Справа № 369/9511/20
Провадження № 2/369/246/23
РІШЕННЯ

Іменем України

30.05.2023 року м. Київ

Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді Дубас Т.В.,

за участю секретарів судових засідань Мазурик Д.С., Шило М.І., Житар А.А.,

за участю позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3 ,

представника відповідача ОСОБА_4 ,

третьої особи ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду м. Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_6 , приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Леденьов Іван Сергійович про визнання заповіту недійсним,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_7 звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_6 , приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Леденьов Іван Сергійович про визнання заповіту недійсним.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_8 .

Після смерті ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відкрилася спадщина на належне йому майно, у тому числі на житловий будинок та земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, загальною площею 0,1104 та, що розташована в АДРЕСА_1 , кадастровий номер :01:009:5002, яка належала померлому на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії ІУ-КВ № 047479.

У померлого ОСОБА_8 із спадкоємців першої черги залишились син ОСОБА_7 та дочка ОСОБА_6 . Інших дітей ОСОБА_8 не мав, а дружина ОСОБА_9 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , про що 11.01.2019 р. було видано свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 . Інших спадкоємців першої черги не залишилось.

До дня смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 позивач спільно проживав зі своїм батьком, ОСОБА_8 , вів з ним спільне господарство та після смерті поховав його за власний рахунок.

У зв`язку зі смертю батька, ОСОБА_8 , Позивач у встановлений ст. 1270 Цивільного кодексу України шестимісячний строк звернувся із заявою про прийняття спадщини, у зв`язку з чим приватний нотаріус Києво-Святошинського району Київської області Столярова Ірина Геннадіївна повідомила Позивача, що у листопаді 2018 р. (точна дата складення заповіту Позивачу не відома) ОСОБА_8 було складено заповіт, у якому ОСОБА_8 все своє майно, як рухоме, так і нерухоме, де б воно не було і з чого б воно не складалось і взагалі все те, що належатиме померлому на день смерті і на що за законом він матиме право, ОСОБА_8 заповів ОСОБА_3 .

До моменту повідомлення приватним нотаріусом про наявність складеного його батьком ОСОБА_8 оскаржуваного заповіту у листопаді 2018 р., позивачу не було нічого відомо про наявність такого заповіту.

Вказана обставина викликає сумніви у позивача щодо законності такого заповіту та щодо того, що його батько ОСОБА_8 взагалі міг складати заповіт, про який він до дня смерті жодного разу не казав Позивачу, незважаючи на факт спільного з ним проживання та побуту, ведення спільного господарства.

Крім того, оскаржуваний заповіт був складений ще за життя матері Позивача ОСОБА_9 , яка до дня смерті не казала Позивачу про те, що батьком складений заповіт на онуку, тобто Відповідача.

Крім того, обґрунтовані сумніви у Позивача щодо того, що воля померлого ОСОБА_8 не відповідала його дійсному волевиявленню викликає те, що 06.11.2017 року ОСОБА_8 було складено заповіт на користь сина, ОСОБА_7 , тобто Позивача та доньки ОСОБА_6 .

Відтак Позивач вперше почув про те, що батько залишив новий заповіт від приватного нотаріуса Столярової І.Г.

З підстав, наведених нижче, заповіт, складений ОСОБА_8 у листопаді 2018 року є незаконним та порушує права Позивача, а тому повинен бути визнаний судом недійсним, оскільки воля ОСОБА_8 , викладена в оскаржуваному заповіті не відповідала його дійсному волевиявленню.

Позивач зазначає, що за життя ОСОБА_8 не мав наміру складати заповіт на Відповідача та заповідати їй у спадщину усе належне йому майно. До останнього дня свого життя ОСОБА_8 постійно наголошував Позивачу про те, що спадщина залишиться його дітям, тобто Позивачу та його сестрі, ОСОБА_6 .

Зважаючи на похилий вік та стан здоров`я, складення заповіту при свідках було обов`язковим та необхідним, оскільки ОСОБА_8 не міг самостійно скласти та прочитати заповіт.

Разом з тим, посвідчення заповіту свідками вимагає особливої процедури відповідно до Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України.

У Позивача є підстави вважати, що таких вимог при складенні оскаржуваного заповіту додержано не було. Так, Позивачу відомо, що свідки, всупереч вимогам чинного законодавства, не могли бути присутні при посвідченні заповіту, а лише формально його підписали, чим грубо порушили встановлений порядок складення заповіту. Крім того, за станом здоров`я ОСОБА_8 не міг самостійно підписати вказаний заповіт.

У зв`язку з наведеним, зважаючи на стан здоров`я заповідача, його об`єктивну неможливість самостійно скласти і підписати заповіт, а також на викладені порушення порядку складення заповіту, Позивач вважає, що такий заповіт має бути визнано судом недійсним.

Отже, є підстави вважати, що воля ОСОБА_8 , що викладена в оскаржуваному заповіті, не відповідала його дійсному волевиявленню, оскільки він не бажав залишати спадщину Відповідачу та самостійно міг підписати оскаржуваний заповіт та його прочитати. Крім того, при складені даного заповіту було грубо порушено процедуру посвідчення заповіту свідками, що викликає сумніви у його законності.

У зв`язку з наявністю оскаржуваного заповіту Позивач не може оформити свою частку спадщини після смерті своєї батька ОСОБА_8 та отримати свідоцтво про право на належну йому за законом половину спадщини.

Таким чином, враховуючи те, що воля ОСОБА_8 , що викладена в заповіті, складеному в листопаді 2018 р., не відповідала його дійсному волевиявленню, тому позивач вважає, що такий заповіт повинен бути визнаний судом недійсним.

Враховуючи вищевикладене позивач просив суд визнати недійсним заповіт складений ОСОБА_8 у листопаді 2018 року на ім`я ОСОБА_3 та посвідчений приватним нотаріусом Києво- Святошинського районного нотаріального округу Київської області.

Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 04.08.2020 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

05.10.2020 року до суду надійшли заперечення третьої особи ОСОБА_6 на позовну заяву. У даних запереченнях третя особа вважає позовні вимоги необґрунтованими, безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню, вказуючи на те, що ОСОБА_6 є донькою померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_8 .

Відповідно до Заповіту від сімнадцятого жовтня дві тисячі вісімнадцятого року, посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського нотаріального округа Леденьовим І.С., її батько ОСОБА_8 заповів своїй внучці ОСОБА_3 все своє майно.

Вона поважає волю свого батька та вважає, що це була його свідома та обдумана воля у зв`язку із нижчевикладеним.

Її батьки ОСОБА_8 та ОСОБА_9 проживали за адресою: АДРЕСА_1 . Мали двох дітей: її та брата - ОСОБА_7 та шість онуків.

Її дочка, ОСОБА_3 єдина з онуків постійно мешкала разом з моїми батьками за адресою: АДРЕСА_1 .

Вона, разом із чоловіком та двома дітьми проживала окремо за адресою: АДРЕСА_2 . Її брат також не проживав разом з батьками, оскільки мешкав в іншому місці та тільки інколи навідувався до батьків.

ОСОБА_3 постійно знаходилась поруч з її батьками, які приймали участь у її вихованні, а згодом онука стала їх опорою, бо була поруч та постійно опікувалась ними і була єдиною їх рідною душею.

У зв`язку з чим, у 2016 році її батько - ОСОБА_8 написав перший заповіт на користь онуки - ОСОБА_3 . Проте, коли про це дізнався її брат, Позивач за позовом, він приїхав з дружиною до батька та разом з дружиною наполягли на тому, щоб батько - ОСОБА_8 написав новий заповіт на Позивача.

Проте, 06.11.2017 року батько написав новий заповіт на Позивача. Про цей заповіт вона не знала, а дізналася тільки коли подала заяву на вступ до спадщини до приватного нотаріуса Києво-Святошинського району Київської області Столярової Ірина Геннадіївни у липні 2020 року.

У позовній заяві вказується, що «До дня смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 Позивач спільно проживав зі своїм батьком, ОСОБА_8 , вів з ним спільне господарство та після смерті поховав його за власний рахунок».

Проте, це не відповідає дійсності, Позивач лукавить, він не мешкав за адресою АДРЕСА_1 вже близько 20 років. У серпні 2019 року брат - Позивач за позовом, усвідомлюючи, що батько вже доживає останні дні, підступно забрав батька до себе в ОСОБА_10 , де останній і помер.

Вважає, що рішення батька, ОСОБА_8 заповідати своє майно онуці - Відповідачці за позовом було вільним, усвідомленим та відповідало його дійсному волевиявленню, вона проти цього не заперечую.

Після смерті його батька, ОСОБА_8 вона, як спадкоємиця першої черги, керуючись статтями 1241, 1269 Цивільного кодексу України звернулась із заявою до приватного нотаріуса Києво-Святошинського району Київської області Столярової Ірина Геннадіївни про прийняття спадщини. Нотаріус роз`ясним їй зміст заповіту ОСОБА_8 та моє право на обов`язкову частину у спадщині батька. Таке ж право має і Позивач по справі, тобто останній не залишиться обділеним.

На підставі викладеного, ОСОБА_3 , позов не визнала у повному обсязі та просила в позові ОСОБА_7 до ОСОБА_3 , третя особа ОСОБА_6 про визнання заповіту недійсним відмовити.

13.10.2020 року до суду надійшов відзив відповідача ОСОБА_3 на позовну заяву. У даному відзиві відповідачка заперечує проти позовних вимог, вказуючи на те, що 17.10.2018 року приватним нотаріусом Києво-Святошинського нотаріального округа Леденьовим І.С., у присутності свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та підписаним замість ОСОБА_8 , за його дорученням, ОСОБА_13 , було складено заповіт на мою, ОСОБА_3 користь (зареєстрований в реєстрі №№6037-6038).

Складання заповіту на її користь, вважає було обдуманим та виваженим рішенням ОСОБА_8 .

Діти ОСОБА_8 , дочка ОСОБА_6 та син ОСОБА_7 , Позивач за позовом, вже давно живуть окремо своїм життям.

Вона, ОСОБА_3 з дитинства мешкала разом з дідусем та бабусею - ОСОБА_8 та ОСОБА_9 за адресою їх мешкання: АДРЕСА_1 .

Незважаючи на дітей та інших онуків (а їх шість), саме вона постійно проживала, була поряд з дідусем та бабусею - ОСОБА_8 та ОСОБА_9 за адресою їх мешкання, і, коли подорослішала, вела їх справи, сплачувала комунальні рахунки, інші витрати, оскільки завжди вели спільне господарство та опікувалась їх здоров`ям.

Позивач за позовом, її дядько ОСОБА_7 , останні 20 років мешкав окремо, спочатку за адресою реєстрації, коли була куплена квартира, потім у Кагарлику. До своїх батьків, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 за адресою нашого мешкання: АДРЕСА_1 приїздив тільки інколи. З Позивачем ні вона, , ні її мати, третя особа за позовом, практично не спілкувались, відносини не підтримували.

За життя дід з бабусею - ОСОБА_8 та ОСОБА_9 говорили, що саме мені залишать свій спадок.

У 2016 році дідусь - ОСОБА_8 написав перший заповіт на неї ОСОБА_3 , користь. Проте, коли про це дізнався її дядя, позивач за позовом, він приїхав з дружиною до дідуся, ОСОБА_8 та, разом з дружиною наполягли на тому, щоб дідусь - ОСОБА_8 написав новий заповіт на Позивача. Саме тому, 06.11.2017 року ОСОБА_8 склав новий заповіт на Позивача.

Однак, 17.10.2018 року дідусь - ОСОБА_8 склав новий заповіт знову на неї - відповідачку за позовом. Але, дідусь та бабуся: ОСОБА_8 та ОСОБА_9 усвідомлено вирішили не казати своєму синові, Позивачу за позовом, про цей новий заповіт на її користь та й всім.

Ніхто про цей заповіт не знав, навіть її мати, ОСОБА_6 , третя особа за позовом.

ІНФОРМАЦІЯ_3 бабуся ОСОБА_9 померла. Дідусь залишився на її повному піклуванні, оскільки йому вже було 84 роки, до серпня 2019 року. В серпні 2019 року Позивач за позовом, ОСОБА_7 , незважаючи на їхні протести, виклик поліції, зухвало забрав дідуся ОСОБА_8 до себе в ОСОБА_10 , де останній і помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Їй, ОСОБА_3 , навіть не повідомили адресу мешкання Позивача в ОСОБА_10 та перебування дідуся там. З дідусем вона не змогла попрощатися перед його смертю. Вважає, що це було зроблено навмисно, так як Позивач за позовом знав, що дідусь - ОСОБА_8 вже доживає останні дні та ніякої користі для дідуся цей переїзд не принесе. ОСОБА_8 завжди хотів померти у своїй хаті.

Відносно заповіту ОСОБА_8 , який посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського нотаріального округа Леденьовим І.С. 17.10.2018 року.

Її дідусь, заповідач ОСОБА_8 визначив юридичну долю свого майна шляхом складення заповідального розпорядження (заповіту), який повністю відповідає законодавству України.

Зі змісту наведених норм права вбачається, що дійсним, тобто таким, що відповідає вимогам закону є заповіт, який посвідчений уповноваженою особою, яка мала на це право в силу закону, відсутні порушення його форми та посвідчення, волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі.

Заповіт від 17.10.2018 року, посвідчений приватним нотаріусом Києво- Святошинського нотаріального округу Леденьовим І.С., у присутності свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та підписаним замість ОСОБА_8 , за його дорученням, ОСОБА_13 , на користь ОСОБА_3 користь (зареєстрований в реєстрі №№6037- 6038) повністю відповідає вищевикладеним положенням законодавства України.

Належних та допустимих доказів недійсності заповіту, про який йдеться Позивач не наводить.

Відносно факту того, що заповідачем ОСОБА_8 було складено декілька заповітів.

17.10.2018 року ОСОБА_8 складений новий заповіт, посвідченим приватним нотаріусом Києво-Святошинського нотаріального округу Леденьовим І.С. та зареєстрованим в реєстрі №№6037-6038, яким все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, заповів Відповідачці.

Таким чином, оскільки новий заповіт повністю суперечить попередньому заповіту щодо визначення спадкоємця, то новий заповіт скасовує попередній заповіт, що є виключним правом заповідача, визначеним частиною першою статті 1235 ЦК України.

Оскільки зміст заповіту від 17.10.2018 року, про який йдеться прочитано свідками та підписано призначеною заповідачем ОСОБА_8 особою у присутності нотаріуса, посвідчено нотаріусом, який перевірив дієздатність заповідача, свідків, особи, що підписує замість заповідача заповіт і з`ясував дійсну волю заповідача щодо розпорядження майном на випадок його смерті, відсутні правові підстави вважати оскаржувати заповіт недійсним.

Тобто, всі необхідні дії, які передбачені положеннями законодавства (ст.ст. 207, 1248, 1251,1252 Цивільного кодексу України) приватним нотаріусом Києво- Святошинського нотаріального округу Леденьова І.С. повністю виконані - заповіт від 17.102018 року посвідчений, зачитаний та підписаний у присутності двох свідків іншою особою за дорученням ОСОБА_8 .

Обґрунтування позовної заяви тим, що свідки, які вказуються у заповіті від 17.10.2018 року «не могли бути присутні при посвідченні заповіту, а лише формально його підписали, чим грубо порушили встановлений порядок складання заповіту» голослівне, нічим не підтверджене.

Позивач як на підставу своїх вимог щодо визнання недійсним заповіту не надав суду жодного належного та допустимого доказу про те, що заповіт вчинений із порушенням вимог законодавства, тобто позов є безпідставним, тому вважаю, що має місце юридична необґрунтованість визнання заповіту недійсним.

Наразі, вона, ОСОБА_3 подала до приватного нотаріуса Києво-Святошинського району Київської області Столярової Ірина Геннадіївни заяву про прийняття спадщини, яка відкрилася після померлого дідуся - ОСОБА_8 за заповітом, але скористатися своїм правом на спадкування не можу, оскільки втягнута у судову тяганину, справа у нотаріуса зупинена. Для неї це додаткове випробування та навантаження, оскільки я тяжко хвора, прохожу курс лікування хіміо- та радіо- терапії у стаціонарі.

На підставі викладеного, просила суд у позові ОСОБА_7 до ОСОБА_3 , третя особа ОСОБА_6 про визнання заповіту недійсним відмовити повністю.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27.10.2020 року, витребувано у приватного нотаріуса Києво-Святошинського району Київської області Столярової Ірини Геннадіївни (08131, Київська область, Києво-Святошинський р-н, с. Софіївська-Борщагіка, вул. Миру, 40, прим. 11) належним чином завірену копію спадкової справи після смерті ОСОБА_8 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 та проживав за адресою: АДРЕСА_1 та належним чином завірену копію спадкової справи після смерті ОСОБА_9 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 та проживала за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07.05.2021 року, залучено до участі у цивільній справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_6 про визнання заповіту недійсним, в якості третьої особи без самостійних вимог приватного нотаріуса Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Леденьова Івана Сергійовича (Київська область, Києво-Святошинський район, м.Вишневе, вул. Лесі Українки, 74А, прим. №188).

08.06.2021 року до суду надійшли письмові пояснення від приватного нотаріуса Києво-Святошинського районного нотаріального округу Леденьова Івана Сергійовича, відповідно до яких він пояснив суду, що 17 жовтня 2018 року приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Леденьовим І. С. було посвідчено заповіт ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 . Реєстраційний номер заповіту 6037-6038.

У зв`язку з похилим віком заповідача складання та посвідчення заповіту відбулось, на прохання заповідача, за адресою його проживання, а саме в АДРЕСА_1 .

Заповіт - це особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт здійснюється особисто фізичною особою з повною цивільною дієздатністю. Повну цивільну дієздатність має фізична особа, яка досягла 18 років та здатна своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати та нести відповідальність у разі Ї? невиконання.

Заповіт є правочином і безпосередньо пов`язаний з особою заповідача, повинен бути здійснений ним особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається.

Нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Можливий варіант, коли нотаріус на прохання особи записує заповіт з його слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем та підписаний ним, про що зазначається ним перед його підписом.

На прохання ОСОБА_8 його заповіт від 17 жовтня 2018 року, було складено з його слів приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Леденьовим І.С. за допомогою комп`ютерної техніки, прочитано вголос свідками ОСОБА_11 та ОСОБА_12 в присутності заповідача, та підписано власноручно ОСОБА_13 .

Звідки зазначили, що вони не є спадкоємцями за заповітом, членами сім`ї та близькими родичами спадкоємця за заповітом.

В результаті усної розмови приватного нотаріуса Києво-Святошинського тайонного нотаріального округу Київської області та ОСОБА_8 нотаріусом встановлено, що заповідач повністю усвідомлює значення своїх дій, нотаріальна дія в повній мірі відповідає волі заповідача. А тому підстав для відмови в проведенні нотаріальної дії, посвідчення заповіту ОСОБА_14 від 17 жовтня 2018 року приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Леденьовим І.С. не було.

Проаналізувавши викладені вище обставини, можна зробити висновок, що заповіт ОСОБА_8 від 17 жовтня 2018 року було складено та посвідчено приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Леденьовим І.С. у відповідності до вимог чинного законодавства України, а тому підстави для його скасування відсутні.

На підставі вищевказаного просив суд відмовити в задоволенні позивних вимог ОСОБА_7 до ОСОБА_3 , за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог: ОСОБА_6 , приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Леденьова Івана Сергійовича про визнання заповіту недійсним.

12.07.2021 року до суду позивач направив уточнену позовну заяву про визнання заповіту недійсним у якій просив суд встановити нікчемність заповіту від 17.10.2018 р. складений від імені ОСОБА_8 , посвідчений на ім`я ОСОБА_3 та посвідчений приватним нотаріусом Києво- Святошинського районного нотаріального округу Київської області Леденьовим І.С. за №6037-6038 шляхом визнання його таким, що не створює юридичних наслідків.

03.08. 2021 року від відповідача ОСОБА_3 надійшов відзив на уточнену позовну заяву, у якому вона позов не визнає у повному обсязі та просила в позові ОСОБА_7 до ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_6 про визнання заповіту нікчемним відмовити, оскільки всі необхідні дії, які передбачені положеннями законодавства (ст.ст. 207, 1248, 1251, 1252 Цивільного кодексу України) приватним нотаріусом Києво-Святошинського нотаріального округу Леденьова І.С. повністю виконані - заповіт від 17.10.2018 року посвідчений, зачитаний та підписаний у присутності двох свідків іншою особою за дорученням ОСОБА_8 .

09.08. 2021 року від третьої особи ОСОБА_3 надійшли письмові пояснення у якому позов не визнала, просила відмовити у задоволенні позовних вимог.

13.08. 2021 року ухвалою Києво-Свяошинського районного суду Київської області закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

03.02. 2022 року ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області, зупинено провадження у справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_6 , приватного нотаріуса Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Леденьова Івана Сергійовича про визнання заповіту недійсним, до залучення до участі у справі правонаступника (-ів) ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_5 .

23.05. 2022 року ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області, провадження по справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_6 , приватного нотаріуса Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Леденьова Івана Сергійовича про визнання заповіту недійсним поновлено і призначено справу до судового розгляду на 12 год. 15 хв. 11.07.2022 року.

11.07. 2022 року ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області, витребувано у Вишневої міської державної нотаріальної контори Київської області (вул. Європейська, 27, м. Вишневе, Бучанський район, Київська область) належним чином засвідчену копію спадкової справи відносно майна померлого ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_6 .

12.09. 2022 року з Вишневої державної нотаріальної контори до суду надійшла належним чином засвідчена копія спадкової справ після смерті ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_6 .

18.10. 2022 року ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області, замінено позивача у цивільній справі №369/9511/20 за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_6 , приватного нотаріуса Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Леденьова Івана Сергійовича про визнання заповіту недійсним, на його правонаступника ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_7 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 ).

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 позовні вимоги підтримали та просили вимоги задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_4 в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечували та просили відмовити в їх задоволенні.

Третя особа ОСОБА_5 та його представник ОСОБА_15 в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог також заперечували та просили відмовити в їх задоволенні.

Третя особа: ОСОБА_6 у судове засідання не з`явилась. Про день, час та місце слухання справи повідомлена належним чином. До суду направила письмові пояснення у яких просила суд відмовити у задоволенні позову. 27.10. 2021 року до суду направила заяву у якій просила суд розгляд справи провести без її участі.

01 травня 2023 року допитана в якості свідка ОСОБА_13 суду пояснила, що їй напередодні зателефонувала ОСОБА_3 і попросила бути свідком при посвідченні заповіту, відповідно до якого її дід ОСОБА_8 , заповів їй все своє майно. Перед посвідченням заповіту, вона його перечитала та підписала за дідуся ОСОБА_8 , оскільки за станом здоров`я він не міг писати, але він був повністю адекватним та все розумів. Заповіт був посвідчений вдома у ОСОБА_8 , у нотаріуса вона не була.

01 травня 2023 року ОСОБА_11 в якості свідка надала покази суду, що їй зателефонувала ОСОБА_3 і попросила, щоб я до неї прийшла для того, щоб посвідчити заповіт. При посвідченні заповіту був присутній нотаріус, його помічник та крім мене ще два свідка. Посвідчення заповіту було восени, десь приблизно о 18 годині вечора. ОСОБА_8 повністю погодився з даним заповітом.

01 травня 2023 року ОСОБА_16 , будучи допитаною як свідок, повідомила суду, що серед усіх онуків ОСОБА_8 , ОСОБА_3 була однією єдиною дитиною, що жила за спадкодавцем все життя, завжди їм допомагала.

03 травня 2023 року ОСОБА_17 надала суду покази, що вона до смерті спілкувалась з ОСОБА_8 , проте їй нічого не було відомо про даний заповіт. Він їй нічого про цей заповіт не розповідав.

03 травня 2023 року ОСОБА_18 надав суду покази, що його дід ОСОБА_8 нічого про даний заповіт не розповідав. Жодного разу дід не сказав йому, що хоче залишити спадщину своїй внучці ОСОБА_3 , яка постійно проживала з дідусем і бабусею.

Суд, заслухавши обґрунтування і заперечення сторін, допитавши свідків, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, ІНФОРМАЦІЯ_8 помер батько позивача ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 .

Після його смерті відкрилась спадщина, що складається, зокрема, з будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 та земельної ділянки для будівництва та обсуговування житлового будинку, господрських будівель і споруд, загальною площею 0, 1104, га, що розташована в АДРЕСА_1 , кадастровий номер :01:009:5002, яка належала померлому на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії ІV-КВ №047479.

За життя 17.10.2018 року ОСОБА_8 склав заповіт, яким заповідав все своє майно, яке буде належати на день його смерті, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалось і взагалі все те, що буде належати йому за законом на день його смерті, без будь-яких винятків, відповідачці ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_10 , уродженці м. Боярка, Києво-Святошинського району, Київської області.

Позивач просить задовольнити його вимоги, вважаючи, що оспорюваний заповіт складений особою, який за станом здоров`я не міг його підписати. Крім того, оскаржуваний заповіт був складений порушенням вимог, щодо його посвідчення.

Відповідачка ОСОБА_3 проти вказаних доводів заперечували, вказуючи що заповідач усвідомлював значення своїх дій, перебував у здоровому глузді та розуміла значення своїх дій.

Суд вважає, що доводи позивача не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду, виходячи з наступного.

У статті 1233 ЦК України визначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Стаття 1257 ЦК України передбачає вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним, в якій передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.

Так, у приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ.

Усталеним в судовій практиці та цивілістичній доктрині є поділ недійсних правочинів на нікчемні та оспорювані.

В Цивільному Кодексі України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.

Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).

Натомість нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків.

Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

Тлумачення статей 215, 216 ЦК України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину.

Правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені (частина перша статті 225 ЦК України).

Тлумачення статті 225 ЦК України свідчить, що правила цієї статті поширюються на випадки, коли фізична особа хоча і є дієздатною, однак у момент вчинення правочину вона перебувала в такому стані, коли не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, має бути встановлена судом абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

З позовом про визнання правочинів недійсними на підставі статті 225 ЦК України звертається:

(а) або сторона правочину, яка не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними;

(б) або в разі її смерті - інші особи, чиї цивільні права або інтереси порушені. До інших осіб відносяться, зокрема, спадкоємці сторони правочину, яка не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними.

За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі (частина друга статті 1257 ЦК України).

Тлумачення частини другої статті 1257 ЦК України свідчить, що для дійсності заповіту волевиявлення заповідача має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Воля - це внутрішнє бажання заповідача визначити юридичну долю спадщини на випадок своєї смерті шляхом складання особистого розпорядження (заповіту). Волевиявлення - це зовнішній прояв внутрішньої волі, який знаходить своє втілення в заповіті, складеному та посвідченому відповідно до вимог, передбачених ЦК України.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року у справі № 496/4851/14-ц (провадження № 61-7835сво19) вказано, що «правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала у такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Тобто, для визнання правочину недійсним необхідна наявність факту, що особа саме у момент укладення договору не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до пункту 2 частини першої статті 145 ЦПК України 2004 року (пункт 2 частини першої статті 105 ЦПК України) зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК України 2004 року (стаття 89 ЦПК України). Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Висновок експертизи має бути категоричним та не може ґрунтуватись на припущеннях (частина четверта статті 60 ЦПК України 2004 року, частина 6 статті 81 ЦПК України). Тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку, що для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Суди попередніх інстанцій при ухваленні оскаржуваних судових рішень дійшли помилкового висновку про застосування до спірних правовідносин положень статті 225 ЦК України, яка передбачає можливість визнати недійсним правочин, вчинений дієздатною фізичною особою в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, взявши за основу висновки комплексних судових психолого-психіатричних експертиз, згідно з якими на час укладення оспорюваних договорів дарування позивач за своїм психічним станом не в повній мірі міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Доказів того, що ОСОБА_1 на час укладення оспорюваних договорів дарування мав абсолютну неспроможність розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, позивач суду не надав, що є його процесуальним обов`язком згідно зі статтями 12, 81 ЦПК України (статтями 10, 60 ЦПК України 2004 року). Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, наведеного не врахував, не звернув уваги на те, що матеріали справи не містять належних і допустимих доказів на підтвердження того, що ОСОБА_1 на час укладення оспорюваних договорів дарування мав абсолютну неспроможність розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Апеляційний суд на зазначене уваги також не звернув. Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, судові рішення підлягають скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову».

Подібні за змістом висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року № 6-9цс12, на яку послався заявник у касаційній скарзі, та від 28 вересня 2016 року № 6-1531цс16, у постановах Верховного Суду від 27 жовтня 2021 року у справі № 182/6521/16 (провадження № 61-1461св21), від 10 листопада 2021 року у справі № 212/1409/18 (провадження № 61-9053св21) та від 22 грудня 2021 року у справі № 203/3778/14-ц (провадження № 61-14978св21).

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частинами першою статті 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відтак, у даній справі визнання заповіту недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, можливо лише за умови абсолютної неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Як вбачається лікарського свідоцтва про смерть за №109 Центру первинної медико-санітарної допомоги Кагарлицької районної ради, яке видано 29 травня 2020 року, ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , помер ІНФОРМАЦІЯ_8 від ішемічної хвороби серця.

На час укладення заповіту 17.10.2018 року ОСОБА_8 не виявляв ознаки того, що за своїм психічним станом не в повній мірі міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Сторона позивача відмовилась не заявляла клопотання про призначення судово-психіатричної експертизи.

На підставі викладеного суд вважає, що з вищенаведених доказів вбачається, що ОСОБА_8 на час складання заповіту 17.10.2018 року за своїм психічним станом був здатний усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними при здійсненні зазначеного правочину.

Таким чином, зважаючи на те, що для висновку про неможливість ОСОБА_8 розуміти значення своїх дій при складанні заповіту у матеріалах справи доказів не достатньо, а також відсутні докази щодо того, що оспорюваний заповіт не підписувався заповідачем, суд приходить до висновку щодо відмови у задоволенні позовних вимог у зв`язку з їх недоведеністю.

Доводи позивача про те, що порушено процедуру складання заповіту, яка визначена ч.2 ст.1248 ЦК України, суд вважає безпідставними виходячи з наступного.

Відповідно до ст.1248 ЦК України, нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 цього Кодексу).

Наявний в матеріалах справи текст заповіту від 17.10.2018 року відповідає вимогам закону і доказів зворотного позивачем суду також не надано.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтями 10-13 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Таким чином, проаналізувавши вищевказані норми діючого законодавства та встановлені у справі докази та обставини, суд вважає, що позивачем не наведено достатньо доказів на підтвердження підстав для визнання недійсним та скасування оспорюваного заповіту, а тому не вбачає підстав для задоволення вимог. Інші твердження позивача, зокрема, щодо міжособистісних стосунків між померлою та її онуками також висновки суду не спростовують і підстав для задоволення позову не дають.

Відповідно ст.141 ЦПК України, оскільки суд відмовляє в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, то судові витрати, понесені позивачем, відшкодуванню не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись ст. 12, 19, 81, 141, 158, 258-260, 263-265 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_6 , приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Леденьов Іван Сергійович про визнання заповіту недійсним залишити без задоволення.

Враховуючи складність справи складання повного рішення суду відкласти на строк не більше десяти днів.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Київського апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя: Тетяна ДУБАС