Провадження № 2/761/2354/2023
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2023 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді Сіромашенко Н.В.,

при секретарі Дем`янчук С.Р.,

за участі представника позивача ОСОБА_1 ,

представників відповідачів Статкевич В.В.,

Котляр Т.М.,

Лисенко В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Київської міської прокуратури, Головного управління Національної поліції у місті Києві, Головного управління Державної казначейської служби України у місті Києві про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування та прокуратури, -

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2020 року через систему «Електронний суд» позивач ОСОБА_2 звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Оболонського Управління поліції Головного управління Національної поліції у місті Києві, Київської міської прокуратури, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди в розмірі 500 000,00 грн.

03.02.2021 на адресу суду надійшла позовна заява ОСОБА_2 у новій редакції до Київської міської прокуратури, Головного управління Національної поліції у місті Києві, Головного управління Державної казначейської служби України у місті Києві про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування та прокуратури.

У обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 19.02.2016 року Оболонським управлінням поліції Головного управління Національної поліції України у м. Києві розпочато кримінальне провадження №0001790 за ч.2 ст. 190 КК України.

03.06.2016 позивачу повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.190 КК України. 03.06.2016 року за погодженням з прокурором слідчим внесено клопотання про обрання щодо позивача запобіжного заходу - особистого зобов`язання.

06.06.2016 слідчим суддею Оболонського районного суду м. Києва за результатами розгляду такого клопотання стосовно позивача застосовано запобіжний захід - особисте зобов`язання строком до 01.08.2016 з покладенням додаткових обов`язків, передбачених ст. 194 КПК України: прибувати за кожною вимогою до слідчого СВ Оболонського УП ГУ Національної поліції у м. Києві, у провадженні якого перебуває дане кримінальне провадження та до процесуального керівника, який здійснює процесуальне керівництво, слідчого судді, суду; повідомляти слідчого, прокурора чи суд про зміну місця проживання та/або місця роботи; утримуватися від спілкування зі свідками в даному кримінальному провадженні. Позивача попереджено, що в разі невиконання покладених на нього обов`язків, до нього може бути застосовано більш жорсткий запобіжний захід і накладено грошове стягнення.

22.07.2016 року органом досудового розслідування змінено правову кваліфікацію інкримінованого позивачу діяння з ч.2. ст.190 КК України на ч.2 ст.192 КК України.

28.07.2016 року позивачу вручено копію обвинувального акту, затвердженого прокурором Київської місцевої прокуратури №5, який в подальшому спрямовано до Шевченківського районного суду м. Києва.

Вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 14.02.2020 року у справі №761/27012/16 позивача повністю виправдано та визнано невинуватим у зв`язку з недоведеністю, що вчинено кримінальне правопорушення, в якому він обвинувачується. Ухвалою Київського апеляційного суду від 03.07.2020 року виправдувальний вирок щодо позивача залишено в силі.

У зв`язку з цим позивач вважає, що внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності позивача, останньому завдано моральної шкоди, право на відшкодування якої він набув на підставі виправдувального вироку від 14.02.2020 року.

Наголошує, що незаконне притягнення позивача до кримінальної відповідальності викликало сильні душевні страждання останнього та спричинило низку негативних наслідків у його житті, що призвело до втрати душевного спокою, посилило його знервованість та створило психологічний дискомфорт, поглибило відчуття страху через невизначеність, викликану тривалим кримінальним переслідуванням позивача. Спровокувало у нього почуття безпорадності та тривогу й невпевненість за власне майбутнє та майбутнє власної родини, єдиним годувальником якої він є, через страх можливого засудження. Викликало обурення несправедливістю щодо нього з боку органів державної влади, посадових осіб та неможливістю швидкого поновлення своїх порушених прав. Створило непереборний страх перед можливим несправедливим засудженням. Вказує, що незаконне переслідування порушило звичайний для позивача уклад життя, через необхідність вжиття податкових заходів для захисту своїх імені та репутації, порушило нормальні життєві зв`язки через неможливість продовження повноцінного громадського життя. Позивач був обмежений у вільному виборі місця знаходження та поведінки, оскільки відносно нього було застосовані заходи забезпечення кримінального провадження у вигляді особистого зобов`язання з покладення обов`язків, що додатково обмежували його права та свободи. Позивач втратив авторитет серед оточення, що спричинило необхідність виправдовуватися перед іншими через безпідставні звинувачення у причетності до вчинення злочину.

Позивач вважає, що виходячи з характеру душевних страждань, їх глибини та тривалості, враховуючи засади розумності й справедливості, на відшкодування завданої йому шкоди має бути стягнута сума грошових коштів у розмірі 500 000 гривень.

Щодо відшкодування витрат на правову допомогу позивач зазначав, що його захист у кримінальному провадження здійснював адвокат Ковальчук В.В. на підставі Договору про надання правової допомоги від 03.06.2016, ордера. Участь адвоката у справі підтверджується вироком суду від 14.02.2020, у якому адвокат Ковальчук В.В. зазначений, як захисник позивача. Також надання правової допомоги адвокатом підтверджується копією Договору між позивачем та адвокатом від 03.06.2016 про надання правової допомоги, копіями процесуальних документів, складених та поданих під час досудового розслідування кримінального провадження № 0001790 та в суді, а також копіями ухвал слідчих суддів, ухвалених за результатами розгляду скарг адвоката, реєстром матеріалів кримінального провадження, апеляційною скаргою прокурора, тощо. Зазначає, що за надання вказаних послуг ним понесені витрати у розмірі 157 500,00 грн. За таких обставин позивач переконаний, що зазначені витрати сплачені у зв`язку з наданням юридичної допомоги і підлягають стягненню з відповідачів.

Попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які Позивач поніс і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи включає витрати на правничу допомогу: 30 000 грн.

На підставі викладеного позивач просив:

- стягнути з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на користь позивача на відшкодування моральної шкоди 500 000,00 грн.;

- стягнути з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на користь позивача на відшкодування витрат на правову допомогу 157 500,00 грн.;

- стягнути з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України судові витрати, понесені позивачем у зв`язку з розглядом даної справи.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.12.2020 вищевказана позовна заява надійшла в провадження судді Сіромашенко Н.В.

Ухвалою суду від 14.01.2021 позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви, які позивач усунув 03.02.2021.

Ухвалою суду від 05.02.2021 відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження.

20.09.2021 на електронну адресу суду надійшов відзив Головного управління Державної казначейської служби України у місті Києві на позовну заяву. У вказаному відзиві Головне управління Державної казначейської служби України у місті Києві просило відмовити позивачу у задоволенні позову. Мотивувало відзив тим, що вказані позивачем твердження без належного доказового підтвердження не можуть вважатися безумовною підставою спричинення позивачу моральної шкоди та достатньою підставою для призначення судом грошової компенсації. Вважає, що матеріали позовної заяви не містять жодного належного, достатнього та допустимого доказу на підтвердження тверджень Позивача. Відсутні достатні підстави вважати, що були порушені конституційні права і свободи позивача, зокрема, право на свободу і особисту недоторканість, право на працю, на свободу пересування тощо. Наголошує, що матеріали справи не містять даних про те, що відносно особи застосовувався будь-який із запобіжних заходів, що обмежував би свободу його пересування, зокрема, домашній арешт, тримання під вартою. Прибуття за викликом до слідчого, прокурора, слідчого судді, суду є процесуальним обов`язком підозрюваного/обвинуваченого, передбаченим п. 1 ч. 7 ст. 42 Кримінального процесуального кодексу України, та не може ототожнюватись із обмеженням свободи пересування.

Стосовно ділової репутації позивача та його тверджень щодо спричинення шкоди його діловій репутації відповідач звертав увагу суду на те, що позивач повинен надати докази, що його діловій репутації дійсно завдано шкоду, що факт перебування позивача під досудовим та судовим слідством мав негативний вплив на його репутацію на стосунки з оточуючими. Вказує, що характер та тривалість переживань і психотравмуючого впливу від ситуації повинні бути підтверджені доказами, наприклад, висновком судово-психологічної експертизи. Проте, такі докази в матеріалах справи відсутні. Позивачем не надано жодного документального підтвердження: факту заподіяння моральних страждань, погіршення стану здоров?я, внаслідок перебування під слідством та судом; наявності причинного зв`язку між шкодою та протиправним діянням; вини посадових осіб відповідачів у заподіянні позивачу моральної шкоди

Заявлений позивачем розмір витрат, на переконання Головного управління Державної казначейської служби України у місті Києві, не відповідає критеріям розумності та є максимально завищеним. Поряд з цим зауважує, що списання коштів з Державного бюджету України повинно відбуватися у разі, якщо кошти, які підлягають стягненню, були зараховані до державного бюджету. Таким чином, вважає, що кошти в сумі 157 500,00 грн не можуть бути стягнуті з Державного бюджету України, оскільки вони до державного бюджету не надходили.

Звертає увагу суду на те, що Головне управління Казначейства не є учасником спірних правовідносин, протиправних дій по відношенню до позивача не здійснювало, безпідставно є відповідачем у даній справі, а тому стягнення з Головного управління Казначейства за рахунок бюджетних асигнувань на користь Позивача судових витрат є несправедливим. Просить врахувати відсутність порушень Головним управлінням Казначейства законодавства та прав позивача та не стягувати судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Казначейства. У разі задоволення позовних вимог судові витрати повинні стягуватися з тих учасників справи, які своїми діями чи бездіяльністю завдали шкоди правам та інтересам позивача.

11.01.2022 на адресу суду надійшов відзив Київської міської прокуратури на позовну заяву. У вказаному відзиві Київська міська прокуратура просила відмовити позивачу у задоволенні позову. Мотивувала відзив тим, що після зупинення дії запобіжного заходу у вказаному кримінальному провадженні запобіжні заходи та заходи забезпечення кримінального провадження до ОСОБА_2 з боку органів досудового розслідування та прокуратури не застосовувались, та з 01.08.2016 ОСОБА_2 вже не був обмежений у вільному виборі місця знаходження та поведінки.

При цьому відповідач зазначає, що доказів, як фізичного чи психічного впливу, що, за твердженнями позивача, призвело до вказаних негативних наслідків морального характеру, так і доказів на підтвердження самих фактів неможливості реалізації будь-яких звичок і бажань, порушень соціальних зв`язків, ОСОБА_2 до суду не надано. Позивач не зазначає, як конкретно змінився спосіб його життя в період перебування під слідством і судом та яким чином він приклав додаткові зусилля для організації свого життя. Таким чином, Київська міська прокуратура переконана, що позивачем до Шевченківського районного суду м. Києва не надано жодних доказів, на підставі яких суд міг би встановити сам факт (наявність або відсутність) заподіяння ОСОБА_2 моральних страждань внаслідок незаконних дій відповідачів, а також доказів, які б підтверджували ступінь таких моральних страждань, наявність причинно-наслідкового зв`язку між незаконними діями та завданою шкодою.

Наголошує, що межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент відшкодування, та з урахуванням вимог розумності і справедливості.

Щодо позовних вимог про стягнення витрат на правову допомогу у загальній сумі 157 500 грн. вказував, що доказів на підтвердження отриманих позивачем юридичних послуг, вартість яких у загальній сумі становить 157 500 грн. матеріали справи не містять. Вважає, що відсутність детального опису робіт (послуг), виконаних (наданих) адвокатом, зокрема із зазначенням витраченого часу на відповідні види робіт, ставить під сумнів, чи є розмір таких витрат обґрунтованим і пропорційним до предмета спору.

16.02.2023 в судовому засіданні був наданий Головним управлінням Національної поліції у місті Києві відзив на позовну заяву. У вказаному відзиві Головне управління Національної поліції у місті Києві просило відмовити позивачу у задоволенні позову. Мотивувало відзив тим, що період перебування під слідством і судом складає 49 місяців і 1 день (03.06.2016-03.07.2020)*6700 грн (мінімальний розмір заробітної плати відповідно до Закону України «Про Державний бюджет на 2023 рік»), що у загальному складає 368 300,00 грн.

При цьому вказує, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 грудня 2020 року у справі №752/17832/14-ц дійшла висновку, що, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. Також зазначає, що вимога щодо відшкодування витрат на правову допомогу не підтверджена доказами реальної потреби вчинення адвокатом дій та їх вплив на справу. Також не наведено доказів щодо дійсного проведення всіх судових засідань, на які посилається позивач.

Поряд з цим відповідач звертав увагу суду на те, що позивачем невірно обрано відповідача у цій справі, адже належним відповідачем є Держава Україна. У постанові Верховного Суду від 09.06.2022 у справі 910/4014/16 викладена правова позиція, що у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах, зокрема представляти державу в суді. У справах про відшкодування шкоди державою остання бере участь як відповідач через той орган, діяннями якого заподіяно шкоду. Державні органи тільки представляють державу Україна у спірних правовідносинах і, що відповідачем є саме - держава Україна.

Окрім того, щодо попереднього (орієнтовного) розрахунку позивача вказує, що позивачем не надано розрахунок щодо розміру таких витрат, що, на думку відповідача, слугує відмові в задоволенні витрат на правову допомогу в даній справі.

31.03.2023 на адресу суду надійшла відповідь позивача на відзив відповідача-2. У вказаній відповіді на відзив позивач вважав доводи та аргументи, наведені відповідачем-2 у відзиві на позовну заяву, неспроможними та такими, що не відповідають фактичним обставинам справи, суперечать нормам процесуального права та поточній судовій практиці, є такими, що не заслуговують на увагу та мають бути відхилені.

При цьому позивач зазначає, що відповідачем не конкретизовано які саме з дій, вчинених адвокатом в ході захисту Позивача у кримінальному провадженні не були об`єктивно необхідними. Позивач припускає, що така неконкретність доводів відповідача обумовлена їх необґрунтованістю та безпідставністю. Позивач повторно звертає увагу , що відповідно до п. 10 ч. 3 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» особі підлягають поверненню суми, сплачені у зв`язку з наданням юридичної допомоги, адвокату за участь у справі, написанні касаційної скарги, а також понесені ним в рахунок оплати витрат адвоката у зв`язку з поїздками у справі до касаційної та наглядової інстанції

Вказує, що захист позивача у кримінальному провадженні здійснював адвокат Ковальчук В.В. на підставі Договору про надання правової допомоги від 03.06.2016 року, ордера. Участь адвоката у справі підтверджується вироком суду від 14.02.2020 року, в якому адвокат Ковальчук В.В. зазначений, як захисник позивача. Також надання правової допомоги адвокатом підтверджується копією Договору між позивачем та адвокатом від 03.06.2016 року про надання правової допомоги, копіями процесуальних документів, складених та поданих під час досудового розслідування кримінального провадження №0001790 та в суді, а також копіями ухвал слідчих судів, ухвалених за результатами розгляду скарг адвоката, реєстром матеріалів кримінального провадження, апеляційною скаргою прокурора, тощо. За надання вказаних послуг позивачем понесені (фактично сплачено) витрати у розмірі 157 500,00 грн., які підтверджуються копіями: акту приймання виконаних робіт від 18.08.2016 р.: акту приймання виконаних робіт від 3.04.2017 р.; акту приймання виконаних робіт від 18.12.2017 Р.; акту приймання виконаних робіт від 02.03.2018 р.; акту приймання виконаних робіт від 05.12.208 р.; акту приймання виконаних робіт від 20.06.2019 р; акту приймання виконаних робіт від 03.12.2019 р.; акту приймання виконаних робіт від 27.07.2020 р.; квитанції до прибуткового касового ордера від 18.08.2016 р.; квитанції до прибуткового касового ордера від 3.04.2017 р.; квитанції до прибуткового касового ордера від 18.12.2017 р.; квитанції до прибуткового касового ордера від 02.03.2018 р.; квитанції до прибуткового касового ордера від 05.12.208 р.; квитанції до прибуткового касового ордера від 20.06 2019 р: квитанції до прибуткового касового ордера від 03.12.2019 р, квитанції до прибуткового касового ордера віл 27.07.2020 року.

Щодо належного відповідача в даній справі позивач зазначав, що згідно приписів ст. 2 ЦК України держава Україна є учасником цивільних відносин, а тому має бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди за рахунок держави. При цьому держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин (частина перша статті 167 ЦК України). Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (стаття 170 ЦК України). У цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах зокрема і представляти державу в суді. Центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яке, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. 3 урахуванням наведеного, Державна казначейська служба України, як орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах, є органом, через який держава бере участь у справі як сторона (постанова ВС/КЦС у справі №346/5428/17 від 10.11.2021).

Разом з тим, вказує, що у справі №242/4741/16-ц Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що Держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай орган, діями якого завдано шкоду. Залучення або ж не залучення до участі у таких категоріях спорів Державної казначейської служби України або її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є Держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган. Велика Палата Верховного Суду вказала, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав.

3 огляду на те, що відповідачами в даній справі є державні органи, які порушили права позивача, а саме: Київська міська прокуратура та ГУ НП України в м. Києві, позивач переконаний, що Держава Україна належним чином представлена у даній справі, тобто твердження про неналежність Відповідача у справі є безпідставними.

Твердження представника ГУНП в м. Києві про неналежність відповідача позивач розцінює, як бажання органу поліції ухилитися від відповідальності за шкоду, спричинену позивачу своїми незаконними діями

Щодо ненадання розрахунку витрат на правову допомогу вказує, що позивачем наведено попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які він поніс і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. Стосовно доведеності витрат у розмірі 30 000 грн, зазначає, що у Позивача на даний час відсутні всі документи, які підтверджують понесені ним витрати у зв`язку з розглядом даної справи, такі документи будуть подані суду додатково.

У судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просив його задовольнити.

Представники відповідачів проти задоволення позову заперечував, просив відмовити в його задоволенні.

Суд, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, встановив наступне.

Судом встановлено, що з витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань щодо кримінального провадження №0001790 вбачається, що 19 лютого 2016 року до ЄРДР внесено відомості стосовно вчинення злочину, передбаченого ч.2 ст.190 КК України (т.1, а.с.42).

02 червня 2016 року ОСОБА_2 у відповідності до ст. 278 КПК України було повідомлено про підозру з урахуванням визначеного ч. 1 ст. 276 КПК України випадку.

06.06.2016 ухвалою слідчого судді Оболонського районного суду м. Києва клопотання слідчого СВ Оболонського УП ГУ Національної поліції в м. Києві Рудченка В.В., погодженого процесуальним керівником у даній справі - прокурором Київської місцевої прокуратури №5 Вербановським В.В., про застосування запобіжного заходу у виді особистого зобов`язання стосовно ОСОБА_2 - задоволено частково. Застосовано до підозрюваного ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такого, що народився у м. Рина Латвійської Республіки, запобіжний захід у виді особистого зобов`язання. У іншій частині задоволення клопотання - відмовлено. Покладено на підозрюваного ОСОБА_2 на строк до 01 серпня 2016 року обов`язки, передбачені ст. 194 КПК України, а саме:

- прибувати за кожною вимогою до слідчого СВ Оболонського УП ГУ Національної поліції у м. Києві Рудченка В.В., у провадженні якого перебуває дане кримінальне провадження та до процесуального керівника, який здійснює процесуальне керівництво, слідчого судді, суду;

- повідомляти слідчого, прокурора чи суд про зміну місця проживання та/або місця роботи;

- утримуватися від спілкування зі свідками в даному кримінальному провадженні, а саме ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 .

Роз`яснено підозрюваному ОСОБА_2 , що в разі невиконання покладених на нього обов`язків, до нього може бути застосовано більш жорсткий запобіжний захід і накладено грошове стягнення. Контроль за виконанням ухвали покладено на слідчого СВ Оболонського УП ГУ Національної поліції в м. Києві Рудченка В.В. (т.1, а.с.44-47).

22.07.2016 органом досудового розслідування змінено правову кваліфікацію інкримінованого позивачу діяння з ч.2. ст.190 КК України на ч.2 ст.192 КК України.

28.07.2016 позивачу вручено копію обвинувального акту, затвердженого прокурором Київської місцевої прокуратури №5, який в подальшому спрямовано до Шевченківського районного суду м. Києва.

Вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 14.02.2020 у справі №761/27012/16 ОСОБА_2 визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 192 КК України, та виправдано його у зв`язку з недоведеністю, що вчинено кримінальне правопорушення, в якому він обвинувачується (т.1, а.с.14-31).

Ухвалою Київського апеляційного суду від 03.07.2020 року апеляційну скаргу прокурора залишено без задоволення. Вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 14 лютого 2020 року щодо ОСОБА_2 залишено без змін. (т.1, а.с.32-40).

Суд, вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, встановивши дійсні обставини справи, дійшов висновку про те, що позов задоволенню не підлягає, з огляду на таке.

Так, згідно з вимогами ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За правилами ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України).

Згідно зі статтею 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Відповідно до частини п`ятої статті 9, частини шостої статті 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, частини п`ятої статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, хто став жертвою арешту, затримання, засудження, має право на відшкодування шкоди. Право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди за рахунок держави закріплено в статтях 56, 62 Конституції України, Законі України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон України № 266/94-ВР) та статтях 1167, 1176 ЦК України.

Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень (стаття 56 Конституції України).

Якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт, то моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала (пункт 2 частини другої статті 1167 ЦК України).

Шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом (частини перша та друга статті 1176 ЦК України).

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець відокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України № 266/94-ВР (стаття 1 зазначеного Закону).

Право на відшкодування шкоди виникає лише в разі повної реабілітації особи, про що зазначається в пункті 3 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України, Міністерства фінансів України від 04 березня 1996 року № 6/5/3/41.

Такі правові позиції є усталеними, про що зазначено, зокрема, в ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 17 листопада 2021 року у справі № 522/2493/18 (провадження № 14-195цс21).

До реабілітуючих підстав належать: відсутність події кримінального правопорушення; відсутність у діянні складу кримінального правопорушення; не встановлення достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді та вичерпання можливості їх отримати.

Згідно з пунктом 1 частини першої, частиною другою статті 1, пунктом 5 статті 3 Закону України № 266/94-ВР підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. Завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. У наведених у статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується моральна шкода.

Відповідно до частин другої, третьої статті 13 цього Закону розмір моральної шкоди, визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Частинами п`ятою, шостою статті 4 Закону України № 266/94-ВР визначено, що відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) зроблено висновок про те, що визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.

У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

Отже законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

Подібні висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 383/596/15 (провадження № 14-342цс18), від 22 квітня 2019 року у справа № 236/893/17 (провадження № 14-4цс19), від 29травня 2019 року у справі № 522/1021/16-ц (провадження № 14-136цс19), від 25 березня 2020 року у справі № 641/8857/17 (провадження № 14-514цс19), від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19).

Конкретний розмір моральної шкоди, завданої незаконними діями прокуратури та суду у кожному окремому випадку, встановлюється індивідуально з урахуванням обставин справи та на підставі здійсненої судами правової оцінки доказів, наданих учасниками справи на підтвердження своїх вимог та заперечень.

Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен призводити до її безпідставного збагачення.

Поряд з цим, суд бере до уваги, що встановлення судом обґрунтованості позову під час розгляду справи обов`язком суду є й встановлення належності відповідачів у справі.

Так, позивач, звертаючись до суду з позовом про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування та прокуратури, відповідачами визначивКиївську міську прокуратуру, Головне управління Національної поліції у місті Києві та Головне управління Державної казначейської служби України у місті Києві.

Натомість у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі №752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19), вказано, що у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді. У справах про відшкодування шкоди державою вона бере участь як відповідач через той орган, діяннями якого завдано шкоду. Хоча наявність такого органу для того, щоб заявити відповідний позов до держави Україна, не є обов`язковою. Участь у вказаних справах Державної казначейської служби України чи її територіальних органів не є необхідною.

Залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів Державної казначейської служби України чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц, провадження № 14-515цс19).

Отже, незалучення до участі у справі Державної казначейської служби України чи її територіальних органів не може бути самостійною підставою для відмови в позові про відшкодування шкоди, заподіяної державою (постанова Верховного Суду від 07.09.2022 у справі № 289/2110/21 (61-5136св22)).

При цьому суд бере до уваги, що у постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 листопада 2021 року у справі № 346/5428/17 (провадження № 61-8102св21) зазначено, що кошти державного бюджету належать на праві власності державі.

Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Резолютивні частини рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання. Тобто кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України.

У таких справах резолютивна частина судового рішення не повинна містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено стягнення коштів (висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 26 січня 2022 року у справі № 953/6561/20 (провадження № 61-922св21)).

Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади, діяннями якого завдано шкоду. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України.

Зі встановлених судом обставин справи вбачається, що досудове розслідування у кримінальному провадженні №0001790 здійснювалося Оболонським управлінням поліції Головного управління Національної поліції України у м. Києві.

Натомість, позивач, звертаючись до суду з позовом про відшкодування моральної шкоди, визначив відповідачами Київську міську прокуратуру, Головне управління Національної поліції у місті Києві та Головне управління Державної казначейської служби України у місті Києві, а не Оболонське управління поліції Головного управління Національної поліції України у м. Києві, діями та/або бездіяльністю працівників якого, на думку позивача, йому заподіяно моральної шкоди.

При цьому суд зауважує, що, як вже зазначалося вище, належним відповідачем у даній категорії справ є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади, діяннями якого завдано шкоду, а не безпосередньо такий орган державної влади. Відтак у такому випадку наявність чи відсутність у відповідного органу державної статусу юридичної особи не є обов`язковим.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частини перша та третя статті 13 ЦПК України).

Здатність особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді (цивільна процесуальна дієздатність) мають фізичні особи, які досягли повноліття, а також юридичні особи (частина перша статті 47 ЦПК України).

Згідно з вимогами до форми та змісту позовної заяви вона повинна, зокрема, містити ім`я (найменування) відповідача, а також зміст позовних вимог (пункти 3 і 4 частини другої статті 175 ЦПК України).

Позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи (частина друга статті 48 ЦПК України).

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (пункт 41), від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц (пункт 49), від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц (пункт 50), від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (пункт 31.4), від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц (пункт 37, 54), від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17 (пункт 38), від 13 березня 2019 року у справі № 757/39920/15-ц (пункт 31), від 27 березня 2019 року у справі № 520/17304/15-ц (пункт 63)).

Отже, належним відповідачем у справі про відшкодування моральної шкоди у даній справі є держава в особі того органу, діяннями якого завдано шкоду. Поряд з цим, з матеріалів справи вбачається, що позивачі пред`явили даний позов до неналежного відповідача.

Суд бере до уваги, що установивши, що позов заявлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (пункт 40), від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц (пункт 50), від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц (пункт 37, 54), від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (пункт 31.10), від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17 (пункт 39)).

Враховуючи вказані висновки, які є обов`язковими до застосування судом (ст.263 ЦПК України), суд вважає, що у задоволенні позову ОСОБА_2 до Київської міської прокуратури, Головного управління Національної поліції у місті Києві, Головного управління Державної казначейської служби України у місті Києві про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування та прокуратури необхідновідмовити у зв`язку з неналежним суб`єктним складом відповідачів.

Ухвалюючи судове рішення, крім іншого, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Таким чином, встановивши, що позов заявлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 259, 263, 264, 265, 268 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволені позову ОСОБА_2 до Київської міської прокуратури, Головного управління Національної поліції у місті Києві, Головного управління Державної казначейської служби України у місті Києві про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування та прокуратури відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: Н.В. Сіромашенко