Справа № 346/5821/19
Провадження № 2/346/36/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 червня 2023 р.м. Коломия Коломийський міськрайонний суд Івано - Франківської області

у складі головуючого судді Калинюка О.П.

з участю секретаря Івантишин Д.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

в обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що 05.08.2011 року вони з відповідачкою зареєстрували шлюб. Однак, тривалий час до реєстрації шлюбу, а саме із 1994 року сторони перебували у фактичних шлюбних відносинах, у зв`язку з чим ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народився син ОСОБА_3 , а ІНФОРМАЦІЯ_2 - дочка ОСОБА_4 .

Певний час сторони проживали в належній позивачу на праві власності квартирі, що в смт. Яблунів Косівського району Івано-Франківської області. Згодом позивач продав вказану квартиру, а виручені від цього грошові кошти вклав у будівництво нового житлового будинку в с.Мишин Коломийського району Івано-Франківської області.

Після смерті батька відповідачки ІНФОРМАЦІЯ_3 , та відповідачка, яка до укладення шлюбу з позивачем іменувалася прізвищем « ОСОБА_5 », успадкувала належну її батькові 1/3 (одну третю) частку будинковолодіння, що за адресою: АДРЕСА_1 . Це підтверджується даними свідоцтва про право власності на спадщину за законом від 03.08.1999 року.

У липні 2003 року сторони перейшли проживати у зазначене

АДРЕСА_2 (дві третіх) частини цього будинковолодіння відповідачка отримала в дар від своєї матері та брата, що стверджується відповідним договором дарування від 27.12.2005 року.

Сторони суттєво збільшили площу зазначеного житла, оскільки воно потребувало капітального ремонту, який сторони провели за спільні кошти. Зокрема, вони провели ремонт всередині будинку, замінили вікна, влаштували та ввели в експлуатацію приміщення ванни та автономне опалення будинку, а також газифікували весь будинок, влаштували інші зручності для проживання. Крім цього, сторони встановили гранітну огорожу частини подвір`я, що примикає до сільської дороги, а також влаштували каналізацію, викопали криницю.

У 2007 році сторони виготовили будівельний паспорт, а 06.04.2016 року - отримали повідомлення про початок виконання будівельних робіт щодо перебудови зазначеного житла. Таким чином, відповідачка отримала всі дозвільні документи на таку реконструкцію.

Позивач також зазначає, що поряд із цим будинком сторони розпочали самовільне будівництво нового житлового будинку.

Крім того, за час спільного проживання відповідачкою безоплатно приватизовано земельні ділянки площами 0,25 га та 0,3005 га. На земельній ділянці площею 0,3005 га., що поряд із житлом, позивач посадив сад.

Зазначені земельні ділянки були закріплені за вказаним будинковолодінням з 1950 року, тобто з дня побудови успадкованого відповідачкою житлового будинку, та до приватизації вказаних ділянок сторони спільно ними користувалися. Вказані земельні ділянки приватизовано відповідачкою, так як сторони офіційно зареєстрували шлюб у 2011 році, а відповідачка отримала у спадщину вказану вище частку будинковолодіння у 1999 році.

Крім того, відповідачкою приватизовано земельну ділянку площею 0,1027 га., яка знаходиться поза розташуванням житла, на урочищі «Біля ріки», що в тому ж селі.

Тому позивач просить провести реальний розподіл вищевказаного спільного майна подружжя відповідно до варіантів наданих у висновку судової будівельно-технічної та експертизи та визнати за позивачем в порядку такого розподілу право власності на 1/2 (одну другу) частку даного майна, а саме:

- перебудованого (новозбудованого) жилового будинку, господарських споруд і будівель, що в АДРЕСА_1 ;

- трьох вище вказаних земельних ділянок, що в с.Мишин, Коломийського району Івано-Франківської області загальною площею 0,6532 га, які оформлені на ім`я відповідачки.

Позивач та його представник, адвокат Лазоришин І.І. в судові засідання, призначені на 19.05.2023 року та 09.06.2023 року, не з`явилися, про час і місце цих засідань повідомлені належним чином, 19.05.2023 року позивач подав до суду письмову заяву, в якій зазначив про підтримання позовних вимог в повному обсязі та просить справу розглядати в його відсутності (том 2, а.с.77).

В судових засіданнях, які проводилися до 19.05.2023 року, сторона позивача позовні вимоги підтримала із вказаних у позовній заяві підстав.

Відповідачка та її представник, адвокат Дяків Д.І. в ті ж судові засідання не з`явилися, 19.05.2023 року вказаний представник відповідачки подав заяву про розгляд справи без його та відповідача участі, вказавши в цій заяві про не визнання позовних вимог з підстав, вказаних у відзиві на позовну заяву (том 2, а.с.74).

В судових засіданнях, які проводилися до 19.05.2023 року, сторона відповідачки позовні вимоги не визнала, хоча 06.02.2020року відповідачка подала відзив, в якому зазначає, що позов підлягає частковому задоволенню, оскільки поділити спірне будинковолодіння, яке було отримане відповідачем у власність в результаті спадкування (1/3 (одна третя) частка) та дарування (2/3 (дві третіх) частки), суперечить нормам матеріального права, оскільки дане майно вважається особисто приватною власністю відповідачки та поділу не підлягає. Тому цих підстав відповідачка просить відмовити в задоволенні позову в цій частині. Також вона вказує, що під час шлюбу сторонами дійсно збудовано новий будинок, який на час подання даного відзиву не зданий в експлуатацію, а також було збудовано гараж. Оскільки дані будівлі побудовані за час спільного проживання сторін за їх спільні кошти подружжя, то відповідачка на час подачі даного відзиву (06.02.2020 р.) не заперечувала проти поділу цих будівель в рівних частках між сторонами.

Крім того, вказані земельні ділянки передані відповідачці у власність в порядку безоплатної приватизації земельних ділянок, попередньо ними користувалися її батьки. Тому ці ділянки є особистою приватною власністю відповідачки та поділу не підлягають. У відзиві на позовну заяву також вказано, що позивач жодним чином не поліпшив вказані земельні ділянки (том 1, а.с.47,48).

Суд, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь, та їх представників, надані в судових засіданнях які проводилися до 19.05.2023 року, перевіривши матеріали справи, та, оцінивши досліджені докази в сукупності, дійшов наступних висновків.

Відповідно до даних витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданого (витягу) Коломийським міжрайонним бюро технічної інвентаризації 17.01.2006 року, відповідачці належить право власності на 2/3 (дві третіх) частки житлового будинку, що за адресою: АДРЕСА_1 . Право власності відповідачки на цю частку зареєстроване вказаним бюро 12.01.2006 року на підставі договору дарування 2/3 (двох третіх) частин житлового будинку. Цей договір посвідчено 27.12.2005 року приватним нотаріусом Коломийського міського нотаріального округу Григорець М.В. та зареєстровано в реєстрі за № 4634. В п.2 даного договору вказано, до предметом цього договору є вказана частка житлового будинку загальною площею 54,1 кв.м., житловою площею 25,8 кв.м., а також відповідна частина таких господарських (надвірних) будівель та споруд: стайня (літера «Б»); стодола (літера «В»); навіс (літера «Г»); погріб (літера «Д»); вбиральня (літера «Е»); ворота (позначення «№1»); огорожа стайня (позначення «№2-3»); криниця (позначення «№4»). Вказане спірне будинковолодіння на час дарування зазначеної частки знаходиться на неприватизованій земельній ділянці (т.1, а.с.14, 16).

Крім того, судом встановлено, що відповідачка ще до укладення вказаного договору успадкувала 1/3 (одну третю) частку вказаного будинковолодіння відповідно до свідоцтва про право власності на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом Першої Коломийської районної державної нотаріальної контори 03.08.1999 року. Це свідоцтво зареєстроване у відповідному реєстрі за №Д-689 (т.2, а.с.15).

Таким чином, судом встановлено, що на підставі вказаних правовстановлюючих документів відповідачка 12.01.2006 року набула у встановленому законом порядку право власності на все спірне будинковолодіння.

Судом також встановлено, що у 2007 році Коломийської районною державною адміністрацією Івано-Франківської області видано будівельний паспорт на забудову земельної ділянки. Забудівником вказана « ОСОБА_6 » (тобто відповідачка, яка іменувалася таким прізвищем до укладення шлюбу). Даний паспорт виготовлено на підставі рішення виконавчого комітету Мишинської сільської ради Коломийського району Івано-Франківської області № 41 від 15.05.2007 року, яким також дозволено продовжити самовільно розпочату перебудову житлового будинку вАДРЕСА_1 . Актом обміру в натурі осей та будівель від 04.05.2007 року ОСОБА_6 виділено земельну ділянку площею 0,25 га, яка знаходиться за вказаною адресою житлового будинку. 17.05.2007 року надано дозвіл №208 на виконання будівельних робіт з продовження будівництва вказаного житлового будинку ( т.1, а.с.17-23) .

Судом також встановлено, що відповідно до рішення Мишинської сільської ради Івано-Франківської області від 06.03.2006 року на ім`я відповідачки 11.09.2007 року видано три Державні акти про право власності на земельні ділянки:

- серії ЯД №845926 - на земельну ділянку площею 0.2500 га, призначену для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, яка знаходиться в АДРЕСА_1 , кадастровий номер: 010020054;

- серії ЯД №845927 - на земельну ділянку площею 0.3005 га., призначену для ведення особистого селянського господарства, яка знаходиться в с Мишин Коломийського району Івано-Франківської області, кадастровий номер: 010020055;

- серії ЯД №845928 - на земельну ділянку площею 0.1027 га , призначену для ведення особистого селянського господарства, яка знаходиться в с.Мишин, урочище "Біля ріки", Коломийського району Івано-Франківської області, кадастровий номер: 010020056

(т.1, а.с.68-71).

Судом встановлено, що 06.06.2019 року шлюб між сторонами, зареєстрований 05.08.2011 року, розірвано згідно із заочним рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області, яке набрало законної сили 07.07.2019 року. В зв`язку з реєстрацією шлюбу відповідачка змінила прізвище з « ОСОБА_5 » на « ОСОБА_7 » і останнє прізвище залишено їй після розірвання шлюбу (т.1, а.с.24).

Згідно з положеннями ч.2 ст.60 СК України вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Поряд з тим, нормами ст.57 СК України визначено майно, яке є особистою приватною власністю дружини, чоловіка. Зокрема, положеннями п.2 та п.5 ч.1 цієї статті передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є також майно, яке:

2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування;

5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Таким чином, враховуючи вказані імперативні правила п.2 та п.5 ч.1 ст.57 СК України, суд доходить висновку, що спірні житловий будинок, господарські будівлі та споруди, а також всі спірні земельні ділянки вважаються особистою власністю відповідачки, оскільки ці об`єкти нерухомого майна набуті саме в таких порядках, про які вказано у зазначених нормах ст.57 СК України.

Отже, ці об`єкти не відносяться до спільного майна колишнього подружжя сторін та поділу між сторонами не підлягають.

Що стосується вимоги про поділ новозбудованого житлового будинку (літера «Ж»), який є об`єктом незавершеного будівництва, площа забудови - 101,7 кв. м, загальна площа будинку - 129,5 кв. м, то у висновку №1542/1543/20-28/1804-1810/21-28 судової будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи, складеного Івано-Франківським відділенням «Київського науково-дослідного інституту судових експертиз» 09.12.2021 року, вказано, що до спірного будинковолодіння входять старий будинок та новозбудований будинок, господарські будівлі та споруди, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 . У цьому висновку також зазначено про технічну можливість поділу в натурі новозбудованого житлового будинку та визначено варіанти такого поділу ( т.1, а.с.137-173).

Однак, в судовому засіданні встановлено, і про це навіть вказано позивачем у позовній заяві, що спірний новозбудований будинок, який має статус господарської споруди, є об`єктом самочинного будівництва. На час ухвалення даного рішення суду не надано жодних документів, які б свідчили про узаконення даного будинку та про присвоєння йому статусу самостійного об`єкту.

Крім цього, з приводу вказаного слід зазначити правову позицію, висловлену у постанові Великої Палати Верховного Суду 12.04.2023 року у справі №511/2303/19.

Зокрема, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (частина друга статті 372 ЦК України).

Водночас частиною другою статті 331 ЦК України встановлено, що право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту завершення будівництва. Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Аналіз положень статті 331 ЦК України у системному зв`язку з нормами статей 177-179, 182 цього Кодексу, частини третьої статті 3 Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» дає підстави для висновку про те, що право власності на новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільних прав виникає з моменту його державної реєстрації.

Самочинно збудоване нерухоме майно не є об`єктом права власності, а тому не може бути предметом поділу (подібний висновок міститься у постановах Верховного Суду України від 04 грудня 2013 року № 6-130цс13, від 30 вересня 2015 року у справі № 6-286цс15).

У пункті 45 постанови від 23 червня 2020 року у справі 680/214/16-ц Велика Палата Верховного Суду звертала увагу, що особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 14 вересня 2021 року у справі № 359/5719/17 зазначила, що особа не набуває права власності на об`єкт самочинного будівництва (пункт 148).

За змістом частини першої статті 376 ЦК України самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту (будівельного паспорта); або з істотним порушенням будівельних норм і правил.

Частиною другою статті 36 Закону України від 17 лютого 2011 року № 3038-VI «Про регулювання містобудівної діяльності» встановлено заборону на виконання будівельних робіт без подання повідомлення про початок виконання будівельних робіт.

Також заборонена експлуатація закінчених будівництвом об`єктів, не прийнятих (якщо таке прийняття передбачено законодавством) в експлуатацію (частина восьма статті 39 цього Закону.

Отже, відсутність дозволу на будівництво (повідомлення про початок виконання будівельних робіт), проекту чи будівельного паспорта (схеми намірів забудови) або порушення умов, передбачених у цих документах, зумовлює визнання такого будівництва самочинним відповідно до частини першої статті 376 ЦК України.

Головним наслідком самочинного будівництва є те, що в особи, яка його здійснила, не виникає права власності на нього як на об`єкт нерухомості (частина друга статті 376 ЦК України).

Слід зазначити, що в розумінні частини першої статті 376 ЦК України самочинним будівництвом є не тільки новостворений об`єкт, а й об`єкт нерухомості, який виник у результаті реконструкції, перебудови, надбудови вже існуючого об`єкта, здійснених без одержаного дозволу (повідомлення про початок виконання будівельних робіт), розробленої та затвердженої в установленому порядку проєктної документації (будівельного паспорта), оскільки в результаті таких дій об`єкт втрачає тотожність із тим, на який власником (власниками) отримано право власності.

Не підлягають поділу (виділу) об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти нерухомого майна.

Схожі висновки висловлені Верховним Судом у постановах від 06 березня 2019 року у справі № 361/4685/17 (провадження № 61-44133св18), від 15 квітня 2020 року у справі № 307/3957/14-ц (провадження № 61-43540св18), від 03 червня 2020 року у справі № 722/1882/16-ц (провадження № 61-39287св18), від 16 березня 2021 року у справі № 562/542/19 (провадження № 61-14468св20), від 15 листопада 2021 року у справі № 279/790/18 (провадження № 61-5368св20), від 17 листопада 2021 року у справі № 182/4522/19 (провадження № 61-19065св20), від 16 лютого 2022 року у справі № 495/6053/19 (провадження № 61-1694св21).

Виходячи з перелічених вище висновків Верховного Суду України та Верховного Суду, не є об`єктом права власності новостворений об`єкт нерухомості, який виник у результаті реконструкції, перебудови, надбудови вже існуючого об`єкта, здійснених без одержаного дозволу (повідомлення про початок виконання будівельних робіт), розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, будівельного паспорта (схеми намірів забудови), оскільки внаслідок таких дій об`єкт втрачає тотожність з тим, на який власником (власниками) отримано право власності. Такий об`єкт не підлягає поділу.

Отже, враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що спірний новозбудований будинок не підлягає поділу як об`єкт права спільної сумісної власності колишнього подружжя сторін.

Згідно з правилами, передбаченими ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Однак, сторона позивача вказаного обов`язку не виконала та не надала суду належних, допустимих та достатніх доказів про набуття сторонами спірних об`єктів нерухомого майна як спільного майна їх колишнього подружжя.

При цьому суд вважає за необхідне зазначити, що у позовній заяві позивач стверджує про здійснення ним покращень спірних об`єктів нерухомого майна, однак, суду не надано жодних доказів на підтвердження таких доводів. Крім того, позивач не ставить вимог про відшкодування витрат, здійснених на вказані покращення.

На підставі наведеного суд вважає позовні вимоги не обгрунтованими.

Щодо вирішення питання про вірне визначення судового збору, то суд зазначає, що позивачем при зверненні з даним позовом, а саме 02.12.2019 року сплачено судовий збір в розмірі 1 500 грн., виходячи із ціни позову 150 000 грн., про яку вказано в позові як про не остаточну (т.1, а.с.1,2).

Однак, відповідно до зазначеного висновку судової будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи від 09.12.2021 року ринкова вартість спірного будинковолодіння, до якого входять старий будинок та новозбудований будинок, господарські будівлі та споруди, що є спірним майном, становить 1 568 981 грн. Отже, судовий збір слід визначити, виходячи саме із зазначеної ринкової вартості вказаного майна.

Відповідно до положень п.п.1.1 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду фізичною особою позовної заяви майнового характеру ставка судового збору визначається у розмірі 1% ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Враховуючи, що даний позов подано у 2019 році, то для визначення розміру судового збору слід врахувати, що згідно зі ст.5 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб з 01.01.2019 року становив 1 921 грн. Оскільки 1% ціни позову, визначеної виходячи з ринкової вартості спірного будинковолодіння (1 568 981 грн.), перевищує максимальний розмір судового збору, передбаченого п.п.1.1 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір», то судовий збір слід визначити як максимальний, тобто 9 605 грн. (1 921 * 5). При цьому суд не враховує вартість спірних земельних ділянок, оскільки розмір судового збору уже визначено як максимальний.

Згідно з правилами, передбаченими ч.1 ст.141 ЦПК України, яка передбачає, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки судом ухвалюється рішення про відмову у задоволенні позову, то судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь держави.

Враховуючи, що позивачем при зверненні з даним позовом сплачено судовий збір в розмірі 1 500 грн., то стягненню з позивача на корись держави підлягає судовий збір в розмірі 8 105 грн. (9 605-1500).

На підставі наведеного, ст.ст.57-60 СК України, керуючись ст.ст. 12,13, 81, 141, 258,259, 263-265, 268, 352-355 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

в задоволенні позову ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , уродженця с.Стопчатів Косівського району Івано-Франківської області, жителя АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ,до ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , уродженки с.Стопчатів Косівського району Івано-Франківської області, жительки АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 , про поділ як спільного майна подружжя сторін та визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 (одну другу) частку такого нерухомого майна:

-житлового будинку, господарських будівель та споруд, що за адресою: АДРЕСА_1 ;

- земельної ділянки площею 0.2500 га, призначеної для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, яка знаходиться в АДРЕСА_1 , кадастровий номер: 010020054;

- земельної ділянки площею 0.3005 га., призначеної для ведення особистого селянського господарства, яка знаходиться в с Мишин Коломийського району Івано-Франківської області, кадастровий номер: 010020055;

- земельної ділянки площею 0.1027 га , призначеної для ведення особистого селянського господарства, яка знаходиться в с.Мишин, урочище "Біля ріки", Коломийського району Івано-Франківської області, кадастровий номер: 010020056,

відмовити у зв`язку з безпідставністю позовних вимог.

Стягнути із ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , уродженця с.Стопчатів Косівського району Івано-Франківської області, жителя АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 , судовий збір в сумі 8 105 (вісім тисяч сто п`ять) гривень на користь держави, на рахунок: отримувач коштів: ГУК у м. Києві/м. Київ/22030106; код отримувача (код за ЄДРПОУ): 37993783; банк отримувача: Казначейство України (ЕАП); рахунок отримувача: UA0026001, код класифікації доходів бюджету: 22030106.

Апеляційна скарга на рішення може бути подана особами, які беруть участь у справі, до Івано-Франківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 19.06.2023 року.

Суддя Калинюк О. П.