КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 грудня 2023року місто Київ

справа №369/7764/22

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Левенця Б.Б.,Ратнікової В.М.,

за участю секретаря судового засідання - Дячук І.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою позивача Вишневої міської ради Бучанського району Київської області на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 серпня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Янченка А.В., повний текст рішення складено 30 серпня 2023 року у справі за позовом Вишневої міської ради Бучанського району Київської області до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання укладеним договору про пайову участь,-

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2022 року позивачВишнева міська рада Бучанського району Київської області звернулася до суду з позовом до відповідачів, в якому просила:

визнати договір №16 ДФІ про пайову участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури між виконавчим комітетом Вишневої міської ради та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 укладеним.

В мотивування вимог посилалася на те, що відповідачем по справі на території с.Крюківщина здійснено реконструкцію нежитлового приміщення №179 за адресою: АДРЕСА_1 , загальна площа об'єкта реконструкції 75,2 кв.м.

Вказувала, що з метою виконання вимоги заступника начальника Північного офісу Держаудитслужби А. Іванського №26-071-14-14/4871-2020 від 24 липня 2020 року щодо усунення виявлених порушень, прийнято рішення виконавчого комітету Крюківщинської сільської ради «Про залучення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до пайової участі у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури с.Крюківщина» №2/3 від 13 серпня 2020 року.

Зазначала, що в подальшому відповідно до ст.40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» (в редакції чинній на час введення в експлуатацію об'єкту), ст.641 ЦК України позивач направив відповідачам оферту від 13 серпня 2020 року, а саме проект договору №16 ДФІ (2 примірники) про пайову участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури с. Крюківщина. В листі також було зазначено, що договір необхідно підписати і повернути на адресу позивача протягом двадцяти робочих днів, однак відповідачі відповіді на пропозицію не надали, договір не підписали.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 серпня 2023 року у задоволенні позову Вишневої міської ради Бучанського району Київської області відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивач Вишнева міська рада Бучанського району Київської області подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, неповне з'ясування обставин справи, просила рішення суду скасувати та постановити нове, яким позов задовольнити.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилалася на те, що на виконання вимог Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» рішенням Крюківщинської сільської ради «Про затвердження порядку визначення розміру пайової участі (внеску) замовників будівництва, його залучення та використання на розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури села Крюківщина» від 16 вересня 2011 року №11 затверджено Положення про пайову участь замовників у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури села, відповідно до якого замовники будівництва залучаються до пайової участі у створення і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури села виключно на підставі укладених договорів про пайову участь.

Вказувала, що оскільки відповідачами по справі на території с. Крюківщина здійснено реконструкцію нежитлового приміщення №179 за адресою: АДРЕСА_1 , а діючим законодавством встановлено обов'язок замовника будівництва прийняти пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту, тому вважає, що запропонована позивачем редакція договору відповідає встановленим вимогам Закону.

Зазначала, що відповідачі не надали жодних доказів, які б свідчили про вжиття ними заходів з метою виконання встановленого законом обов'язку щодо укладення договору про пайову участь у розвитку інфраструктури села.

Посилалася на те, що наведені норми Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» є імперативними та визначають обов'язок замовника будівництва (відповідача) укласти такий договір, при цьому факт здачі об'єкта в експлуатацію не звільняє відповідача від обов'язку його укладення.

24 жовтня 2023 року від відповідача ОСОБА_2 до Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній вказував, що апеляційна скарга є безпідставною, а її доводи не спростовують висновків суду першої інстанції.

В судовому засіданні апеляційного суду представник позивача доводи апеляційної скарги підтримав, просив її задовольнити.

Відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 у судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи були належним чином повідомлені, про причини неявки суду не повідомили.

Колегія суддів вважає за можливе розглядати справу у відсутність осіб, які не з`явилися у судове засідання відповідно до положень ч.2 ст.372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що станом на час розгляду справи стаття 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» №3038-VI, яка зобов'язувала взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту виключена, а суд не наділений повноваженнями визнати укладеним такий договір, обов'язковість якого для відповідачів законом не передбачена.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 13 серпня 2020 року виконавчий комітет Крюківщинської сільської ради прийняв рішення «Про залучення ОСОБА_2 та ОСОБА_1 до пайової участі у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури села Крюківщина» №2/3, згідно якого вирішив:

залучити ОСОБА_2 та ОСОБА_1 до пайової участі, шляхом укладення договору про пайову участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури села Крюківщини;

визначити ОСОБА_2 та ОСОБА_1 за реконструкції нежитлового приміщення №179 за адресою: АДРЕСА_2 , величину пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту с. Крюківщина у розмірі 35400 грн.;

кошти пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту сплатити ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в місячний термін з дати підписання договору пайової участі у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури села Крюківщина;

уповноважити в.о. Крюківщинського сільського голови Савенко Н.В. на підписання ОСОБА_2 та ОСОБА_1 договору про пайову участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури села Крюківщина; контроль за виконанням рішення покласти на керуючого справами (секретаря) виконавчого комітету Крюківщинської сільської ради Фостенко В.А.

Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Правові та організаційні основи містобудівної діяльності в Україні визначені Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності» №3038-VI.

За статтею 1 вказаного Закону замовником будівництва визначається фізична або юридична особа, яка має намір забудови території (однієї чи декількох земельних ділянок) і подала в установленому законодавством порядку відповідну заяву.

Частиною першою статті 2 Закону визначено, що плануванням і забудовою територій є діяльність державних органів, органів місцевого самоврядування, юридичних та фізичних осіб, яка передбачає, зокрема, розроблення містобудівної та проектної документації, будівництво об`єктів; реконструкцію існуючої забудови та територій; створення та розвиток інженерно-транспортної інфраструктури.

Станом на момент введення об`єкта в експлуатацію (2015 рік) була чинною стаття 40 Закону №3038-VI.

Відповідно до частини другої статті 40 Закону №3038-VI замовник будівництва, який має намір щодо забудови земельної ділянки у відповідному населеному пункті, зобов`язаний взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.

Пайова участь у розвитку інфраструктури населеного пункту відповідно до частини третьої статті 40 цього ж Закону полягає у перерахуванні замовником до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку зазначеної інфраструктури.

Величина пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту визначається у договорі, укладеному з органом місцевого самоврядування (відповідно до встановленого органом місцевого самоврядування розміру пайової участі у розвитку інфраструктури), з урахуванням загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта, визначеної згідно з будівельними нормами, державними стандартами і правилами.

Договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту укладається не пізніше ніж через 15 робочих днів з дня реєстрації звернення замовника про його укладення, але до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію (частини п`ята та дев`ята статті 40 Закону №3038-VI, чинної на момент виникнення спірних правовідносин).

Зі змісту статті 40 Закону №3038-VI, яка була чинною на момент введення об`єкта в експлуатацію, випливає, що у наведених у цьому Законі випадках перерахування замовником об`єкта будівництва до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту є обов`язком, а не правом забудовника, який виникає на підставі положень закону, а положення договору лише визначають суму, що належить до перерахування.

Тому укладення в таких випадках договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту, який опосередковує відповідний платіж, було обов`язковим на підставі закону.

Аналогічні за змістом висновки були викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 08 жовтня 2019 року у справі №911/594/18 (провадження №12-81гс19), від 22 серпня 2018 року у справі №339/388/16-ц (провадження №14-261цс18), від 22 вересня 2021 року у справі №904/2258/20 (провадження №12-34гс21).

За змістом зазначених норм, відсутність укладеного договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту не усуває зобов`язання забудовника сплатити визначені суми, таке зобов`язання повинне бути виконане до прийнятті новозбудованого об`єкта в експлуатацію і спір у правовідносинах щодо сплати таких сум може виникнути лише щодо їх розміру.

Разом з тим 01 січня 2020 року набули чинності норми Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» від 20 вересня 2019 року №132-IX, якими статтю 40 Закону №3038-VI виключено.

Згідно з пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» договори про сплату пайової участі, укладені до 01 січня 2020 року, є дійсними та продовжують свою дію до моменту їх повного виконання.

За змістом цього Закону та прикінцевих та перехідних положень до нього, з 01 січня 2020 року у замовників будівництва відсутній обов`язок укладати з органом місцевого самоврядування відповідний договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту.

Дійсними та такими, що продовжують свою дію до моменту їх виконання, є лише договори про пайову участь, укладені до 01 січня 2020 року.

Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.

Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи.

Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Зовнішнім виразом зміни правового регулювання суспільних відносин є процес втрати чинності одними нормами та/або набуття чинності іншими.

Так, при набранні чинності новою нормою права передбачається розповсюдження дії цієї норми на майбутні права і обов`язки, а також на правові наслідки, які хоча й випливають із юридичних фактів, що виникли під час чинності попередньої норми права, проте настають після набрання чинності новою нормою права. Водночас зміна правових норм і врегульованих ними суспільних відносин не завжди збігаються. У певних випадках після скасування нормативного акта має місце його застосування компетентними органами до тих відносин, які виникли до втрати ним чинності та продовжують існувати у подальшому. Такі правовідносини є триваючими. При цьому триваючі правовідносини повинні виникнути під час дії норми права, що їх регулює, та існувати після втрати нею чинності.

Пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» визначено, що ця норма права застосовується лише до договорів, які укладені до 01 січня 2020 року. Саме у цьому випадку правовідносини з оплати участі в інфраструктурі населеного пункту є триваючими та до них можуть застосовуватись положення норми права, що втратила чинність. Якщо ж договори під час дії цієї норми укладено не було, то немає підстав вважати, що такі правовідносини виникли та тривають.

Відповідно до частини другої статті 631 ЦК України договір набирає чинності з моменту його укладення.

Згідно з частиною першою статті 649 ЦК України розбіжності, що виникли між сторонами при укладенні договору на підставі правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування та в інших випадках, встановлених законом, вирішуються судом.

Зі змісту зазначених норм слідує, що судом розглядаються спори, що виникають при укладанні договорів, укладення яких є обов`язковим на підставі закону. При цьому день набрання чинності рішенням суду, яким вирішено питання щодо переддоговірного спору, вважається днем укладення відповідного договору, якщо рішенням суду не визначено інше. Вирішивши такий спір, суд вказує в резолютивній частині рішення умови, на яких сторони зобов`язані укласти договір, з посиланням на поданий позивачем проект договору.

Тобто, з моменту набрання чинності рішенням суду (укладенням договору) пов`язується початок дії договору, відбувається набуття сторонами договору цивільних прав та обов`язків, встановлюється відповідальність сторін - правовідносини фактично регулюються на майбутнє.

Однак з 01 вересня 2020 року скасовано дію статті 40 Закону №3038-VI, яка передбачала обов`язкове укладення договору, тому визнання судом договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту укладеним та встановлення цивільних прав та обов`язків сторін договору на майбутнє на підставі нормативно-правового акта, який було скасовано, суперечитиме принципу правової визначеності та не дозволить суду захистити право сторони належним способом.

Відтак, якщо на час ухвалення судового рішення було скасовано норму статті закону, яка зобов`язувала укласти договір про участь у розвитку інфраструктури населеного пункту, то суд не має підстав для задоволення позову обраним позивачем способом, а саме зобов`язати укласти договір або визнати договір укладеним.

У постановах Верховного Суду від 30 липня 2020 року у справі №909/1143/19, від 30 вересня 2020 року у справі №904/4442/19, від 04 лютого 2021 року у справі №904/2468/19, від 27 травня 2021 року у справі №201/14195/18 суди розглянули спори про визнання укладеним договору про пайову участь замовника будівництва у створенні та розвитку інфраструктури населеного пункту при чинності на час виникнення спірних правовідносин та на момент звернення позивача до суду норми статті 40 Закону №3038-VI, яка зобов`язувала замовника будівництва укласти вказаний договір, однак за відсутності вказаної норми на час розгляду справи.

Водночас у постановах Верховного Суду від 13 січня 2021 року у справі №922/267/20 та від 23 березня 2021 року у справі №904/454/18 суди розглянули вказані вище спори при втраті чинності норми статті 40 Закону №3038-VI ще на час звернення позивача до суду, однак вона також була чинною на час виникнення спірних правовідносин.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, касаційні суди дійшли висновку про те, що необхідною умовою для укладення договору за рішенням суду є наявність на час виникнення правовідносин відповідних положень закону про обов`язковість укладення договору.

Відтак, якщо на час здачі новозбудованого об'єкта до експлуатації або ухвалення судового рішення було скасовано норму статті закону, яка зобов'язувала укласти договір про участь у розвитку інфраструктури населеного пункту, то суд не має підстав для задоволення позову обраним позивачем способом, а саме зобов'язати укласти договір або визнати договір укладеним.

Від зазначених висновків не відступила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 грудня 2021 року у справі №643/21744/19.

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Встановивши, що як на час розгляду справи судом першої інстанції, так і на час ухвалення судового рішення норма статті 40 Закону №3038-VI, яка зобов'язувала укласти договір про участь у розвитку інфраструктури населеного пункту виключена, а суд не наділений повноваженнями визнати укладеним такий договір, обов`язковість якого для відповідачів законом не передбачена, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що підстав для визнання укладеним такого договору на умовах, запропонованих Вишневою міською радою Бучанського району Київської області у судовому порядку немає.

Аналогічні висновки містяться і у постановах Верховного Суду від 27 січня 2023 року у справі №344/16890/19, від 09 березня 2023 року у справі №352/2033/19.

Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Доводи апеляційної скарги про те, що наведені норми Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» є імперативними та визначають обов'язок замовника будівництва (відповідача) укласти такий договір, при цьому факт здачі об'єкта в експлуатацію не звільняє відповідача від обов'язку його укладення, спростовуються вищевикладеним.

Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанцій і не дають підстав вважати, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, які передбачені ст.376 ЦПК України, як підстави для скасування рішення суду.

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача Вишневої міської ради Бучанського району Київської області - залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 серпня 2023 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 13 грудня 2023 року.

Головуючий:

Судді: