КИЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ
Провадження № 2/947/5395/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.12.2023 року

Київський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого судді Калініченко Л.В.

при секретарі Матвієвої А.В.,

розглянувши у підготовчому судовому засіданні в м. Одесі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою

ОСОБА_1

до ОСОБА_2

про поділ спільного сумісного майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 15.11.2023 року звернувся до Київського районного суду м. Одеси з позовною заявою до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя, в якому просить суд здійснити розподіл квартири АДРЕСА_1 , яка є спільною сумісною власністю сторін по справі, як подружжя, шляхом визнання за кожним права власності на частку вказаної квартири.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що він та відповідачка перебували у зареєстрованому шлюбі з 07.06.2011 року, який розірвано рішенням Київського районного суду міста Одеси від 02.02.2021 року по справі №947/28610/20.

Позивач стверджує, що в період шлюбу, ними була придбана квартира АДРЕСА_1 , право власності на яку було зареєстровано за ОСОБА_2 .

За наслідком чого позивач вважає, що вказана квартира належить йому та колишній дружині на праві спільної сумісної власності подружжя та підлягає розподілу, шляхом визнання права власності за кожним на частку нерухомого майна.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, цивільну справу за вказаним позовом було розподілено судді Калініченко Л.В.

Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 24.11.2023 року вказану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження та призначено дату, час і місце проведення підготовчого судового засідання на 13.12.2023 року о 15 год. 00 хв.

До підготовчого судового засідання призначеного на 13.12.2023 року сторони по справі не з`явились, про дату, час і місце проведення якого повідомлені належним чином.

Однак, від представника позивача ОСОБА_1 адвоката Боднар М.О. 14.12.2023 року до суду надійшла заява про підтримання заявлених вимог та розгляд справи за його відсутності.

Також, 12.12.2023 року до суду в електронній формі надійшла заява від відповідачки ОСОБА_2 про визнання заявлених вимог, підтвердження факту придбання квартири АДРЕСА_1 , в період перебування у шлюбі з позивачем, визнання факту належності вказаної квартирі на праві спільної сумісної власності та розгляд справи за її відсутності.

Згідно з ч.3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів.

Відповідно до ч.3 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

У зв`язку з поданням сторонами по справі заяв про розгляд справи за їх відсутності та визнанням відповідачем позову, судом без видалення до нарадчої кімнати було ухвалено провести розгляд справи у підготовчому судовому засіданні 13.12.2023 року за відсутності сторін по справі на підставі документів наявних в матеріалах спарви.

Дослідивши та вивчивши документи наявні в матеріалах справи, суд вважає позов ОСОБА_1 підлягаючим задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у шлюбі з 17.06.2011 року, зареєстрованому Першим Приморським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції, який розірвано рішенням Київського районного суду міста Одеси від 02.02.2021 року по справі №947/28610/20, яке набрало законної сили 05.03.2021 року.

Також судом встановлено, що в період перебування у шлюбі, 10.01.2014 року на підставі договору купівлі-продажу від 10.01.2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Петровською Н.В., зареєстрованого в реєстрі за №10, ОСОБА_2 було придбано нерухоме майно квартиру АДРЕСА_2 .

Право власності на підставі вказаного договору, приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Петровською Н.В., як суб`єктом державної реєстрації прав, було зареєстровано за ОСОБА_2 10.01.2014 року, про що внесено запис про право власності за №4203214 щодо нерухомого майна за реєстраційним номером 01, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта за №354207193 від 13.11.2023 року.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Відповідно до ч. 3, 4 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Частиною 1 ст. 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Сторонами в судовому засіданні було визнано, що дійсно вказана квартира АДРЕСА_2 , була придбана ними за спільні кошти під час перебування у шлюбі та є спільним майном подружжя.

Відповідно до ч.1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

На підставі вищевикладеного, вказані обставини додатковому доказуванню не підлягають, у зв`язку з чим суд вважає, що вищевказана квартира АДРЕСА_2 , є спільною сумісною власністю подружжя.

Відповідно до ст.63 Сімейного кодексу України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно ч.1 ст.69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ч.1 ст.70 Сімейного Кодексу України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

За змістом ч.1 ст.71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч.3 ст.71 СК України).

При поділі майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, у разі, якщо речі є неподільними, присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно допускається лише за його згодою та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (ч.ч. 4, 5 ст.71 СК України).

Пунктом 25 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21 грудня 2007 року роз`яснено, що вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст.71 Сімейного кодексу України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст.365 Цивільного кодексу України, за умови звернення подружжя (кожного з них) до суду з таким позовом (ст.11 Цивільного кодексу України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Згідно з ч.4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Суд також зазначає, що прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

Також статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Під час вирішення питання щодо поділу спільного сумісного майна подружжя, судом враховується, що визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а також відповідачкою не наголошувалось на отримані грошової компенсації за частку у спільному майні, як і не вказувалось про наявність підстав для збільшення розміру частку у вказаному майні.

Враховуючи вищевикладене, визнання відповідачем позову, суд вважає позов ОСОБА_1 обґрунтованим, таким, що підлягає задоволенню, за наслідком чого слід здійснити поділ спільного сумісного майна ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , як колишнього подружжя, шляхом визнання за кожним з подружжя право власності на частку квартири АДРЕСА_2 .

Згідно з ч.1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною 1 статті 142 ЦПК України передбачено, що у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

З урахуванням задоволення позовних вимог позивача та визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача у відшкодування витрат зі сплати судового збору підлягає стягненню 4300,77 грн., як 50 відсотків сплаченого позивачем судового збору, а інша частка розміром 50 відсотків сплаченого позивачем судового збору, підлягає поверненню позивачеві з державного бюджету.

З урахуванням вищевикладеного та керуючись ст.ст. 1, 2, 3, 10, 76-83, 89, 90, 141, 142, 206, 259, 263, 264, 265, 268, 352, 354 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_3 ) до ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_3 ), про поділ майна подружжя задовольнити.

В порядку поділу спільного сумісного майна ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , як колишнього подружжя:

- Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 01.

- Визнати за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 01.

Припинити право спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_2 .

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , витрати зі сплати судового збору в сумі 4300 (чотири тисячі триста) гривень 77 (сімдесят сім) копійок.

Управлінню Державної казначейської служби України у місті Одесі Одеської області, повернути ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , судовий збір у розмірі 50 відсотків сплаченого судового збору, а саме - 4300 (чотири тисячі триста) гривень 77 (сімдесят сім) копійок, який було сплачено на розрахунковий рахунок отримувача UA0015756, банк отримувача Казначейство України (ЕАП), МФО банку отримувача 899998, отримувач платежу - УК у м. Одесі (Київський район)/22030101, код отримувача 37607526, за квитанцією про сплату №0.0..1 від 13.11.2023 року на суму 8601 гривня 54 копійки, примірник якої зберігається в матеріалах цивільної справи №947/36257/23.

Рішення може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Головуючий Калініченко Л. В.