Провадження № 2/369/64/23
РІШЕННЯ

Іменем України

15.12.2023 року м. Київ

Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:

головуючої судді Пінкевич Н.С.,

при секретарі Соловюк В.І.

за участі

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна та встановлення порядку користування земельною ділянкою, усунення перешкод у користуванні будинковолодінням, вселення, -

в с т а н о в и в :

У листопаді 2018 року позивач звернувся до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 його батька ОСОБА_4 відкрилась спадщина на частину житлового будинку АДРЕСА_1 . У 2018 році він отримав свідоцтво про право на спадщину. Інша частина будинку належить відповідачці. Але з 2014 року відповідачка перешкоджала йому у користуванні майном, вселення у будинку, не надавала ключі від будинку. Оскільки добровільно вирішити питання про поділ будинку, встановити порядок користування земельною ділянкою вони не можуть, вважає своє порушеним. Відповідач відмовляється від розподілу будинковолодіння, земельної ділянки, не пропонує власного варіанту розподілу.

Добровільно вони не досягли угоди про поділ в майна в натурі.

На підставі ст.ст.319, 356, 358, 367, 364 ЦК України, ст.120 ЗК України просив суд:

поділити житловий будинок АДРЕСА_1 , між співвласниками та виділити йому частину;

встановити порядок користування земельною ділянкою у домоволодінні АДРЕСА_1 у розмірі частини від загальної площі земельної ділянки, яка була на момент відкриття спадщини;

усунути перешкоди у користуванні майном шляхом вселення позивача.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 січня 2019 року відкрито провадження по справі та визначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 04 вересня 2019 року по справі призначено експертизи щодо можливості поділу та варіантів поділу майна в натурі, встановлення порядку користування земельною ділянкою.

04 жовтня 2019 року до суду надійшов відзив відповідачки ОСОБА_3 . Не погоджуючись з позовом вказала, що після ознайомлення з даною справою їй стало відомо про отримання позивачем свідоцтво про право на спадщину на частину будинку та нею поданий позов про визнання свідоцтв не дійсними. Даний будинок по 1/2 частині належить їй та її померлому брату. Земельна ділянка належить їй на праві власності на підставі Державного акту про право власності на земельну ділянку. Її брат за життя не працював, зловживав спиртними напоями, вчиняв сварки, а 26 червня 1996 році підпалив будинок. У результаті пожежі будинок був знищений, залитий водою, став непридатним для проживання. Спочатку вона проживала у єдиній вцілілому приміщенні веранда, оскільки грошей не було на відбудову. Її брат не допомагав у проведенні відбудови будинку. Вона самостійно за особисті кошти проводила відбудову та ремонтувала домоволодіння. Після смерті брата, вона його поховала. Зазначила, що будинок був знищений, вона його відбудувала самостійно, тому майна її брата на час відкриття спадщини вже не було, нотаріус не міг видати свідоцтва про право на спадщину. Просила відмовити у задоволенні позову.

11 лютого 2022 року до суду надійшов висновок експертів КНДІСЕ за результатами проведення судової будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи №4020/20-43/3395/3396/21-43/3397/21-49 від 31 січня 2022 року.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16 лютого 2022 року відновлено провадження по справі та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28 квітня 2023 року закрито підготовче судове засідання.

24 травня 2023 року до суду надійшла заява про уточнення позовних вимог, а саме щодо варіанту поділу майна, запропонованих експертами. Вказав, що домоволодіння слід розділити по другому варіанту, вказаному в експертизі. За таким поділом йому виділяться приміщення, які можна буде переобладнати в санвузол та кухню, а відповідачу не потрібно буде нічого переобладнувати, ворота залишаться на території відповідача. Відступи від ідеальних часток будуть мінімальні.

Просив суд:

здійснити поділ житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_1 між співвласниками;

виділити у власність ОСОБА_5 житлове приміщення №8 (10,5 кв.м), житлове приміщення №7 (23,3 кв.м), житлове приміщення №5 (17,3 кв.м) загальною площею 51 кв.м, гараж літ.Б, паркан №5, паркан№1, хвіртка №6;

виділити у власність ОСОБА_3 коридор №1(4,3 кв.м), кухня №2 (10,2 кв.м), санвузол №3 (5,0 кв.м), житлове приміщення №4 (11,0 кв.м), коридор №6 (4,5 кв.м), веранда №9 (9,9 кв.м), загальною площею 44,9 кв.м, погіб літ.В, сарай літ.Г, 1/4 паркана №1, хвіртка №4, хвіртка №2, ворота №3;

зобов`язати ОСОБА_3 не чинити перешкоди у користуванні земельною ділянкою, що знаходиться по АДРЕСА_1 , необхідною для використання та обслуговування належною йому на праві власності частиною житлового будинку АДРЕСА_1 з надвірними будівлями та спорудами;

усунути перешкоди у користуванні майном, яке належить йому на праві власності, шляхом вселення;

судові витрата покласти на відповідача.

У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали. Просили задоволити позов.

У судовому засіданні відповідачка проти позову заперечувала. Суду пояснила, що їй не підходить жоден варіант, оскільки даний будинок після пожежі вона відновлювала власними силами та за власні гроші. Жодної допомоги зі сторони позивача вона не отримала. Експертиза проведена з порушенням, експерт не мав повноважень. У будь-якому варіанті поділу їй потрібно буде проводити відокремлення по комунікаціям (опалення, газ, вода, тощо). Вона не зможе проживати разом з позивачем. Просила відмовити у задоволенні позову.

Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у розгляді справи, дослідивши наведені в позовній заяві доводи та перевіривши матеріали справи, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову.

За ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

При розгляді справи судом встановлено, що 20 листопада 2018 року ОСОБА_1 отримав свідоцтво про право на спадщину на частину житлового будинку АДРЕСА_1 .

Згідно з витягом із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 20 листопада 2018 року, право власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 було зареєстровано за ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) за індексним № 44145803 від 20 листопада 2018 року.

Інша частина домоволодіння належить відповідачці по справі ОСОБА_3 .

Земельна ділянка площею 0,1292 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд, - належить ОСОБА_3 , що підтверджено державним актом на право власності серія 1-КВ №067577, виданого 27 грудня 2002 року на підставі рішення Чабанівської селищної ради від 29 травня 2002 року.

Щодо доводів відповідача про неможливість поділу майна, оскільки будинок був знищений, а вона самостійно його відбудувала і це є лише її власність.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 липня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, Шістнадцята Київська державна нотаріальна контора, про визнання свідоцтва про право на спадщину за законом недійсним та скасування державної реєстрації права власності відмовлено.

Постановою Київського апеляційного суду від 09 грудня 2021 року рішення районного суду залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 14 вересня 2022 року судові рішення залишені без змін.

За ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Звертаючись до суду з вищевказаним позовом ОСОБА_3 вказувала, що за життя її брат ОСОБА_4 26 червня 1996 року облив бензином вказаний вище житловий будинок та підпалив його. У результаті пожежі будинок було знищено і залито пожежниками водою, внаслідок чого будинок став непридатним для експлуатації. Після цього брат більше не з`являвся у будинковолодінні, ніколи в ньому не проживав та не цікавився ним, житловий будинок позивачка відбудовувала сама за власні кошти. Зазначала, що оскільки це майно було фізично знищено, то ОСОБА_4 втратив право власності на 1/2 частини житлового будинку. На її прохання останній відмовився припинити своє право власності на вказаний житловий будинок. Тому вона вважала, що свідоцтво про право на спадщину за законом від 20 листопада 2018 року, яке видане державним нотаріусом Шістнадцятої Київської державної нотаріальної контори Трапезніковою З.О. на ім`я ОСОБА_1 , є недійсним, так як спадкове майно було вже знищено.

Тобто вищевказані доводи вже досліджувались судом, надано їм правову оцінку та прийнято рішення, яке набрало законної сили. Тому заперечення відповідача щодо неможливості поділу домоволодіння суд до уваги не приймає. На час вирішення справи позивач та відповідач є співвласниками житлового будинку та мають рівні права.

Щодо поділу домоволодіння.

Для встановлення технічної можливості поділу спірного майна та виділу окремої частки кожному з співвласників судом була призначена судова експертиза, проведення якої доручено експертам КНДІСЕ. Експерти попереджені про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок та за відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов`язків, передбачену ст.ст.384,385 Кримінального кодексу України.

11 лютого 2022 року до суду надійшов висновок експертів КНДІСЕ за результатами проведення судової будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи №4020/20-43/3395/3396/21-43/3397/21-49 від 31 січня 2022 року.

У Конституції України закріплено основні правові принципи регулювання відносин власності, головним із яких є принцип рівного визнання й захисту усіх форм власності (статті 13, 41 Конституції України).

Основоположні принципи здійснення правомочностей власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України.

Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Поняття спільної часткової власності викладено в частині першій статті 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності.

Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле.

Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому.

Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дробному виразі.

Співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності (частина перша статті 364 ЦК України).

У частині другій статті 364 ЦК України передбачено, що виділ в натурі частини неподільної речі є юридично неможливим.

Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення (частина друга статті 183 ЦК).

Річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення, є подільною (частина перша статті 183 ЦК).

Виходячи з аналізу змісту норм статей 183, 358, 364, 379, 380, 382 ЦК України слід дійти висновку, що виділ часток (поділ) жилого будинку, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом (квартиру) або у разі, коли є технічна можливість переобладнання будинку в ізольовані квартири, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності.

Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників з урахуванням конкретних обставин поділ (виділ) може бути проведений зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась.

Тому визначальним для виділу частки або поділу будинку в натурі, який перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування будинком, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу будинку відповідно до часток співвласників.

Оскільки учасники спільної часткової власності мають рівні права стосовно спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, суд, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), повинен передати співвласнику частки жилого будинку та нежилих будівель, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню будівлі. Під неспівмірною шкодою господарського призначення слід розуміти суттєве погіршення технічного стану жилого будинку, перетворення в результаті переобладнання жилих приміщень у нежитлові, надання в рахунок частки приміщень, які не можуть бути використані як житлові через невеликий розмір площі або через неможливість їх використання (відсутність денного світла тощо).

У тих випадках, коли в результаті поділу (виділу) співвласнику передається частина жилого будинку, яка перевищує його частку, суд стягує з нього відповідну грошову компенсацію і зазначає в рішенні про зміну часток у праві власності на будинок.

Такий правовий висновок зроблений Верховним Судом України у постанові від 03.04.2013 у справі № 6-12цс13.

Крім того, суд враховує роз`яснення, що містяться у пункті 6 постанови № 7 Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», згідно з яким при вирішенні справ про виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, судам належить мати на увазі, що це можливо, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом (квартиру). Виділ також може мати місце при наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири.

Відповідно до висновку експерта за результатами проведення експертизи №4020/20-43/3395/3396/21-43/3397/21-49 від 31 січня 2022 року: дійсна (ринкова) вартість будинку (в тому числі господарських будівель та споруд) за адресою: АДРЕСА_1 , в цінах станом на час проведення дослідження, становить 1 056 339 грн.

Відповідно до вимог нормативної документації в галузі будівництва, з технічної точки зору поділ житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , на дві ізольовані квартири, згідно часток співвласників по частині кожному можливий (з відхиленням від вказаних часток).

Можливі варіанти розподілу будинку (в тому числі господарських будівель та споруд), що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , згідно часток співвласників 1/2 та 1/2 , з відхиленням від вказаних часток, викладено в дослідницькій частині по другому-четвертому питаннях та зображено в додатках № 1, 2, 3 до висновку (варіанти № 1, 2, 3).

Причини неможливості визначити та надати перелік будівельних робіт, які необхідно виконати для обладнання двох ізольованих квартир, відповідно до запропонованих варіантів розподілу будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , викладено в дослідницькій частині по четвертому питанні.

Відповідно до ч. 1. ст. 370 ЦК України, співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності.

Відповідно до ч. 1. ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними.

Відповідно до ч. 3. ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Згідно ст. 364 ЦК України співвласник, також має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

Як випливає з положення ч. 1 та ч. 3 ст. 367 ЦК України, поділ в натурі майна, яке перебуває у спільній частковій власності, може бути здійснено за домовленістю між співвласниками, шляхом укладання договору про поділ нерухомого майна, який повинен бути вчинений у письмовій формі з обов`язковим його нотаріальним посвідченням учасниками правочину.

Проте, в тому випадку, якщо один із співвласників виявив бажання, не залежно від його мотивів, здійснити поділ у натурі майна, що перебуває у спільній частковій власності, однак інший співвласник перешкоджає йому в реалізації такого права будь-яким шляхом, що унеможливлює досягнення домовленості між ними щодо укладання договору про поділ нерухомого майна, такий співвласник має право на звернення до суду з відповідним позовом про поділ (виділ) спільного майна в натурі і таке право підлягає судовому захисту.

Такі висновки позивача ґрунтуються на положенні ст. 15, 16 ЦК України, відповідно до яких кожній особі гарантується право на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, шляхом звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільного права та інтересу може бути визнання права або застосування інших способів захисту, встановлених законом, зокрема поділу (виділу) в натурі майна, що є у спільній частковій власності.

Відповідно до абзацу першого п. 6 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» від 4 жовтня 1991 року (з подальшими змінами та доповненнями), при вирішенні справ про виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, судам належить мати на увазі, що це можливо, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом (квартиру). Виділ також може мати місце при наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири.

Крім того, в абзаці 4 п. 7 та п. 8 Постанови «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», Пленум Верховного суду України роз`яснив, що при поділі жилого будинку суд зобов`язаний зазначити в рішенні, яка відокремлена частина будинку конкретно виділяється і яку частку в будинку вона складає, а також, які підсобні будівлі передаються власнику. Різні господарські будівлі (літні кухні, сараї тощо) є підсобними будівлями і складають з будинком одне ціле.

Також, згідно з п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» при вирішенні справ про виділ в натурі часток житлового будинку, що є спільною частковою власністю, судам належить мати на увазі, що це можливо, якщо кожній стороні може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним входом.

Виходячи зі змісту загальних засад регулювання права власності, що встановлені ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Положення ст. 317, 319 ЦК України передбачають, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, яке він здійснює на власний розсуд і усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

У відповідності до ч. 1 та ч. 2 ст. 367 ЦК України, майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється.

Кожен учасник права спільної часткової власності має суб`єктивне цивільне право на виділ своє частки. Юридичне значення виділу полягає в тому, що учасник отримує у натурі певне майно, яке відповідає його частці, а у разі неможливості - компенсацію за нього, у власність. При цьому право спільної власності щодо суб`єкта, який виділив свою частку у натурі, припиняється. Проте якщо після виділу суб`єктів-співвласників залишилося хоча б двоє, право спільної часткової власності продовжує існувати - з перерозподіленими частками та, як правило, з видозміненим складом майна, яке перебуває у спільній частковій власності.

Верховний Суд України у абзаці першому пункту 6 постанови Пленуму "Про практику застосування судами законодавства, що регулює право власності громадян на жилий будинок" від 4 жовтня 1991 р. N 7 підкреслює, що судам при вирішенні справ про виділ у натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, слід мати на увазі, що це можливо, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом (квартиру). Виділ також може мати місце при наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири.

При цьому, відповідно до п.п. «а» п. 12, п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» та п.п. 6, 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 4 жовтня 1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», при поділі будинку в натурі, що є спільною частковою власністю, суди повинні мати на увазі, що це можливо, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом або за технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири, які відповідають розміру їх часток у приватній власності.

Виконання власниками робіт з переобладнання та перепланування жилого будинку і жилого приміщення приватного житлового фонду, які не передбачають втручання в несучі конструкції та/або інженерні системи загального користування, не потребує отримання документів, що дають право на їх виконання. Після завершення зазначених робіт введення об`єкта в експлуатацію не потребується (ст. 152 ЖК України).

Отже, визначальним для виділу частки або поділу нерухомого майна в натурі, яке перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування майном, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу майна відповідно до часток співвласників.

Оскільки учасники спільної часткової власності мають рівні права щодо спільного майна пропорційно своєї частки в ньому, то здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), суд повинен передати співвласнику частину нерухомого майна, яке відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо, без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню майна.

При розгляді справи встановлено, що технічно можливо виділити в натурі частку у домоволодінні, яка належить на праві власності позивачу та відповідачу в окремі ізольовані приміщення, між сторонами склались неприязні стосунки, добровільно дійти згоди щодо поділу спільного майна сторони не можуть, суд вважає за можливе задовольнити частково заявлені вимоги позивача в частині поділу житлового будинку та усунути перешкоди в користуванні майном.

При визначенні варіанту розподілу суд враховує висновки судових експертів, які проводили експертизу за матеріалами даної справи. Інших висновків суду відповідачем не надано, не заявлено клопотань про призначення повторної чи додаткової експертизи.

У судовому засіданні позивач вказував, що при поділу будинку відповідачці не потрібно буде переобладнувати приміщення, натомість йому потрібно буде влаштувати кухню, санвузол, облаштувати прохід до своєї частини, а позивачці залишаться ворота.

Оскільки жодних аргументованих пояснень відповідачка суду не надала щодо варіантів розподілу, а свої заперечення ґрунтувала на обставинах, яким суд вже надав правову оцінку, тому суд приходить до висновку про поділ будинку за другим варіантом, запропонованих експертом. Так, позивачу виділяється у власність 48/100 частин у домоволодінні, а відповідачу 52/100 частин, при цьому позивач не наполягав на компенсації різниці у відступі від ідеальних часток.

Оскільки між сторонами склались неприязні стосунки протягом тривалого часу, то суд обирає варіант з мінімальним відступом від ідеальних часток для уникнення в подальшому можливих конфліктів. Також суд враховує, що відповідачка проживає в будинку, повністю користується будинком, тому у подальшому для уникнення негативних наслідків поділу майна в натурі, обирає варіант найбільш необтяжливий для відповідача - другий варіант висновку судового експерта. А саме: ОСОБА_3 виділяється 52/100 частин домоволодіння (житловий будинок: коридор 1-1 площею 4,3 кв.м, кухня 1-2 площею 10,2 кв.м, санвузол 1-3 площею 5,0 кв.м, житлова 1-4 площею 11,0 кв.м, коридор 1-6 площею 4,5 кв.м, верандра 1-9 площею 9,9 кв.м; господарські будівлі та споруди: погріб літ.В, сарай літ.Г, паркана №5, паркан №1, хвіртка №4, хвіртка №2, ворота №3); ОСОБА_1 виділяється 48/100 частин домоволодіння (житловий будинок: житлова 1-5 площею 17,3 кв.м, житлова 1-7 площею 23,2 кв.м, житлова 1-8 площею 10,5 кв.м; господарські будівлі та споруди: гараж літ.Б, паркан №5, паркану №1, хвіртка №6).

Зважаючи на те, що сторони не можуть дійти згоди щодо встановлення порядку користуванням земельною ділянкою, відповідачка не надала можливості провести експертизу в повній мірі (про що вказано у висновку експертів), в тому числі щодо визначення порядку користування земельною ділянкою, тому суд задовольняє позовні вимоги в цій частині усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, необхідною для обслуговування та використання належною частиною житлового будинку

Щодо вимог про вселення.

За правилами частини 1 статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з вимогами статті 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Статтею 358 ЦК України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Відповідно до статті 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.

Згідно статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Права власника житлового будинку, квартири визначені статтею 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Законодавець у частині 1 статті 4 ЦПК України встановив, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Захисту підлягає немайнове або майнове право, свобода чи законний інтерес, яке порушене, невизнане або оспорюється.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод закріплено право особи на ефективний засіб юридичного захисту, що приводить до реального поновлення порушеного права(забезпечує припинення його невизнання чи оспорювання) або припиняє неможливість задоволення інтересу, а у випадку неможливості вказаного - забезпечує отримання відповідного відшкодування. Ефективний спосіб захисту спричиняє потрібні результати, наслідки, тобто матиме найбільший ефект по відновленню відповідних прав, свобод та інтересів настільки, наскільки це можливо.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом (стаття 13 ЦПК України).

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Як передбачено статтею 358 ЦК України, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Відповідно до частини 2 статті 369 ЦК України, розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників.

Отже, усі співвласники будинку мають рівні права на користування і володіння, тобто вселення інших осіб має відбувались за взаємною згодою. Реалізація права власності однією особою не може шкодити праву власності іншої особи. Право спільної власності обмежено спеціальними нормами закону, унаслідок чого кожен із співвласників зобов`язаний реалізувати своє право власності з урахуванням прав та інтересів інших співвласників та за взаємною згодою.

Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь - які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення спору. Докази мають бути належними, допустимими, достовірними. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. (статті 76, 77, 78, 79 ЦПК України).

З пояснень сторін вбачається, що між співвласниками житлового будинку склались вкрай неприязні стосунки, можливість вільної домовленості щодо спільного користування та проживання позивача виключається.

Разом з тим, позивач є власником частини житлового будинку.

Зміст презумпції правомірності правочину полягає у тому, що усі інші треті особи, у тому числі державні органи, не можуть нехтувати правами і обов`язками, що виникли в учасників такого правочину, а відтак не повинні порушувати їх прав і перешкоджати здійсненню їх обов`язків. Разом із тим, вказана презумпція може бути спростована у судовому порядку, що відповідачкою не зроблено. На підставі наведеного, суд приходить до висновку про задоволення позову в частині усунення перешкод в користуванні житловим будинком шляхом вселення позивача до житлового будинку.

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Керуючись ст.ст.12, 81, 141, 200, 206, 263-265 ЦПК України, суд -

у х в а л и в :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна та встановлення порядку користування земельною ділянкою, усунення перешкод у користуванні будинковолодінням, вселення задоволити.

Виділити та визнати за ОСОБА_3 право власності на 52/100 частин домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а саме приміщення по житловому будинку: коридор 1-1 площею 4,3 кв.м, кухня 1-2 площею 10,2 кв.м, санвузол 1-3 площею 5,0 кв.м, житлова 1-4 площею 11,0 кв.м, коридор 1-6 площею 4,5 кв.м, верандра 1-9 площею 9,9 кв.м; господарські будівлі та споруди: погріб літ.В, сарай літ.Г, паркана №5, паркан №1, хвіртка №4, хвіртка №2, ворота №3.

Виділити та визнати за ОСОБА_1 право власності на 48/100 частин домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а саме приміщення по житловому будинку: житлова 1-5 площею 17,3 кв.м, житлова 1-7 площею 23,2 кв.м, житлова 1-8 площею 10,5 кв.м; господарські будівлі та споруди: гараж літ.Б, паркан №5, паркану №1, хвіртка №6.

Припинити право спільної часткової власності ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на домоволодіння АДРЕСА_2 .

Зобов`язати ОСОБА_3 не чинити перешкоди ОСОБА_1 в користуванні земельною ділянкою, що знаходиться по АДРЕСА_1 , необхідною для використання та обслуговування належною йому на праві власності частиною житлового будинку АДРЕСА_1 з надвірними будівлями та спорудами.

Вселити ОСОБА_1 до житлового будинку АДРЕСА_1 .

Інформація про сторін:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса: АДРЕСА_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , адреса: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 .

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду, а в разі, якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення виготовлено 15 грудня 2023 року.

Суддя Наталія ПІНКЕВИЧ