадження № 11-562ас18, та додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року, прийнятій у справі №755/9215/15-ц, провадження № 14-382цс19.

З огляду на викладене вище, можна дійти висновку, що ЦПК України унормовано такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Суд, ураховуючи обсяг виконаної адвокатом Лаєвською М.Л. роботи, беручи до уваги, що справа, яка розглядається судом, за своєю категорією не відноситься до малозначних справ, беручи до уваги обсяг правової допомоги, наданої адвокатом, визначений в акті надання правової допомоги за договором від 08.08.2023, ураховуючи, що адвокат приймала участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, реалізувала процесуальне право позивача на подання відповіді на відзив, доходить висновку, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 10 000,00 гривень, розмір яких є достатнім, співмірним та справедливим.

У свою чергу, відповідачем та його представником не наведено доводів, з огляду на які вони вважають розмір витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000,00 гривень завищеною та необґрунтованою, про що ними зазначалося у відзиві на позовну заяву.

З огляду на те, що суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог позивача в повному обсязі, суд не вбачає підстав для вирішення питання про стягнення з позивача на користь відповідача витрат на професійну правничу допомогу адвоката, про орієнтовний розмір якої в сумі 12 000,00 гривень відповідачем та його представником було заявлено у відзиві на позовну заяву.

На підставі викладеного і керуючись ст.12, 81, 200, 206, 247, 263-265 ЦПК України, суд

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу за договором позики задовольнити в повному обсязі.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу за договором позики від 24 березня 2015 року у розмірі 10 000 (десять тисяч) доларів 00 центів США.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору в сумі 3 760 (три тисячі сімсот шістдесят) гривень 00 копійок.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу адвоката у сумі 10 000 (десять тисяч) гривень 00 копійок.

Рішення може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення або з дня складення повного судового рішення у разі оголошення вступної та резолютивної частини рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи безпосередньо до Харківського апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 , зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання/перебування: АДРЕСА_3 ;

відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 , зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання/перебування: АДРЕСА_4 .

Повне судове рішення складено і підписано 14 грудня 2023 року.

Суддя: Я.Ю. Семенова