ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/667/23Головуючий по 1 інстанції
Справа №711/4967/21 Категорія: 304000000 Демчик Р.В.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2023 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :

Головуючого Нерушак Л.В. ( суддя - доповідач )

Суддів Василенко Л.І., Карпенко О.В.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ;

відповідач - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб;

особа, яка подає апеляційну скаргу - позивач ОСОБА_1

розглянувши в м. Черкаси в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 20 лютого 2023 року, ухвалене під головуванням судді Демчика Р.В. у приміщенні Придніпровського районного суду м. Черкаси 20.02.2023 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про стягнення грошових коштів, -

в с т а н о в и в :

05.08.2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся з позовом до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про стягнення грошових коштів.

В обґрунтування позову вказує, що між позивачем ОСОБА_1 та ПАТ «Артем-Банк» 26 жовтня 2016 року укладено договір банківського рахунку № 40.76.90210, за умовами якого банк відкриває поточний рахунок № НОМЕР_1 , на які банк зобов`язується приймати та зараховувати грошові кошти, що надходять позивачу, а також для зберігання грошей і здійснення розрахунково-касових операцій за допомогою платіжних інструментів відповідно до умов договору та вимог законодавства України.

Позивачем, 26.10.2016 року на вище вказаний рахунок було внесено 195380,00 грн., що підтверджується квитанціями на суму 95800,00 грн. та 100000,00 грн.

Рішенням Правління Національного банку України від 15 листопада 2016 року № 416-рш «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Артем-Банк» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 16 листопада 2016 року № 2447 «Про запровадження тимчасової адміністрації в ПАТ «Артем-Банк» та делегування повноважень тимчасово адміністратора банку». Згідно з даним рішенням, розпочато процедуру виведення ПАТ «Артем-Банк» з ринку шляхом запровадженням в ньому тимчасової адміністрації на один місяць з 16.11.2016 року по 15.12.2016 року включно, призначено уповноважену особу Фонду та делеговано всі повноваження тимчасового адміністратора ПАТ «Артем-Банк» провідному професіоналу з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків Луньо Іллі Вікторовичу на один місяць з 16 листопада 2016 року по 15 грудня 2016 року включно.

Із 13 грудня 2016 року по 25 січня 2017 року Фонд гарантування вкладів фізичних осіб здійснював виплати коштів вкладникам ПАТ «Артем-Банк» за договорами, строк дії яких закінчився до 15 листопада 2016 року включно та за договорами банківського рахунку. Виплати коштів здійснювалися через установи двох банків-агентів Фонду.

Відповідно до рішення Правління Національного банку України від 15 грудня 2016 року № 492-рш «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Артем-Банк», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 16 грудня 2016 року № 2857 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «Артем-Банк» та делегування повноважень ліквідатора банку».

Згідно із вказаним рішенням розпочато процедуру ліквідації ПАТ «Артем-Банк» з 16 грудня 2016 року до 15 грудня 2018 року включно, призначено уповноважену особу Фонду гарантування та делеговано всі повноваження ліквідатора ПАТ «Артем-Банк», визначені, зокрема, статтями 37, 38, 47-52, 521, 53 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», в тому числі, з підписання всіх договорів, пов`язаних з реалізацією активів банку в порядку, визначеному Законом, окрім повноважень в частині організації реалізації активів банку, провідному професіоналу з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту управління активами Луньо Іллі Вікторовичу строком на два роки з 16 грудня 2016 року по 15 грудня 2018 року включно.

Проте, незважаючи на наявність вкладу позивача в ПАТ «Артем-Банк», гарантована сума відшкодування відповідачем позивачу виплачена не була. Також позивач зазначив, що неодноразово звертався до представників Фонду гарантування вкладів, до представників банків-агентів фонду, проте весь час повідомляли, що позивач ОСОБА_1 поки що не включений до переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами.

Так, не дочекавшись будь - яких дій з боку відповідача, позивач звернувся до суду для захисту своїх прав.

Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 31.10.2018 року провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Артем-Банк», Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про визнання особи вкладником та визнання за вкладником права на відшкодування заборгованості закрито, оскільки дана справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Вказане рішення оприлюднено в ЄДРСР 12.11.2018 року,

03.12.2018 року позивачем ОСОБА_1 вже було подано позов в рамках адміністративного судочинства до Черкаського окружного адміністративного суду.

Однак, ухвалою суду від 05 березня 2019 року позов залишено без розгляду, у зв`язку із пропуском позивачем шестимісячного строку звернення до адміністративного суду.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою.

14.05.2019 року судом апеляційної інстанції ухвалу Черкаського окружного адміністративного суду від 05.03.2019 року про залишення позову без розгляду скасовано та направлено справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

08.07.2019 року рішенням Черкаського окружного адміністративного суду в задоволенні позову відмовлено.

25.09.2019 року Шостим апеляційним адміністративним судом апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, рішення Черкаського окружного адміністративного суду скасовано. Визнано протиправною бездіяльність Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Артем Банк» щодо не включення позивача у перелік вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами у ПАТ «Артем Банк» за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб відповідно до договору-заяви від 26.10.2016 року № 40.76.90210 у національній валюті у сумі 195380,00 грн. Зобов`язано уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Артем Банк» подати до Фонду гарантування вкладів додаткову інформацію щодо ОСОБА_1 , як вкладника, якому необхідно здійснити виплату відшкодування на підставі договору-заяви від 26.10.2016 року, за рахунок Фонду гарантування вкладів. Вказане рішення набуло законної сили та стало обов`язковим до виконання 25 вересня 2019 року.

Позивач зазначає, що після набрання рішення законної сили виплат не відбулося, тому він звернувся з листами до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 13.03.2020 року та 27.04.2020 року. Він отримав відповіді 09.04.2020 року та 08.05.2020 року, що оскільки станом на день подання для державної реєстрації припинення банку, як юридичної особи ПАТ «Артем-Банк», в Переліку інформація щодо вкладника ОСОБА_1 відсутня, тому і відсутні підстави для виплати належних позивачу коштів в сумі 195380,00 грн.

10 серпня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Черкаського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, з вимогою про стягнення на його користь грошових коштів в сумі 195380,00 грн. В позові було відмовлено. Суд звернув увагу, що позивачем не надано до матеріалів справи доказів, що уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб включено його рахунок до переліку рахунків, за якими вкладними мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб за вкладом до ПАТ «Артем-Банк», а тому підстави для задоволення позову відсутні.

Рішенням Шостого апеляційного адміністративного суду від 09.02.2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Черкаського окружного адміністративного суду скасовано, а провадження у справі № 580/3113/20 закрито.

Проте, така позиція Шостого апеляційного адміністративного суду суперечить позиції цього ж суду в подібних справах, а саме: № 580/4505/20, № 580/4506/20, тому позивач звернувся зі скаргою до Верховного суду.

Верховий Суд у постанові від 21.07.2021 року пояснив, що, враховуючи вище наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду апеляційної інстанції, що спір у справі не є публічно-правовим та не належить до юрисдикції адміністративних судів. Враховуючи суб`єктивний склад учасників справи, даний спір повинен розглядатися за правилами цивільного судочинства.

Також позивач наголосив, що для відшкодування коштів вкладникам банку за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, встановлена чітка законодавча процедура.

Разом з тим, рішення суду № 2340/4755/18, що набуло законної сили, на час звернення позивача до суду з даним позовом, в частині включення позивача до переліку вкладників, які мають право на відшкодування гарантованої суми вкладу - не виконано. Таким чином, позивач вважає, що відповідач порушив його права як споживача банківських послуг.

ОСОБА_1 просив стягнути на його користь з Фонду гарантування вкладів фізичних осіб грошові кошти в розмірі 195380,00 грн.

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 20 лютого 2023 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про стягнення грошових коштів - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржив рішення в апеляційному порядку, подавши апеляційну скаргу.

Зміст апеляційної скарги аналогічний обставинам, викладеним скаржником у позовній заяві, яка була подана до Придніпровського районного суду м. Черкаси.

Скаржник в обґрунтування вимог апеляційної скарги посилається на те, що оскаржуване рішення взагалі нічим не мотивоване та містить текст позовної заяви і відзиву на позовну заяву, без здійснення будь-яких оцінок наведеним позиціям. Суд першої інстанції доходить до необґрунтованості та безпідставності позовних вимог без жодних пояснень такої необґрунтованості.

Скаржник ОСОБА_1 акцентує увагу на тому, що незаконність і необґрунтованість рішення суду першої інстанції полягає у неповноті встановлення обставин, які мають значення для справи, та не дослідженні і не оцінці доказів судом взагалі.

Вважає, що невиконання уповноваженою особою Фонду рішення суду, що набрало законної сили, не може слугувати причиною неотримання позивачем за рахунок Фонду гарантованої суми вкладу. Станом на час вирішення спору діяльність вказаного банку не припинена, оскільки запис про його ліквідацію не внесений в ЄДРПОУ, тому строк на розрахунок з його вкладниками за рахунок коштів Фонду не завершений.

З огляду на викладене у апеляційній скарзі, та враховуючи тривалість порушеного права позивача, як вкладника банку, на отримання коштів за рахунок Фонду, відсутність доказів щодо поважних причин невиконання рішення суду у справі № 2340/4755/18, пряму вказівку Верховного Суду щодо підсудності цієї справи, скаржник просить врахувати, що обраний ним спосіб відновлення його порушеного права на отримання вкладу щодо стягнення вказаних коштів з відповідача, є обґрунтованим.

Приймаючи до уваги наведене в апеляційній скарзі, скаржник ОСОБА_1 просить скасувати рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 20 лютого 2023 року та ухвалити нове рішення, яким позовну вимогу задовольнити у повному обсязі.

27 квітня 2023 року на адресу Черкаського апеляційного суду від Фонду гарантування вкладів фізичних осіб надійшов відзив на апеляційну скаргу.

В обґрунтування доводів відзиву зазначено, що для відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб за вкладом до ПАТ «Артем-Банк» відповідно до договору-заяви від 26.10.2018 року № 40.76.90210 у національній валюті у сумі 195380,00 грн., ОСОБА_1 повинен був бути включений до переліку рахунків, за якими вкладники мають право на таке відшкодування.

Фонду гарантування вкладів фізичних осіб вважає, що діяв виключно в межах своїх повноважень встановлених діючим законодавством, а позивачем не доведено, які саме норми було не дотримано чи порушено відповідачем.

У відзиві звертається увага на те, що обставини, на які посилається позивач, як на підставі для задоволення позову, та факт порушення відповідачем його прав не підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, а вимоги апеляційної скарги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Враховуючи наведене в апеляційній скарзі, Фонд гарантування вкладів фізичних осіб просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду із ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду у порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частиною 13 ст. 7 ЦПК України визначено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява № 8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01). Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав відповідачу строк для подачі відзиву.

Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема, з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Враховуючи характер спірних правовідносин між сторонами, предмет доказування, зважаючи на конкретні обставини у справі, які не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи, оскільки в матеріалах справи містяться докази, надані сторонами, колегія суддів апеляційного суду вважає за необхідне розглядати справу у порядку письмового провадження без участі сторін.

Заслухавши суддю - доповідача, вивчивши та обговоривши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення чи змінити його.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміні судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків суду, викладеним у рішенні суду першої інстанції обставинам справи; порушення норм процесуального або неправильне застосування норм матеріального права.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не відповідає вищевказаним вимогам закону.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення коштів банківського вкладу, суд першої інстанції виходив з того, що рішенням Шостого апеляційного адміністративного суду встановлено право позивача ОСОБА_1 на включення його у чергу вкладників та зобов`язано уповноважену особі Фонду зробити вказане, проте відсутні відомості щодо виконання вище вказаного рішення суду, а саме : внесення позивача у перелік вкладників ПАТ «Артем Банк».

Колегія суддів апеляційного суду не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки вважає, що такий висновок суду першої інстанції не відповідає обставинам справи та вимогам закону, так як судом допущено неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, що є підставою для скасування рішення суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено обов`язок сторін доводити ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Однією з основних засад судочинства, визначених п. 8 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, на підставі рішенням Правління Національного банку України від 15 листопада 2016 року № 416-рш/БТ «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Артем-Банк» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 16 листопада 2016 року № 2447 «Про запровадження тимчасової адміністрації ПАТ «Артем-Банк» та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку». Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в ПАТ «Артем Банк» з 16.11.2016 року по 15.12.2016 року включно призначено ОСОБА_2 .

Відповідно до рішення Правління Національного банку України від 15.12.2016 № 492-рш «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Артем Банк» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 16 грудня 2016 № 2857 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «Артем Банк» та делегування повноважень ліквідатора банку».

Згідно із вказаним рішенням, розпочато процедуру ліквідації ПАТ «Артем Банк» з 16 грудня 2016 року, призначено уповноважену особу Фонду гарантування та делеговано всі повноваження ліквідатора ПАТ «Артем Банк», визначені ст. ст. 37-39 Закону «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Луньо Іллі Вікторовичу.

Рішенням виконавчої дирекції Фонду № 2229 від 31 травня 2017 року змінено уповноважену особу Фонду, якій делегуються повноваження ліквідатора ПАТ «Артем Банк».

Згідно із вказаним рішенням всі повноваження ліквідатора ПАТ «Артем Банк», делеговано Шевченку Андрію Миколайовичу з 07.06.2017 року. Рішенням виконавчої дирекції Фонду визначено повноваження уповноважених осіб Фонду гарантування на ліквідацію ПАТ «Артем Банк».

На підставі частини шостої статті 12, частини першої статті 35, частини п`ятої статті 44, частини третьої статті 48 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» виконавча дирекція Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийняла рішення від 08 листопада 2018 року № 3014 про продовження строків здійснення процедури ліквідації ПАТ «Артем Банк» строком на один рік з 18 грудня 2018 року по 17 грудня 2019 року включно.

Відповідно із вказаним рішенням продовжено повноваження ліквідатора ПАТ «Артем Банк», ОСОБА_3 строком на один рік з 18.12.2018 року до 17.12.2019 року включно.

23 жовтня 2019 року уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Артем-Банк» подала документи державному реєстратору юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань для державної реєстрації припинення банку, як юридичної особи в Єдиному державному реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Оскільки позивача не було включено до Переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду гарантування, ОСОБА_1 звернувся до суду за захистом своїх прав.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29 вересня 2019 року у справі № 2340/4755/18 апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 08 липня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Артем Банк» про визнання рішення протиправними, зобов`язання вчинити певні дії задоволено. Визнано протиправною бездіяльність Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Артем Банк» щодо не включення ОСОБА_1 у перелік вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами у ПАТ «Артем Банк» за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, відповідно до договору від 26.10.2016 року № 40.76.90210 у національній валюті у сумі 195380,00 грн. Зобов`язано Уповноважену особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Артем Банк» подати до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб додаткову інформацію щодо ОСОБА_1 як вкладника, якому необхідно здійснити виплату відшкодування на підставі договору - заяви від 26.10.2016 року № 40.76.90210 у національній валюті у сумі 195380,00 грн. за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

За договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов?язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором відповідно ч. 1 ст. 1058 ЦК України.

Згідно ч. 1, 2 ст. 1060 ЦК України визначено, що договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Договором може бути передбачено внесення грошової суми на інших умовах її повернення.

За договором банківського вкладу на вимогу банк зобов`язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника.

Відповідно до ст. 1061 ЦК України банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу.

Згідно ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно до ч. 1 ст. 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на рахунку, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов`язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму та фінансуванням розповсюдження зброї масового знищення, замороження активів, що пов`язані з тероризмом та його фінансуванням, розповсюдженням зброї масового знищення та його фінансуванням, передбачених законом. Банк не має права встановлювати заборону на встановлення обтяження, але може встановлювати розумну винагороду.

Аналіз вказаної норми права дає можливість дійти висновку про те, що випадки обмеження прав клієнта, щодо розпоряджання грошовими коштами, які знаходяться на його рахунку, можуть бути передбачені в спеціальному законі.

В той же час, відповідно до ст. 3 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків у випадках, встановлених цим Законом. Фонд є юридичною особою публічного права.

Основним завданням Фонду є забезпечення функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку. На виконання свого основного завдання Фонд у порядку, передбаченому цим Законом, здійснює заходи щодо організації виплат відшкодувань за вкладами у строки, визначені цим Законом, здійснює процедуру виведення неплатоспроможних банків з ринку, у тому числі, шляхом здійснення тимчасової адміністрації та ліквідації банків, організовує відчуження всіх або частини активів і зобов`язань неплатоспроможного банку, продаж неплатоспроможного банку або створення та продаж перехідного банку (ст. 4 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»).

Згідно з положеннями частин 3, 5 ст. 34 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» виконавча дирекція Фонду не пізніше наступного робочого дня після офіційного отримання рішення Національного Банку України про віднесення банку до категорії неплатоспроможних призначає з числа працівників Фонду уповноважену особу Фонду (кілька уповноважених Фонду), якій Фонд делегує всі або частину своїх повноважень тимчасового адміністратора. Під час тимчасової адміністрації Фонд має повне і виняткове право управляти банком відповідно до цього Закону, нормативно-правових актів Фонду та вживати дії, передбачені планом врегулювання.

Частиною першою статті 35 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» передбачено, що тимчасовим адміністратором неплатоспроможного банку та ліквідатором банку (крім ліквідації банку за рішення власників) є Фонд. Фонд може делегувати рішенням виконавчої дирекції Фонду частину або всі свої повноваження як тимчасового адміністратора або ліквідатора уповноваженій особі (уповноваженим особам) Фонду.

У відповідності до ч. 6 ст. 35 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» оплата праці уповноваженої особи Фонду здійснюється у межах затвердженого штатного розпису.

Уповноважена особа Фонду у своїй діяльності підзвітна Фонду, який несе відповідальність за дії уповноваженої особи Фонду щодо процедури виведення неплатоспроможного банку з ринку згідно ч. 8 ст. 35 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Із аналізу процедури визначення уповноваженої особи Фонду, обсягу її повноважень, порядку оплати праці, слід дійти висновку, що уповноважена особа Фонду за своїм правовим статусом, є представником Фонду, який діє у межах повноважень, наданих Фондом, отримує визначену Фонду оплату несе відповідальність перед Фондом. Уповноважена особа Фонду у правовідносинах з іншими особами виступає, як представник Фонду, у межах делегованих повноважень. За дії/бездіяльність такої особи перед іншими суб`єктами правовідносин відповідальність несе Фонд.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 року у справі № 757/56680/16-ц.

Як передбачено ч. 1 ст. 26 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, нараховані на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на дату прийняття такого рішення, незалежно від кількості вкладів в одному банку. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200 000 гривень. Адміністративна рада Фонду не має права приймати рішення про зменшення граничної суми відшкодування коштів за вкладами.

За правилами ч. 2 ст. 26 цього Закону вкладник має право на одержання гарантованої суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду в межах граничного розміру відшкодування коштів за вкладами.

Як вже було вказано вище, постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29 вересня 2019 року у справі № 2340/4755/18 апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 08 липня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Артем Банк» про визнання рішення протиправними, зобов`язання вчинити певні дії задоволено. Визнано протиправною бездіяльність Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Артем Банк» щодо не включення ОСОБА_1 у перелік вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами у ПАТ «Артем Банк» за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, відповідно до договору від 26.10.2016 року № 40.76.90210 у національній валюті у сумі 195380,00 грн. Зобов`язано Уповноважену особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Артем Банк» подати до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб додаткову інформацію щодо ОСОБА_1 , як вкладника, якому необхідно здійснити виплату відшкодування на підставі договору - заяви від 26.10.2016 року № 40.76.90210 у національній валюті у сумі 195380,00 грн. за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Колегією суддів апеляційного суду встановлено, що причиною не отримання позивачем, передбаченого Законом відшкодування, було не включення Уповноваженою особою Фонду позивача в перелік вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладом в межах 200 000 грн. за рахунок Фонду у відповідності до вимог ст. 26, 27 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Отже, слід дійти до висновку, що протиправна бездіяльність уповноваженої особи Фонду шляхом невиконання постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 29 вересня 2019 року у справі № 2340/4755/18 призвела до неможливості отримання ОСОБА_1 гарантованого відшкодування в порядку, передбаченому Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Відповідно до положень ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Встановивши, що втручання мало місце, і що воно відбулось згідно із законом суд, враховуючи практику Європейського суду з прав людини, повинен встановити чи відбулось втручання саме із цієї метою, яка дозволена Конвенцією, тобто чи відбулось втручання «в інтересах суспільства», а потім встановити пропорційність такого втручання.

Відповідачем не надано доказів наявності втручання в інтересах суспільства.

Колегія суддів апеляційного суду вважає за необхідне вказати, що за встановлених у справі обставин, приймаючи до уваги те, що уповноважена особа Фонду за своїм правовим статусом є представником Фонду, який діє у межах повноважень, наданих Фондом, а Фонд несе відповідальність перед іншими суб`єктами правовідносин за таку протиправну бездіяльність, неможливість для позивача отримати гарантовану суму відшкодування коштів за вкладом саме через протиправну бездіяльність шляхом невиконання судового рішення, яке набрало законної сили, вказане становить втручання у його право на мирне володіння своїм майном та є порушенням вимог статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до якого кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Право власності є одним із основоположних прав як для приватних осіб, так і для суспільства в цілому.

Конституційні засади права власності - такі, як принципові положення щодо непорушності права власності, рівності усіх власників перед Законом, а також зазначення на те, що власність зобов`язує, покладені в основу регулювання цивільних відносин, як основних засад цивільного законодавства.

Конституційний принцип непорушності права власності є насамперед як засада впевненості власника в незмінності того становища (забезпечення його прав), в якому він перебуває, і яке йому гарантовано державою з усім комплексом відповідних засобів, яка остання для цього застосовує.

Дотримання прав вкладників банків передусім проявляється в законодавчих гарантіях повернення всієї суми вкладу та процентів на неї або доходів у іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором банківського вкладу (частина перша статті 1058 ЦК України). У разі визнання банку неплатоспроможним гарантією забезпечення прав вкладників є поетапне відшкодування, в порядку передбаченому законом, суми за вкладом.

Аналогічна позиція була висловлена Пленумом Верховного Суду України в постанові від 03 липня 2015 року № 13.

Виходячи з вище наведеного, а також враховуючи встановлені обставини щодо того, що причиною не отримання позивачем, передбаченого Законом відшкодування, було невключення Уповноваженої особою Фонду позивача у перелік вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладом у межах 200 000,00 грн. за рахунок Фонду у відповідності до вимог ст.ст. 26, 27 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі та стягнення з Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на користь ОСОБА_1 гарантованого відшкодування коштів за вкладом на підставі договору - заяви від 26.10.2016 року № 40.76.90210 у національній валюті у сумі 195380,00 грн.

Стосовно предметної юрисдикції розгляду позовних вимог ОСОБА_1 , то колегія суддів апеляційного суду виходить з такого.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 09 лютого 2021 року у справі № 580/3113/20 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про стягнення коштів апеляційна скарга ОСОБА_1 - залишена без задоволення.

Рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 21 жовтня 2020 року - скасовано. Провадження у справі № 580/3113/20 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про стягнення коштів - закрито.

Роз`яснено ОСОБА_1 про наявність у нього права протягом десяти днів з дня отримання відповідної постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.

У вказаній постанові суд дійшов до висновку, що даний спір повинен розглядатися за правилами цивільного судочинства.

Постановою Верховного Суду від 12 липня 2021 року у справі № 580/3113/20 постанова Шостого апеляційного адміністративного суду від 09 лютого 2021 року залишена без змін.

Разом з тим, у постанові Верховного Суду від 23 січня 2023 року у справі № 761/26774/20 зазначено, що спір щодо права фізичної особи на відшкодування за вкладом за рахунок коштів Фонду у сумі, що не перевищує 200 000 грн. (якщо адміністративна рада Фонду згідно з пунктом 17 частини першої статті 9 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» не прийняла рішення про збільшення граничної суми такого відшкодування) є публічно-правовим і пов`язаний з виконанням Фондом владної управлінської функції з організації виплати цього відшкодування. Тому такий спір має розглядатися за правилами адміністративного судочинства.

Такий правовий висновок, викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 18 квітня 2018 року у справі № 813/921/16, від 23 травня 2018 року у справі № 820/3770/16, від 06 червня 2018 року у справі № 727/8505/15-ц, від 23 січня 2019 року у справі № 285/489/18-ц (провадження № 14-470цс18), від 10 квітня 2019 року справі № 761/10730/18, від 09 лютого 2021 року у справі № 520/17342/18, а також у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 05 вересня 2019 року у справі № 761/11256/17 та постановах Верховного Суду від 26 квітня 2022 року у справі № 761/3986/20, від 07 вересня 2022 року у справі № 761/11256/17, тощо.

Колегія суддів апеляційного суду зауважує, що з огляду на висновок про наявність юрисдикції цивільного суду щодо розгляду даного спору, закриття провадження за правилами адміністративного судочинства за аналогічними вимогами позивача, така обставина поставила під загрозу сутність гарантованого Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) права позивача на доступ до суду та на ефективний засіб юридичного захисту.

Як вказує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), у пункті 1 статті 6 Конвенції закріплене «право на суд» разом із правом на доступ до суду, тобто правом звертатися до суду з цивільними скаргами, що складають єдине ціле (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «Ґолдер проти Сполученого Королівства» («Golder v. the United Kingdom») від 21 лютого 1975 року, заява № 4451/70, § 36). Проте такі права не є абсолютними та можуть бути обмежені, але лише таким способом і до такої міри, що не порушує сутність цих прав (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «Станєв проти Болгарії» («Stanev v. Bulgaria») від 17 січня 2012 року, заява № 36760/06, § 230).

Згідно зі статтею 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

ЄСПЛ неодноразово встановлював порушення Україною Конвенції через наявність юрисдикційних конфліктів між національними судами (див. mutatis mutandis рішення від 9 грудня 2010 року у справі «Буланов та Купчик проти України» («Bulanov and Kupchik v. Ukraine», заяви № 7714/06 та № 23654/08), в якому ЄСПЛ встановив порушення пункту 1 статті 6 Конвенції щодо відсутності у заявників доступу до суду касаційної інстанції з огляду на те, що відмова Вищого адміністративного суду розглянути касаційні скарги заявників всупереч ухвалам Верховного Суду України не тільки позбавила заявників доступу до суду, але й знівелювала авторитет судової влади; крім того, ЄСПЛ вказав, що держава має забезпечити наявність засобів для ефективного та швидкого вирішення спорів щодо судової юрисдикції (§ 27-28, 38-40); рішення від 1 грудня 2011 року у справі «Андрієвська проти України» («Andriyevska v. Ukraine», заява № 34036/06), в якому ЄСПЛ визнав порушення пункту 1 статті 6 Конвенції з огляду на те, що Вищий адміністративний суд відмовив у відкритті касаційного провадження за скаргою заявниці, оскільки її справа мала цивільний, а не адміністративний характер, і тому касаційною інстанцією мав бути Верховний Суд України. Натомість останній відмовив у відкритті касаційного провадження, зазначивши, що судом касаційної інстанції у справі заявниці є Вищий адміністративний суд України (§ 13-14, 23, 25-26); рішення від 17 січня 2013 року у справі «Мосендз проти України» («Mosendz v. Ukraine», заява № 52013/08), в якому ЄСПЛ визнав, що заявник був позбавлений ефективного національного засобу юридичного захисту, гарантованого статтею 13 Конвенції через наявність юрисдикційних конфліктів між цивільними й адміністративними судами (§ 116, 119, 122-125); рішення від 21 грудня 2017 року у справі «Шестопалова проти України» («Shestopalova v. Ukraine», заява № 55339/07), в якому ЄСПЛ дійшов висновку, що заявниця була позбавлена права на доступ до суду всупереч пункту 1 статті 6 Конвенції, оскільки національні суди надавали їй суперечливі роз`яснення щодо юрисдикції, відповідно до якої позов заявниці мав розглядатися у судах України, а Вищий адміністративний суд України не виконав рішення Верховного Суду України щодо розгляду позову заявниці за правилами адміністративного судочинства (§ 13, 18-24).

З огляду на викладене вище, колегія суддів апеляційного суду вважає, що непослідовність національних судів створила позивачеві перешкоди у реалізації права на судовий захист. Тому з огляду на наведену вище аргументацію доходить висновку, що розгляд цього спору має завершитися за правилами цивільного судочинства.

Вказане вище узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 243/5078/17.

Враховуючи вище викладені обставини справи, наявні в матеріалах справи докази, як в підтвердження позовних вимог, так і в їх заперечення, суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог неповно з`ясував обставини, що мають суттєве значення для справи, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, судом допущено неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору та безпідставної відмови у задоволенні позовних вимог.

Отже, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 є обґрунтованими, спростовують висновки районного суду щодо відмови у задоволенні позовних вимог, а тому приймаються до уваги та підлягають задоволенню колегією суддів апеляційного суду.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов?язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

З врахуванням викладеного, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги, а тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, оскільки ухвалене при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи та з порушенням норм процесуального права, неправильним застосуванням норм матеріального права, а тому слід ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно до ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав.

Так, оскільки позивач був звільнений від сплати судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги на підставі зазначеної вище норми, рішення суду першої інстанції скасовано та позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено у повному обсязі, то з відповідача Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на користь Держави слід стягнути судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 4884,50 (1953,80 + 2930,70) грн.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 20 лютого 2023 року - скасувати, прийняти нову постанову.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про стягнення гарантованого відшкодування за вкладом до Публічного акціонерного товариства «Артем-Банк» згідно договору-заяви від 26.10.2018 року № 40.76.90210 - задовольнити.

Стягнути з Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на користь ОСОБА_1 195380,00 гривень у вигляді не отриманого гарантованого відшкодування за вкладом до Публічного акціонерного товариства «Артем-Банк» згідно договору-заяви від 26.10.2018 року № 40.76.90210.

Стягнути з Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на користь Держави судові витрати - судовий збір у розмірі 4884,50 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції, Верховного Суду, протягом тридцяти днів, в порядку та за умов, визначених цивільно - процесуальним законодавством.

Головуючий Л.В. Нерушак

Судді Л.І. Василенко

О.В. Карпенко