Справа № 183/1085/22
№ 2/183/737/23
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
03 травня 2023 року м. Новомосковськ
Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області в складі:
головуючого судді Городецького Д.І.
з секретарем судового засідання Пономаренко О.О.
представника позивача ОСОБА_1
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 , 2005 р.н., третя особа - Виконавчий комітет Новомосковської міської ради Дніпропетровської області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -
22 лютого 2022 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , третя особа - Виконавчий комітет Новомосковської міської ради Дніпропетровської області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
Ухвалою суду від 23 лютого 2022 року зазначену позовну заяву було залишено без руху, позивачу надано строк для усунення її недоліків.
18 березня 2022 року на виконання даної ухвали ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 , 2005 р.н., третя особа - Виконавчий комітет Новомосковської міської ради Дніпропетровської області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
На обґрунтування вимог позивач ОСОБА_2 посилався на те, що на праві власності йому належить 3/4 частини житлового будинку АДРЕСА_1 .
Він набув право власності на 3/4 частини житлового будинку після смерті ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом серії ВЕВ № 609840 від 29 серпня 2006 року, виданого державним нотаріусом Новомосковської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Шевченко О.М. за р.№ 2-3274.
Власником 1/4 частини спірного домоволодіння є його син - ОСОБА_3 , що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 300369379 від 18 лютого 2022 року.
Позивач вказує на те, що в належному йому будинку з 13 липня 2010 року зареєстрований його онук ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який в житловому приміщенні не проживає з дати реєстрації, тобто з 13 липня 2010 року, житловим приміщенням не користується, речі останнього в будинку відсутні.
Всі обов`язки щодо оплати комунальних послуг та по утриманню будинку, здійснюються позивачем.
Наявність реєстрації неповнолітнього онука ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 в житловому будинку порушує його права як власника майна.
В зв`язку з наведеним, посилаючись на вимоги ст.ст. 316, 317, 319, 380, 391, 405 ЦК України, ОСОБА_2 просив суд: визнати ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме будинком АДРЕСА_1 .
Ухвалою суду від 06 квітня 2022 року відкрите провадження у справі, розгляд якої призначено за правилами загального позовного провадження.
Ухвалою суду від 23 листопада 2022 року підготовче провадження у справі закрите, справа призначена до судового розгляду по суті.
В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_1 підтримав позов, посилався обставини та підстави позову, викладені в позовній заяві, просив позов задовольнити, крім того, зазначив, що що онук позивача ОСОБА_2 - відповідач ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 зареєстрований в спірному житловому будинку з 2010 року, ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_6 вже виповнилося 18 років. Йому не відомо, чи надавав позивач згоду на реєстрацію онука в житловому будинку. Наголошує на тому, що відповідач ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 не є членом сім`ї позивача ОСОБА_2 , з 13 липня 2010 року в житловому приміщенні не проживав, він більше 10 років не спілкується зі своїм онуком, зв`язок з останнім втрачений.
Відповідач ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який на час подання позову був неповнолітнім, в судове засідання не з`явився, про місце, дату і час розгляду справи належним чином повідомлений, причини неявки суду не повідомив, будь-яких заяв, клопотань та відзиву від останнього на адресу суду не надходило.
Згідно ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). За згодою представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.
Враховуючи те, що відповідач був належним чином повідомлений про місце, дату і час розгляду справи, повторно не з`явився в судове засідання, судом постановлено ухвалу про проведення заочного розгляду справи.
Представник третьої особи Виконавчого комітету Новомосковської міської ради Дніпропетровської області в особі органу опіки та піклування в судове засідання не з`явився, згідно заяви, просив розглядати справу за його відсутності, зокрема надав висновок про недоцільність визнання неповнолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням.
Суд, заслухавши представника позивача, дослідивши надані сторонами докази, приходить до наступного.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.
Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.
Відповідно до частини першої, другої, третьої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Згідно ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Згідно ст.ст.76-81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для справи. Докази повинні бути належними, допустимими та достовірними. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Судом встановлено, що позивачу ОСОБА_2 на праві приватної спільної часткової власності належить 3/4 частини житлового будинку АДРЕСА_1 , що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 300369379 від 18 лютого 2022 року.
Позивач набув право власності на 3/4 частини житлового будинку після смерті ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом серії ВЕВ № 609840 від 29 серпня 2006 року, виданого державним нотаріусом Новомосковської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Шевченко О.М. за р.№ 2-3274.
Іншим власником 1/4 частини спірного домоволодіння є син позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 300369379 від 18 лютого 2022 року.
Судом встановлено, що в спірному житловому будинку зареєстрований відповідач, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який є онуком позивача ОСОБА_2 та сином відповідача ОСОБА_3 , що підтверджується довідкою Виконавчого комітету Новомосковської міської ради Дніпропетровської області від 15 лютого 2022 року за вих. № 482.
Згідно акту № б/н. від 15 лютого 2022 року, складеного головою квартального комітету № 4 Литвиненко М.Б. в присутності жителів кварталу ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 вбачається, що з 13 липня 2010 року в спірному житловому будинку зареєстрований відповідач ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який в житловому приміщенні не проживає з дати реєстрації, тобто з 13 липня 2010 року, житловим приміщенням не користується, речі останнього в будинку відсутні.
Вирішуючи спір по суті заявлених вимог, суд застосовує наступні норми права.
Статтею 41 Конституцією України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України).
Як вбачається з частини 2 статті 48 Закону України «Про власність» власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння, і відшкодування завданих цим збитків.
Відповідно до частини 1статті 319 ЦК Українивласник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Згідно частини 1 статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Частиною 1статті 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.
Пунктом 1, частини 1статті 346 цього Кодексу встановлено, що право власності припиняється у разі відчуження власником свого майна.
Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном, що передбачено ч. 1ст. 391 ЦК України.
В розумінні зазначених норм законодавства, позивач має право на захист свого права власності.
Статтею 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
На підстав статті 317 ЦК України, власникові належить право володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
У відповідності до статті 386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності.
У відповідності до вимог статті 391 ЦК України, власник має права вимагати усунення перешкод його права, хоч вони і не поєднані з позбавленням володіння.
Відповідно до ст.405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Зі змісту вказаної статті, а також статті 64 ЖК України, яка дає визначення поняття «член сім`ї» вбачається, що необхідною умовою існування права на користування житлом власника є спільне проживання членів сім`ї з власником житла та ведення спільного господарства.
Статтею 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України передбачено право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом.
Пункт 11 Пленуму Верховного Суду України № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового Кодексу України» від 12.04.1985 року вказує, що суд може визнати особу такою, що втратила право користування жилим приміщенням.
За приписами частини 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Згідно зі ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.
Тобто спеціальним законодавством, зокрема Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», підзаконними нормативними актами, визначено позасудовий порядок вирішення і оформлення питань зняття з реєстрації місця проживання особи, що відповідає встановленій законодавством сукупності функцій, притаманній юрисдикційній діяльності судів та інших органів державної влади.
Таким чином, рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, є підставою для зняття її з реєстрації місця проживання, що відноситься до компетенції органів місцевого самоврядування.
В той же час суд зауважує, що позивач ОСОБА_2 просив визнати втратившим право користування спірним будинком ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який на час подання позову був неповнолітнім. При цьому, як встановлено вище, батько останнього - ОСОБА_3 є співвласником спірного житлового будинку, його частка складає 1/4 на спірне нерухоме майно.
Судом встановлено, що ОСОБА_4 , 16.03.2005 року виповнилося 18 років 16 березня 2023 року.
Так, у своєму висновкувід 04 жовтня 2022 року за вих. № 1221/0/2-22 року орган опіки та піклування Виконавчого комітету Новомосковської міської ради Дніпропетровської області посилався на те, що визнання втратившим права користування житловим приміщенням відносно неповнолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за вказаною адресою, суперечитиме нормам чинного законодавства України, зокрема ЗУ «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», ЗУ «Про охорону дитинства», оскільки це призведе до звуження обсягу існуючих житлових прав та порушення охоронюваним законом інтересів дитини.
Суд з такою позицією органу опіки та піклування погоджується в повній мірі, з огляду на нижченаведене.
Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.
За змістом частини другої статті 18 Закону України "Про охорону дитинства" діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.
Підстава, на якій місце проживання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 реєструвалося в спірному житловому будинку, в судовому порядку не оспорювалася, тому вважається, що він набув права користування цим житлом на законних підставах.
Відповідно до статті 6 Сімейного кодексу України (далі - СК України) правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття.
Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції).
Не можна вважати не поважною причину не проживання дитини у спірному житлі її проживання в іншому місці з одним із батьків, оскільки малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання.
Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. Не впливає на поважність причин не проживання дитини і наявність у того з батьків з ким вона фактично проживає права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини.
Принципом 4 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією 1386 (XIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, передбачено, що дитина має користуватися благами соціального забезпечення. Їй має належати право на здорове зростання і розвиток; з цією метою спеціальні догляд і охорона мають бути забезпечені дитині та її матері, зокрема належний допологовий і післяпологовий догляд. Дитина повинна мати право на належні харчування, житло, відпочинок і медичне обслуговування.
Суд зауважує, що відповідач ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 набув права користування спірним житлом на законних підставах, його батько ОСОБА_3 є співвласником даного домоволодіння, в свою чергу останній не порушував питання про визнання свого сина таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а тому сам по собі факт не проживання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 у спірному будинку, не може бути безумовною підставою для визнання його таким, що втратив право користування зазначеним житлом.
Не сплата на той час неповнолітньою дитиною коштів за користування житлово-комунальними послугами, також не може бути підставою для визнання її такою, що втратила право користування спірним жилим приміщенням, оскільки позивач (за доведеності понесення ним таких витрат одноособово) не позбавлений можливості ставити питання про їх відшкодування до законних представників (батьків) неповнолітньої дитини.
З урахуванням вищенаведеного, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, позовні вимоги ОСОБА_2 задоволенню не підлягають.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України, у разі відмови в позові судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладається на позивача.
На підставі викладено та керуючись ст.ст. 76-81, 89, 141, 258-259, 263-268, 273, 280-284, 354 ЦПК України, суд, -
В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 , 2005 р.н., третя особа - Виконавчий комітет Новомосковської міської ради Дніпропетровської області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, - відмовити.
Судові витрати покласти на позивача ОСОБА_2 .
Учасники справи:
- позивач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ;
- відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , в інтересах ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 ;
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду може бути оскаржено позивачем в апеляційному порядку безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом.

Повне судове рішення складене 03 травня 2023 року.

Суддя Д.І. Городецький