печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2023 року Печерський районний суд міста Києва в складі:

головуючого судді - Бусик О.Л.

при секретарі судових засідань - Романенко Ю. О.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - Держава Україна в особі Державної казначейської служби України

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив відшкодувати за рахунок коштів Державного бюджету моральну шкоду в розмірі 1 900 000,00 грн, яка завдана йому діями Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду щодо залишення без руху його касаційної скарги від 21 березня 2023 року та її повернення, що порушило його право на доступ до суду та на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження (стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

На обґрунтування заявлених вимог позивач зазначає про те, що суддя Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду Зайцев А. Ю. ухвалою від 04 квітня 2023 року у справі № 487/2536/21 (провадження № 61-4169ск23) залишив касаційну скаргу ОСОБА_1 від 21 березня 2023 року на постанову Миколаївського апеляційного суду від 08 лютого 2023 року без руху. Однак недоліки, які були підставою для залишення його касаційної скарги без руху свідчать про самоуправство, що є ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 356 КК України; затягуванням розгляду касаційної скарги «з метою одержання будь-якої неправомірної вигоди для» відповідачів, що є ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 364 КК України; намаганням порушити право позивача на доступ до суду, що є ознаками тяжкого злочину, передбаченого частиною четвертою статті 382 КК України.

Так, суддя Зайцев А.Ю. в ухвалі від 04 квітня 2023 року відзначив: «Аналіз касаційної скарги свідчить, що у ній відсутнє вмотивоване обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні, зокрема не зазначені від якого саме висновку Верховного Суду необхідно відступити. В результаті чого порушені права позивача передбачені частиною першою статті 6, статтею 13 Конвенції, що є ознаками кримінальних правопорушень передбачених частиною першою статті 356, частиною першою статті 364 КК України; умисно не виконав рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Делькур проти Бельгії» від 17 січня 1970 року та у справі «Гофман проти Німеччини» від 11 жовтня 2001 року, у справі в «Михалкова та інші проти України» від 13 січня 2011 року, у справі «Лашманкін та інші проти Росії» від 07 лютого 2017 року, а також рішення Конституційного Суду України від 17 червня 2019 року № 4-р(ІІ)/2020 у справі № 3-180/2018(1644/18) та від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 у справі № 1-12/2003, що є ознаками злочину, передбаченого частиною четвертою статті 382 КК України.

Однак суддя Зайцев А. Ю. ухвалою від 19 травня 2023 року у справі № 487/2536/21 повернув позивачу його касаційну скаргу від 21 березня 2023 року на підставі того, що її недоліки не були усунені, що є ознаками кримінальних правопорушень, передбачених частиною першою статті 356, частиною першою статті 364 КК України.

Таким чином, Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду залишаючи касаційну скаргу ОСОБА_1 без руху та повертаючи її, порушив його право на доступ до суду та завдав позивачу моральну шкоду в розмірі 1 900 000,00 грн, який буде достатнім для розумного задоволення потреб позивача на локалізацію негативних наслідків дій суду касаційної інстанції.

На підставі наведеного позивач просив позов задовольнити.

Ухвалою судді від 06 вересня 2023 року відкрито провадження у справі для розгляду за правилами загального позовного провадження.

02 листопада 2023 року до суду надійшов відзив представника Державного казначейства України на позовну заяву, який мотивований тим, що позивач звернувся до суду з позовом про відшкодування моральної шкоди, завданої на його думку незаконними діями Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду. Тому Казначейство вважає, що відповідачем у справі повинен бути Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду. Таким чином, позивач помилково визначив Казначейство, яке відповідно до законодавства є органом, який здійснює списання коштів з державного бюджету за рішенням суду, відповідачем у цій справі, пред`явивши позов до неналежного відповідача.

Умовою відшкодування фізичній особі за рахунок держави моральної шкоди, завданої внаслідок постановлення судом незаконного рішення є одночасна наявність декількох юридичних фактів: заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, рішення суду у визначеному законом порядку повинно бути визнане незаконним, у діях судді (суддів), які вплинули на постановлення незаконного рішення, повинен бути встановлений склад кримінального правопорушення за обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили.

У позові відсутні посилання на стан здоров`я позивача, чи зазнавав він вимушених змін у життєвих і виробничих стосунках, чи потрібен позивачу час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. Вимоги позивача щодо відшкодування моральної шкоди є безпідставними та необґрунтованими, тому немає правових підстав для їх задоволення. Також необґрунтовано пред`явлені вимоги щодо відшкодування моральної шкоди в сумі 1 900 000,00 грн, адже не зрозуміло з яких міркувань виходив позивач, оцінюючи шкоду в такому розмірі.

19 жовтня 2023 року ОСОБА_1 подав до суду заяву, в якій просив розглянути позов без його участі та участі його представника. Позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити. Рішення суду надіслати на адресу зазначену у цій заяві.

Ухвалою суду від 15 листопада 2023 року закінчено підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті у відкритому судовому засіданні.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. У відзиві на позовну заяву просив розгляд справи проводити у відсутності представника.

Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до цих правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

Суд установив, що 21 березня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 21 жовтня 2022 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 08 лютого 2023 року у справі № 487/2536/21.

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Зайцева А. Ю. ухвалою від 04 квітня 2023 року клопотання ОСОБА_1 про поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження задовольнив. Поновив ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 21 жовтня 2022 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 08 лютого 2023 року. Касаційну скаргу залишив без руху з наданням строку для усунення вказаних в ухвалі недоліків касаційної скарги.

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Зайцева А. Ю. ухвалою від 19 травня 2023 року, встановивши, що ОСОБА_1 отримав ухвалу від 04 квітня 2023 року, проте станом на 19 травня 2023 року не вчинив жодних дій з виконання її вимог, касаційну скаргу ОСОБА_1 рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 21 жовтня 2022 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 08 лютого 2023 року повернув заявнику.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Відповідно статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Частиною першою статті 1174 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Серед підстав зобов`язання відшкодування матеріальної шкоди відповідно до вимог статті 1174 ЦК України, є наявність незаконного рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, наявність шкоди, протиправність дій її завдавача та причинний зв`язок між його діями та шкодою, а тому позивач у цій справі повинен довести належними та допустимими доказами завдання йому шкоди, і що дії або бездіяльність відповідача є незаконними.

Згідно з частиною п`ятою статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній чи юридичній особі внаслідок постановлення судом незаконного рішення в цивільній справі, відшкодовується державою в повному обсязі в разі встановлення в діях судді (суддів), які вплинули на постановлення незаконного рішення, складу злочину за обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили.

У той же час частиною шостою статті 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах.

Такі підстави, зокрема визначені у Законі України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

У статті 126 Конституції України закріплено, що незалежність і недоторканність судді гарантуються Конституцією і законами України. Вплив на суддю у будь-який спосіб забороняється. Суддю не може бути притягнуто до відповідальності за ухвалене ним судове рішення, за винятком вчинення злочину або дисциплінарного проступку.

Відповідно до статті 129 Конституції України суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права.

Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається.

Отже, положеннями Конституції України та ЦПК України визначено, що рішення суду і відповідно до цього дії або бездіяльність суддів у питаннях здійснення правосуддя, пов`язаних з підготовкою, розглядом справ у судових інстанціях, тощо, можуть оскаржуватись у порядку, передбаченому процесуальними законами, а не шляхом звернення до них з позовом про відшкодування моральної та матеріальної шкоди за рішення, з яким не погоджується учасник судового процесу.

Намагання оспорити акти і дії (бездіяльність) суддів шляхом подання окремого позову є протиправним втручанням у здійснення правосуддя й посяганням на процесуальну незалежність.

Вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної рішенням суду можуть бути задоволені лише у випадках вказаних вище.

З огляду на зміст заявлених позивачем вимог та наведених на їх обґрунтування мотивів вони фактично стосуються незгоди з постановленою суддею Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду ухвалами Зайцевим А. Ю. від 04 квітня та 19 травня 2023 року щодо залишення касаційної скарги ОСОБА_1 на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 21 жовтня 2022 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 08 лютого 2023 року у справі № 487/2536/21 без руху та її повернення, у зв`язку з невиконанням вимог ухвали суду без руху.

Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Відповідальність за заподіяння моральної шкоди настає за наявності загальної підстави наявності моральної (немайнової) шкоди, а також за наявності всіх основних умов відповідальності, а саме: неправомірної поведінки, причинного зв`язку та вини заподіювача.

У деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, причинний зв`язок між протиправністю поведінки заподіювача шкоди і заподіяною шкодою.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з положеннями статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Проте, позивач не надав доказів спричинення йому душевних страждань внаслідок рішення суду щодо нього, причинно-наслідкового зв`язку між порушенням його права та наслідками, які спричинило це порушення, у тому числі й погіршення стану здоров`я, та відповідно заподіяння моральної шкоди.

При вирішенні вимог щодо відшкодування моральної шкоди, суд вважає, що сам факт прийняття судом процесуального рішення, яке на думку позивача є протиправним, не свідчить про завдання особі шкоди та про наявність підстав для її відшкодування.

Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Оскільки позивачі звільнений від сплати судового збору відповідно до статті 5 Закону України «Про судовий збір», з урахуванням результату розгляду справи, судові витрати зі сплати судового збору слід покласти за рахунок держави.

Керуючись статтями статями 15, 16, 23, 1176, 1195, 1199, 1200, 1205, 1205, 1207 ЦК України, статтями 1-23, 76-81, 141, 158, 258-259, 263-265, 273, 352-355ЦПК України,

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди - відмовити.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення складено 15 грудня 2023 року.

Суддя О. Л. Бусик