КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне № 22-ц/824/6617/2023
Справа № 355/1864/21
П О С Т А Н О В А

Іменем України

14 червня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Мороз Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Деренківець» на ухвалу Баришівського районного суду Київської області в складі судді Червонописького В.С., постановлену в смт. Баришівка 06 лютого 2023 року у справі за позовом Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Деренківець» до ОСОБА_1 , Товариства з обмеженою відповідальністю «УБА-АГРОСВІТ» про визнання договору оренди землі недійсним та визнання права оренди,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

В листопаді 2021 року позивач СТОВ «Деренківець» звернувся до суду з даним позовом, просив визнати недійсним договір оренди землі № 110/21 від 15 вересня 2021 року, укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «УБА-АГРОСВІТ», за яким передано в оренду земельну ділянку з кадастровим номером :18:001:0171, визнати право оренди СТОВ «Деренківець» на вказану земельну ділянку згідно з договором оренди землі № 364 від 18 жовтня 2012 року, зареєстрованого 12 грудня 2012 року, строк оренди 10 років, з переважним правом укладення договору оренди на новий строк, покласти на відповідачів судові витрати.

Позов мотивований тим, що 18 жовтня 2012 року ним укладено з відповідачем ОСОБА_1 договір оренди землі № 364, зареєстрований 12 грудня 2012 року, за умовами якого позивач прийняв у строкове платне користування земельну ділянку для товарного сільськогосподарського виробництва на території Баришівського району, кадастровий номер :18:001:0171, сторони погодили строк оренди - 10 років.

Разом із тим, позивачу стало відомо, що ОСОБА_1 всупереч діючому законодавству та чинному договору оренди землі з позивачем передав цю ж саму земельну ділянку в оренду ТОВ «УБА-АГРОСВІТ» за договором оренди землі № 110/21 від 15 вересня 2021 року і право оренди товариства зареєстроване державним реєстратором. Для позасудового врегулювання спору СТОВ «Деренківець» звернувся з листами до відповідачів, в яких вимагав негайно припинити договір оренди земельної ділянки, про що повідомити позивача протягом двох тижнів, однак відповідачі законну вимогу СТОВ «Деренківець» проігнорували.

Ухвалою Баришівського районного суду Київської області від 06 лютого 2023 року провадження за позовом СТОВ «Деренківець» закрито.

Позивач СТОВ «Деренківець», не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просив скасувати ухвалу Баришівського районного суду Київської області від 06 лютого 2023 року та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги наводив практику Верховного Суду, викладену в постановах від 27 листопада 2018 року в справі № 905/1227/17, від 22 січня 2020 року в справі № 394/301/19, вказував, що предмет спору в даній справі продовжує існувати незалежно від розірвання спірного договору, тому закриття провадження у даній справі є ухиленням суду від здійснення правосуддя та порушує права позивача на справедливий суд, гарантовані Конституцією України, ЦПК України та ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

При цьому під час закриття провадження в справі суд першої інстанції безпідставно вказав про відсутність будь-яких невирішених питань юридичного характеру між сторонами спору. Разом із тим, суд не дав відповіді на головне питання у справі - чи є недійсним спірний договір оренди землі від 15 вересня 2021 року, а всі наступні можливі додаткові угоди та додатки до договору, які суд вирішить визнати недійсним, не матимуть жодної юридичної сили, бо є частинами такого недійсного договору і до них застосовуються ті ж наслідки недійсності, що і для самого недійсного договору. Залишилось невирішеним питання, хто мав право на користування земельною ділянкою в період між датою укладення спірного договору та щонайменше до дати підписання додаткової угоди про його розірвання, а враховуючи, що державна реєстрація права оренди ТОВ «УБА-АГРОСВІТ» за договором від 15 вересня 2021 року так і не була припинена відповідачами внаслідок розірвання договору, то і по даний час. Підписана відповідачами угода про розірвання договору оренди не має юридичного значення для третіх осіб і держави, допоки у Державному реєстрі речових прав міститься запис про право оренди землі ТОВ «УБА-АГРОСВІТ» за цим договором. Від вирішення вказаного питання залежать обов`язки сторін з виплати орендної плати орендодавцю, утримання податків та зборів із цих платежів тощо. Висновки суду, що оскільки позивач фактично сплачував орендну плату і утримував податки, є не вирішенням спору судом, а лише констатацією фактичних обставин справи. Суд не надав юридичної оцінки тому, що запис в Державному реєстрі речових прав про право оренди відповідача перешкоджає позивачу внести запис про своє право оренди цієї земельної ділянки, в тому числі після поновлення договору оренди землі позивача.

Наголошував, що можливість чи неможливість застосування наслідків недійсності правочину не впливають на обов`язок суду прийняти рішення по справі щодо недійсності договору, оскільки питання недійсності правочину є первинним, а можливе застосування реституції - лише вторинним.

Не погоджувався з висновками суду про вирішення спору в позасудовому порядку, оскільки предметом спору є недійсність договору оренди землі, і дане юридичне питання не може бути вирішене кимось іншим, крім суду, що випливає зі ст. 215 ЦК України.

Вважав неправильним висновки суду щодо обрання позивачем неналежного способу захисту, з вказівкою на те, що останнім не заявлено вимогу про скасування рішення державного реєстратора, яким зареєстровано право оренди ТОВ «УБА-АГРОСВІТ». Вирішення даного питання є можливим лише у рішенні суду, згідно ст. 264, 265 ЦПК України, а вирішення подібних питань в ухвалі про закриття провадження в справі є істотним порушенням судом норм процесуального права. Крім того, ст. 26, 31-1 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачають скасування державним реєстратором права оренди на підставі рішення суду про визнання недійсним такого договору, і внесення запису про припинення речового права без подання заяв на підставі рішення суду, отриманого держреєстратором шляхом обміну даними між державними реєстрами. При цьому у відповідача немає відомостей для визнання протиправним рішення державного реєстратора, адже йому було надано для проведення державної реєстрації необхідний пакет документів, за достовірність якого відповідає заявник.

Відзивів на апеляційну скаргу не надійшло.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Із матеріалів справи вбачається, що 18 жовтня 2012 року орендодавець ОСОБА_1 та орендар СТОВ «Деренківець» уклали договір оренди землі, за умовами якого орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку для товарного сільськогосподарського виробництва, яке знаходиться на сільськогосподарських землях, що підлягали паюванню на території Подільської сільської ради Київської області Баришівського району (поза межами населеного пункту), на схемі поділу земельна ділянка № НОМЕР_1 з кадастровим номером :18:001:0171. В оренду передається земельна ділянка пл. 4,5284 га. Договір укладено на 10 років, набирає чинності з дня його підписання та вважається продовженим, якщо за місяць до закінчення строку не буде заявлено однією із сторін про відмову від цього договору або його перегляд (а. с. 10 - 11 т. 1).

Договір оренди зареєстровано в Управлінні Держкомзему у Баришівському районі Київської області 12 грудня 2012 року № 09305, про що зазначено в тексті договору, а також згідно листа Відділу у Баришівському районі ГУ Держгеокадастру у Київській області від 20 травня 2021 року № 242/164-21 (а. с. 13 - 18 т. 1).

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 29 листопада 2021 року, щодо земельної ділянки з кадастровим номером :18:001:0171 зареєстровано право оренди ТОВ «УБА-АГРОСВІТ» на підставі договору від 15 вересня 2021 року, укладеного строком на 7 років з автоматичним продовженням дії договору, з правом передачі в піднайм (суборенду), рішення державного реєстратора Виконавчого комітету Бориспільської міської ради Київської області про державну реєстрацію прав та їх обтяжень 19 жовтня 2021 року (а. с. 21 - 22 т. 1).

На а. с. 23 - 24 т. 1 наявна Інформація Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку від 29 листопада 2021 року, згідно якої речове право оренди на земельну ділянку зареєстроване за ТОВ «УБА-АГРОСВІТ» 15 вересня 2021 року.

На а. с. 89 - 91 т. 1 знаходиться копія договору оренди землі № 110/21 від 15 вересня 2021 року, укладеного ОСОБА_1 та ТОВ «УБА-АГРОСВІТ», за умовами якого орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, з кадастровим номером :18:001:0171, яка розташована на території Подільської сільської ради, яка береться в оренду орендарем для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Договір укладено 15 вересня 2021 року строком на 7 років з дати його підписання сторонами.

26 жовтня 2021 року СТОВ «Деренківець» направлено на адреси ОСОБА_1 та СТОВ «УБА-АГРОСВІТ» лист щодо припинення порушення договірних зобов`язань за договором оренди землі, в якому позивач просив негайно розірвати договір оренди землі про передачу в оренду земельної ділянки з кадастровим номером :18:001:0171, утриматись від порушення умов договору оренди землі № 364 від 18 жовтня 2012 року, повідомити СТОВ «Деренківець» письмово протягом двох тижнів з дати отримання цього листа про припинення договору оренди землі із ТОВ «УБА-АГРОСВІТ», повідомлено, що після закінчення двотижневого строку СТОВ «Деренківець» має намір звертатися до суду (а. с. 25 - 26 т. 1).

Згідно роздруківки з сайту Укрпошти, ОСОБА_1 отримано даний лист 09 листопада 2021 року (а. с. 28 т. 1), ТОВ «УБА-АГРОСВІТ» - 30 жовтня 2021 року (а. с. 33 т. 1).

На а. с. 111 знаходиться копія додаткової угоди про дострокове розірвання договору оренди землі від 10 листопада 2021 року, укладеної ОСОБА_1 та ТОВ «УБА-АГРОСВІТ», за умовами якої сторони домовилися достроково розірвати договір оренди землі № 110/21 від 15 вересня 2021 року за взаємною згодою сторін, останній день договору оренди вважається 10 листопада 2021 року, з моменту набуття чинності цієї додаткової угоди сторони втрачають права вимоги з договором оренди. Додаткова угода вступає в силу з моменту підписання її сторонами. Обов`язок провести державну реєстрацію даної додаткової угоди покладено на орендаря.

14 червня 2022 року СТОВ «Деренківець» направило на адресу ОСОБА_1 лист-повідомлення щодо укладення договору оренди на новий строк (поновлення договору оренди землі) з направленням примірників додаткової угоди, які позивач просив підписати (а. с. 198 - 201 т. 1).

13 вересня 2022 року ТОВ «УБА-АГРОСВІТ» подало до суду клопотання про закриття провадження в справі в зв`язку з відсутністю предмета спору, посилаючись на укладення відповідачами додаткової угоди про дострокове розірвання договору оренди землі, оскільки відсутність предмета спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обгрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних прав (а. с. 109 т. 1).

На а. с. 116 - 120 т. 1 знаходяться письмові пояснення ОСОБА_1 від 09 листопада 2022 року, в яких відповідач повідомляв, що договір оренди земельної ділянки зі СТОВ «Деренківець» ним не підписувався, договір не є укладеним, в зв`язку з чим просив відмовити в позові в повному обсязі.

На а. с. 188 т. 1 знаходиться заява ОСОБА_1 від 13 січня 2023 року про визнання позову.

13 січня 2023 року ОСОБА_1 було направлено підписану додаткову угоду від 14 червня 2022 року до договору оренди землі № 364 від 18 жовтня 2012 року на адресу СТОВ «Деренківець». Відповідно до п. 1 додаткової угоди, договір оренди землі № 364 від 18 жовтня 2012 року вважається укладеним на новий строк (поновленим) на умовах, що передбачені цією додатковою угодою. Згідно п. 2 додаткової угоди, вона набирає чинності з дати її підписання сторонами, після чого договір вважається укладеним на новий строк з 12 грудня 2022 року, а якщо договір буде автоматично поновлений на один рік згідно з п. 1-2 Розділу VІІІ Закону України «Про оренду землі» і п. 27 Розділу Х ЗК України, тоді з 12 грудня 2023 року. Строк оренди становить 7 років (а. с. 193 - 197 т. 1).

Станом на 16 січня 2023 року речове право оренди на земельну ділянку з кадастровим номером :18:001:0171 зареєстроване за відповідачем ТОВ «УБА-АГРОСВІТ» (а. с. 202 т. 1).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства, які є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Право на ефективний судовий захист закріплено також у статті 2 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року та у статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною 17 липня 1997 року.

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду (рішення Європейського суду з прав людини у справах: «Жоффр де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 року; «Беллет проти Франції» від 04 грудня 1995 року).

Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене у пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та гарантій їх реалізації.

Доступом до правосуддя згідно зі стандартами ЄСПЛ розуміють здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.

Україна як учасниця Конвенції захист прав людини і основоположних свобод повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та гарантій їх реалізації.

Постановляючи ухвалу про закриття провадження в справі на підставі п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, суд першої інстанції враховував правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду України від 23 грудня 2015 року в справі № 918/144/15 та виходив з того, що визнання спірного договору оренди землі недійсним є неможливим, оскільки предмет спору припинив існування, договір розірвано, відсутні будь-які невирішені питання щодо оренди землі, на які посилався позивач (виплата орендної плати, утримання податків і зборів з цих платежів), оскільки він в період з 15 вересня 2021 року по 10 листопада 2021 року та станом на дату розгляду справи самостійно обробляв та засівав земельну ділянку за спірним договором оренди, сплачував податки та орендну плату.

Також суд врахував, що термін дії договору оренди землі від 18 жовтня 2012 року, укладений між СТОВ «Деренківець» та ОСОБА_1 , продовжено ще на сім років додатковою угодою від 14 червня 2022 року, відтак між сторонами в позасудовому порядку вирішено питання щодо права оренди земельної ділянки, то станом на дату розгляду справи відсутній предмет спору.

Крім того, судом першої інстанції зауважено, що позивачем обрано невірний спосіб захисту порушених прав, оскільки ним не було заявлено вимог про скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію права оренди за ТОВ «УБА-АГРОСВІТ».

Апеляційний суд не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін, чи настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку із цим не залишилося неврегульованих питань або самими сторонами врегульовано спірні питання. Логічно-граматичне тлумачення словосполучення «відсутність предмета спору» в контексті наведеної правової норми дає підстави для висновку про те, що предмет спору має бути відсутній, тобто не існувати на час пред`явлення позову. Якщо предмет спору мав місце, але припинив своє існування (зник) після відкриття провадження у справі внаслідок тих чи інших обставин, зокрема у зв`язку з добровільним врегулюванням спору сторонами, виконанням відповідачем заявлених до нього вимог, фізичним знищенням предмета спору тощо, то провадження у справі не може бути закрите з наведеної правової підстави, оскільки вона полягає саме у відсутності предмета спору, а не у припиненні його існування (зникненні).

Якщо предмет спору став відсутній після відкриття провадження у справі, то залежно від обставин, що призвели до зникнення такого предмета, та стадії цивільного процесу, на якій він припинив своє існування, сторони мають цілий ряд передбачених законом процесуальних можливостей припинити подальший розгляд справи, зокрема шляхом залишення позову без розгляду, відмови від позову або від поданих апеляційних чи касаційних скарг, визнання позову відповідачем, укладення мирової угоди тощо.

Такий висновок викладено Верховним Судом у постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 456/47/18 (провадження № 61-2018св19).

У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20 вересня 2020 року у справі № 638/3792/20 (провадження № 61-3438сво21) зроблено висновок, що «закриття провадження у справі - це форма закінчення розгляду цивільної справи без прийняття судового рішення у зв`язку з виявленням після порушення провадження у справі обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи. Пунктом 2 частини першої статті 255 ЦПК України встановлено, що суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору. Поняття юридичного спору має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття спір про право (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу Конвенції поняття спору про право має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення. Предмет спору - це об`єкт спірного правовідношення, з приводу якого виник спір. Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Тобто, правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. З урахуванням викладеного, відсутність предмета спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб. Прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін, чи настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань або самими сторонами врегульовано спірні питання. Суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, якщо предмет спору був відсутній як на час пред`явлення позову, так і на час ухвалення судом першої інстанції судового рішення за умови, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань».

Підсумовуючи викладене, відсутність предмету спору означає відсутність спірного матеріального правовідношення між сторонами, а припинення провадження у справі - це форма закінчення цивільної справи без прийняття судового рішення у зв`язку з виявленням після відкриття провадження у справі обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи.

Статтею 13 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені статтею 203 ЦК України, зокрема, частиною першою зазначеної статті передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недотримання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною третьою цієї статті передбачено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, установлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За змістом положень частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна зі сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Статтею 236 ЦК України визначено, що нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обов`язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється.

Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Оскільки предметом спору у справі є недійсність договору і такий договір визнається недійсним з моменту вчинення, то укладення між відповідачами додаткової угоди про припинення такого договору не може вважатися правовою підставою для припинення провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору.

Зазначене узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постановах від 27 листопада 2018 року у справі № 905/1227/17 (провадження № 12-112гс18), від 20 березня 2019 року у справі № 587/2110/16-ц (провадження № 14-25цс19), Верховного Суду в постанові від 03 червня 2020 року в справі № 394/254/19 (провадження № 61-19485св19).

Апеляційний суд не може погодитися з передчасними висновками суду першої інстанції про відсутність будь-яких невирішених питань юридичного характеру між сторонами спору, зважаючи на відкритість питання правомірності користування земельною ділянкою в період після укладення спірного договору оренди від 15 вересня 2021 року до дати його розірвання 10 листопада 2021 року та на даний час, оскільки судом встановлено, що державна реєстрація права оренди відповідача ТОВ «УБА-АГРОСВІТ» не була припинена внаслідок розірвання договору.

Судом першої інстанції залишено поза увагою, що відповідно до ст. 125, 126 ЗК України право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації такого права оренди, а згідно ст. 182 ЦК України, п. 1 ч. 1 ст. 2, ч. 5 ст. 12 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», обов`язковій державній реєстрації підлягає також припинення речових прав на нерухоме майно, у тому числі право оренди. Саме із записами у Державному реєстрі прав пов`язується офіційне визнання і підтвердження державою юридичного факту припинення речових прав на нерухоме майно.

Відтак, є обґрунтованими доводи апеляційної скарги, що підписана відповідачами додаткова угода про розірвання договору оренди землі не має юридичного значення для третіх осіб і держави, допоки в Державному реєстрі речових прав міститься запис про право оренди землі ТОВ «УБА-АГРОСВІТ» за цим договором, і що від вирішення зазначеного питання залежать обов`язки СТОВ «Деренківець» та ОСОБА_1 з виплати орендної плати, утримання податків і зборів.

Саме лише зазначення судом першої інстанції в мотивувальній частині оспорюваної ухвали, що оскільки позивач фактично сплачував орендну плату ОСОБА_1 та утримував з них податки, і тому це питання вважається вирішеним, не має юридичного значення, оскільки не є обставинами, встановленими судом в порядку ст. 264, 265 ЦПК України.

Судом першої інстанції також не було враховано, що наявність запису в Державному реєстрі речових прав про право оренди ТОВ «УБА-АГРОСВІТ» на земельну ділянку перешкоджає СТОВ «Деренківць» внести запис про своє право оренди цієї земельної ділянки після поновлення ним договору оренди землі з ОСОБА_1 .

Відтак, висновки суду першої інстанції про відсутність невирішених питань юридичного характеру та про відсутність предмету спору є помилковими.

Крім того, не ґрунтуються на положеннях ст. 203, 215, 216, 236 ЦК України висновки суду першої інстанції про неможливість визнання недійсним договору оренди, який було розірвано додатковою угодою, укладеною відповідачами.

Посилаючись в цій частині на правові висновки Верховного Суду в постанові від 23 грудня 2015 року в справі № 918/144/15 (провадження № 3-1143гс15), судом першої інстанції не звернуто уваги, що в цій постанові відсутні висновки про неможливість визнання недійсним розірваного договору оренди землі, а навпаки, зауважено, що розірвання сторонами договору, виконаного повністю або частково, не позбавляє сторони права на звернення в майбутньому з позовом про визнання такого договору недійсним.

Є необґрунтованими висновки суду першої інстанції, що спір було вирішено в позасудовому порядку підписанням додаткової угоди від 14 червня 2022 року, якою поновлено дію договору оренди землі № 364 від 18 жовтня 2012 року, з огляду на те, що предметом спору є саме недійсність договору оренди землі № 110/21 від 15 вересня 2021 року, і питання недійсності правочину, виходячи з тлумачення положень ст. 215 ЦК України, не може бути вирішене в будь-якому іншому порядку, ніж судовим рішенням.

Також є хибними і передчасними висновки суду першої інстанції про обрання позивачем неправильного способу захисту, оскільки ним не було заявлено вимогу про скасування рішення державного реєстратора, яким зареєстровано право оренди ТОВ «УБА-АГРОСВІТ».

Як вже зазначалося апеляційним судом в даній постанові, статтями 264, 265 ЦПК України передбачено, що виключно у рішенні суд вирішує питання про те, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, чи слід позов задовольнити або в позові відмовити, а отже і щодо правильності чи неправильності обраного позивачем способу захисту права. Натомість, вирішення питань по суті спору під час закриття провадження в справі, що є формою закінчення розгляду цивільної справи без прийняття судового рішення у зв`язку з виявленням після порушення провадження у справі обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи, є порушенням судом норм процесуального права.

Крім того, апеляційний суд звертає увагу, що відповідно до ст. 26, 31-1 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. Реєстраційні дії на підставі судових рішень проводяться виключно на підставі рішень, отриманих у результаті інформаційної взаємодії Державного реєстру прав та Єдиного державного реєстру судових рішень, без подання відповідної заяви заявником.

Таким чином, з аналізу наведених вимог закону та предмету даного позову вбачається, що додаткове заявлення вимог про скасування рішення державного реєстратора, яким зареєстровано право оренди ТОВ «УБА-АГРОСВІТ», є надмірним та не призведе до ефективного захисту порушених прав позивача.

Апеляційний суд приходить до висновку, що закриття провадження по справі з підстав, наведених судом першої інстанції, є безпідставним та сумнівним з точки зору дотримання права заявника на доступ до правосуддя, проголошеного ст. 55 Конституції України та ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Виходячи із вищевикладеного, ухвалу Баришівського районного суду Київської області від 06 лютого 2023 року не можна вважати законною та обґрунтованою, вона не може залишатися в силі та підлягає скасуванню.

Апеляційний суд враховує, що апеляційна скарга не містить доводів в частині покладення на відповідачів солідарно судових витрат в розмірі 4540 грн. за подання позовної заяви та 1240,50 грн. за подання заяви про забезпечення позову, однак, враховуючи, що розподіл таких витрат судом здійснено в порядку ч. 9 ст. 141 ЦПК України за наслідками вирішення питання про закриття провадження в справі, ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню в цілому, а питання розподілу судових витрат підлягатиме вирішенню за наслідками розгляду справи по суті.

За таких обставин апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала суду скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції відповідно до вимог ст. 379 ЦПК України, оскільки ухвала, що перешкоджає подальшому провадженню, постановлена із порушенням норм процесуального права.

Керуючись ст. 367, 374, 379, 381, 382, 389 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Деренківець» задовольнити.

Ухвалу Баришівського районного суду Київської області від 06 лютого 2023 року скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 15 червня 2023 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.