Номер провадження: 22-ц/813/1479/23
Справа № 523/6515/20
Головуючий у першій інстанції Середа І. В.
Доповідач Комлева О. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.06.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого-судді Комлевої О.С.,

суддів: Сєвєрової Є.С., Цюри Т.В.,

з участю секретаря Виходець А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 31 травня 2021 року, постановленого під головуванням судді Середи І.В., повний текст рішення суду складений 10 червня 2021 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Колечка Дмитра Миколайовича, державного підприємства «Сетам», ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус Бежан Андрій В`ячеславович, Суворовська районна державна адміністрація в особі органу опіки та піклування Одеської міської ради про визнання недійсними електронних торгів, протоколу електронних торгів, акту про проведені електронні торги, свідоцтва про придбання нерухомого майна, скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання втратившим право користування та виселення, -

в с т а н о в и в:

У квітні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Колечка Д.М., ДП «Сетам», ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус Бежан А.В., Суворовська районна державна адміністрація в особі органу опіки та піклування Одеської міської ради про визнання недійсними електронних торгів проведених 25 лютого 2020 року, визнання недійсним протоколу електронних торгів від 25 лютого 2020 року, акту про проведені електронні торги від 24 лютого 2020 року, визнання недійсним свідоцтва про придбання нерухомого майна, скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що дії приватного виконавця Колечко Д.М. щодо оцінки квартири, що належить ОСОБА_1 , подальший продаж квартири через систему електронних торгів та перереєстрація квартири на нового власника ОСОБА_2 не відповідають вимогам діючого законодавства.

Крім того, в квартирі зареєстрована та постійно проживає неповнолітня дитина ОСОБА_4 , проте приватним виконавцем не отримано обов`язковий дозвіл органів опіки та піклування, у разі передачі на реалізацію нерухомого майна.

Крім того, звіт (висновок) про оцінку майна втратив чинність, тому що проведений понад 6 місяців до торгів, а також, дані зазначені в висновку про оцінку майна є необ`єктивними.

У червні 2020 року ОСОБА_2 звернулася до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 , та виселення.

В обґрунтування позову ОСОБА_2 зазначила, що вона є власником квартири на підставі свідоцтва про придбання нерухомого майна, а саме, вказаної квартири, виданого на підставі акту реалізації предмету іпотеки ВП №56863748 приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Бежан А.В. Право власності зареєструвала в законному порядку і в подальшому звернулася до ОСОБА_1 з повідомленням вимоги про виселення, однак він її проігнорував. До теперішнього часу не забезпечив доступ до квартири, ухиляється від передачі ключів від квартири. У зв`язку з наведеними обставинами вона звернулася до суду з вищевказаним позовом.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 31 травня 2021 року відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні позову.

Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволений.

Визнано ОСОБА_1 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Виселено ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_1 .

Вирішено питання про судові витрати.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду, постановити нове, яким в частині позовних вимог ОСОБА_1 задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, в задоволені зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 відмовити в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, а також неповне з`ясування обставин справи.

У обґрунтуванні своєї апеляційної скарги, ОСОБА_1 зазначив, що рішення Приморського районного суду м. Одеси від 28 липня 2016 року про стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_5 заборгованості у розмірі 259763,59 грн. винесено на користь неналежного позивача, оскільки ПАТ АБ «Порто-Франко» 05 липня 2016 року відступило ТОВ «Альянс Фінанс» право вимоги за кредитним договором, однак не повідомило суд, та не відбулася заміна сторони в судовому процесі.

23 серпня 2016 року ТОВ «Альянс Фінанс» відступило право вимоги за даним кредитним договором ТОВ «Ін-Фактор». 26 січня 2017 року ТОВ «Ін-Фактор» звернулося до суду із заявою про заміну сторони у виконавчому провадженні та 01 червня 2017 року ухвалою Приморського районного суду м. Одеси замінено сторону виконавчого провадження стягувача ПАТАБ «Порто-Франко» на стягувача ТОВ «Ін-Фактор».

Отже, на думку апелянта, у поданій заяві ТОВ «Ін-Фактор» фактично йдеться про заміну неналежного позивача на стадії виконання судового рішення, що не передбачено чинним процесуальним законодавством.

Крім того, внаслідок низки переуступок новим кредитором за вказаним кредитним договором став ОСОБА_3 , що суперечить положенням ч. 3 ст. 512 і ст. 1054 ЦК України, оскільки для зобов`язань, які виникли на підставі кредитного договору, характерний спеціальний суб`єкт, а саме банк або інша фінансова установа, а не фізична особа.

Крім того, на переконання апелянта, приватний виконавець Колечко Д.М. повинен був відмовити ОСОБА_3 у відкритті виконавчого провадження, проте приватний виконавець відкрив виконавче провадження та в постанові про відкриття стягувачем вказав неналежного позивача АБ «Порто-Франко», хоча 01 червня 2017 року ухвалою Приморського районного суду м. Одеси було замінено сторону виконавчого провадження стягувача АБ «Порто-Франко» на стягувача ТОВ «Ін-Фактор».

Також, про винесення приватним виконавцем Колечко Д.М. постанови про опис та арешт майна боржника, сторони повідомлені не були тексту постанови не отримували, також не повідомлені про проведення виконавчих дій.

У своєму відзиві ДП «Сетам» зазначило, що не повністю погоджується з апеляційною скаргою та вважає вимоги апелянта необґрунтованими, безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню, а рішення суду першої інстанції законним. Позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження порушення порядку в ході проведення електронних торгів, що ці порушення вплинули на результат торгів, та що під час торгів були порушені права позивача.

У своєму відзиві ОСОБА_6 , представник ОСОБА_2 зазначив, що позивач не надав належних та допустимих доказів тих обставин, що при проведенні електронних торгів з реалізації нерухомого майна, а саме квартири за адресою: АДРЕСА_2 були порушені вимоги Закону України «Про виконавче провадження» та Порядку реалізації арештованого майна, що регулюють процедуру проведення прилюдних торгів, тому апеляційна скарга є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню. Крім того, щодо доводів апелянта, ОСОБА_6 зазначив, що такі дії мають самостійний спосіб оскарження й не можуть бути підставою для визнання прилюдних торгів недійсними.

У своєму відзиві ОСОБА_3 зазначив, що доводи апеляційної скарги виходять за межі доводів позовної заяви, яка була предметом розгляду у суді першої інстанції. Фактично в апеляційній скарзі викладено інші підстави позову.

Крім того, ОСОБА_1 вже оскаржувалося рішення Приморського районного суду м. Одеси від 28 липня 2016 року в апеляційному порядку та за результатами перегляду рішення суду в апеляційному порядку не знайшли підтвердження доводи апелянта.

Більш того, оскаржувалися апелянтом також і ухвали суду про заміну сторони виконавчого провадження в апеляційному та касаційному порядку та за результатами перегляду ухвал суду в апеляційному порядку не знайшли підтвердження доводи апелянта.

Також зазначив, що дії державного виконавця, які стосуються правил проведення прилюдних торгів, мають самостійний спосіб оскарження й не можуть бути підставою для визнання торгів недійсними.

У своєму відзиві, приватний виконавець Колечко Д.М. зазначив, що незгода позивача із діями приватного виконавця,яку висловлює боржник у позові, не є підставою для задоволення позову про визнання торгів недійсними. Жодна із постанов винесена приватним виконавцем у даному виконавчому провадженні у судовому порядку не скасована. Висловлюючи незгоду із певними діями виконавця, боржник не реалізовує належний, передбачений законом спосіб захисту.

Приватний виконавець вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно з`ясував всі обставини у справі, належним чином дослідив докази та прийшов до правомірного висновку про відмову у задоволенні позову боржника ОСОБА_1 про визнання торгів недійсними.

Також до суду від приватного нотаріуса Бежан А.В. до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому приватний нотаріус просить розглянути справу за його відсутністю, залишити без задоволення апеляційну скаргу, рішення суду - без змін.

Щодо клопотань про зупинення провадження, поданих ОСОБА_1 , колегія суддів залишає їх без задоволення, за недоведеністю об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи та вважає, що зупинення провадження призведе до затягування строків розгляду справи і є процесуально недоцільним, оскільки обставин, які унеможливлюють розгляд даної цивільної справи, не встановлено.

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , приватний виконавець виконавчого округу Одеської області Колечко Д.М., ДП «Сетам», приватний нотаріус Бежан А.В., Суворовська районна державна адміністрація в особі органу опіки та піклування Одеської міської ради про призначене судове засідання на 13 червня 2023 року були сповіщені належним чином у відповідності до ч. 8 ст. 128 ЦПК України (а.с.48-55, 56-57 т. 3).

Заяв, або клопотань про відкладення розгляду справи від учасників справи до суду не надходило.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі №348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а не можливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, усвідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності нез`явившихся осіб, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи, явка яких не визнавалась апеляційним судом обов`язковою.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_3 ,перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст. 367ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 375ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що за умовами кредитного договору № 157/1-11 від 20 квітня 2011 року, укладеного між АБ «Порто-Франко» та ОСОБА_1 , ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 180 000 грн. та зобов`язався щомісячно сплачувати проценти за користування кредитом у розмірі 23% річних, а також здійснювати щомісячне погашення кредиту у строк до 19 квітня 2021 року.

З метою забезпечення виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором, між АБ «Порто-Франко» та представником ОСОБА_1 - ОСОБА_5 (далі - іпотекодавець) 20 квітня 2011 року укладений іпотечний договір, посвідчений Зілковською К.Л., приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу та зареєстрований в реєстрі за № 810 (далі - іпотечний договір), відповідно до якого, іпотекодавцем передано в іпотеку нерухоме майно: двохкімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 38,0 кв.м., житловою площею 25,8 кв.м, яка складається в цілому з приміщень: 1 - коридор, 2 - житлова, 3 - житлова, 4 - кухня, 5 - санвузол (далі - предмет іпотеки) і належить іпотекодавцю на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Зілковською К.Л., приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу 20 квітня 2011 року, номер у реєстрі 805.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 28 липня 2016 року у справі № 522/15037/15-ц стягнуто з ОСОБА_1 та поручителя ОСОБА_5 заборгованість за кредитним договором № 157/1-11 від 20.04.2011 року у розмірі 259763,59 грн., яка складається із: 150 515,99 грн. заборгованості за кредитом, 66 346,99 грн. заборгованості за відсотками за період з 11.09.2014 року по 01.06.2016 року, 42900,61 грн. пені за виникнення простроченої заборгованості за період з 11.06.2015 року по 01.06.2016 року та судовий збір 2 097,27 грн.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 15.09.2016 року провадження № 22-ц/785/6877/16 апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_5 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 28 липня 2016 року повернуто апелянтам.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в складі від 22 лютого 2017 року ухвалу апеляційного суду Одеської області від 15 вересня 2016 року скасовано, справу передано до суду апеляційної інстанції для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження у справі.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 15.05.2017 року провадження № 22-ц/785/3822/17 апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_5 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 28 липня 2016 року відхилено, рішення суду залишено без змін. Ухвала в подальшому не оскаржувалась.

04 жовтня 2016 року на виконання рішення Приморського районного суду м.Одеси, судом було видано виконавчі листи.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 11.06.2018 року по справі № 522/15037/15 замінено стягувача за виконавчими листами Приморського районного суду м.Одеси у справі № 522/15037/15 з АБ «Порто-Франко» на ОСОБА_3 .

Постановою приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Колечка Д.М. від 26 липня 2018 року було відкрито виконавче провадження № 56863748 про стягнення вказаної заборгованості з ОСОБА_1

26 липня 2018 року приватним виконавцем виконавчого округу Одеської області Колечко Д.М. накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно, що належить на праві приватної власності ОСОБА_1 .

Приватним виконавцем виконавчого округу Одеської області Колечком Д.М. здійснено запити до банківських установ з метою отримання інформації про залишки коштів на рахунках та інформації щодо договорів ОСОБА_1 про зберігання цінностей або надання боржнику в майновий найм індивідуального банківського сейфу, що охороняється банком та накладення арешту на кошти боржника.

На рахунок боржника ОСОБА_1 , відкритий у ПАТ «Державний ощадний банк України», накладено арешт.

12 вересня 2018 року на адресу приватного виконавця надійшла заява ОСОБА_5 , де вона повідомила що змінила місце мешкання та вказала нову адресу мешкання: АДРЕСА_3 , а квартиру надала в оренду, в додатках надала договір найму житлового приміщення від 01.09.2017 року (квартири за адресою: АДРЕСА_2 )

08 жовтня 2018 року приватним виконавцем виконавчого округу Одеської області Колечко Д.М. накладено арешт на грошові кошти усіх видів на всіх рахунках боржника ОСОБА_1

11 жовтня 2018 року приватним виконавцем здійснено опис майна боржника та накладено арешт на його майно, зокрема квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , а також направлено сторонам виконавчого провадження, а саме ОСОБА_1 та ОСОБА_3 лист, відповідно до якого було повідомлено про накладений арешт на квартиру та роз`яснено про можливість досягти згоди щодо вартості майна.

16 листопада 2018 року приватним виконавцем призначено суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання для участі у виконавчому проваджені з метою отримання письмового висновку з питань оцінки ринкової вартості арештованого нерухомого майна, а саме квартири за адресою: АДРЕСА_2 .

Згідно зі звітом про вартість майна товарної біржі «Профі-Т», складеним 13.12.2018 р., вартість вищевказаної квартири становить 455 993 грн., звіт отриманий приватним виконавцем 20 грудня 2018 року та того ж дня за вих. № 1538 на адресу сторін виконавчого провадження рекомендованою кореспонденцією з повідомленням про вручення, було направлено лист з повідомленням про оцінку арештованого майна, в якому було зазначено про вартість оціненого майна визначену суб`єктом оціночної діяльності, роз`яснені вимоги частини 5 статті 57 Закону України «Про виконавче провадження» та було запропоновано ознайомитись з матеріалами виконавчого провадження.

28 грудня 2018року приватним виконавцем винесено постанову про арешт коштів боржника. Копії зазначеної постанови були надіслані на виконання до банків та інших фінансових установ, та сторонам виконавчого провадження 28.12.2018 року за вих. № 1595.

14 лютого 2019 р. за вих.№330 приватним виконавцем прийнято постанову про звернення стягнення на майно боржника ОСОБА_1 у межах суми звернення стягнення за виконавчими документами, з урахуванням основної винагороди приватного виконавця, витрат виконавчого провадження, штрафів та направлено ДП «Сетам» заявку на реалізацію арештованого майна шляхом проведення електронних торгів, а 18 лютого 2019 року інформацію про примусову реалізацію вказаного нерухомого майна внесено до системи електронних торгів арештованим майном Сетам .

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 08.05.2019 року закрито провадження у справі за скаргою ОСОБА_5 на дії приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Колечко Д.М., в частині вимог щодо визнання недійсним звіту про оцінку майна двокімнатної квартири. Вказана ухвала суду набрала законної сили та не оскаржена.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 27.05.2019 року у справі № 523/7656/19, провадження № 2/523/3347/19, було зупинено реалізацію арештованого майна - двокімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер майна: 14360696, а 10.06.2019 року приватним виконавцем винесено постанову про зупинення вчинення виконавчих дій. Того ж дня електроні торги по лоту №349713 - були зупинені, про що було внесені відповідні відомості до системи електронних торгів арештованим майном Сетам .

Одеським апеляційним судом у справі № 523/76566/19; провадження №22-ц/813/4162/20, 31.01.2020 року скасовано ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 27.05.2019 року, а 05.02.2020 року приватним виконавцем винесено постанову про поновлення вчинення виконавчих дій.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 08 травня 2019 року, залишеною без змін постановою Одеського апеляційного суду від 19.12.2019 року, скаргу ОСОБА_5 на дії приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Колечко Д.М. було залишено без задоволення.

Постановою Верховного Суду від 15 квітня 2020 року ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 08.05.2019 року та постанову Одеського апеляційного суду від 19.12.2019 року скасовано та справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. Ухвала Верховного Суду мотивована необхідністю вирішити питання щодо визначення юрисдикції.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 20 липня 2020 року провадження у цивільній справі за скаргою ОСОБА_5 на дії приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Колечко Д.М., стягувач ОСОБА_3 - закрито.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 18.03.2019 року по справі № 523/12877/18 стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 нараховану пеню за період з 01.05.2018 року по 05.10.2018 року за кредитним договором № 157/1-11 від 20.04.2011 року в розмірі 170 534,44 грн. та судові витрати 1 705,34 грн.

24 лютого 2020 року на адресу приватного виконавця надійшла заява боржника ОСОБА_1 про зупинення реалізації арештованого майна.

25 лютого 2020 року приватним виконавцем надано відповідь на заяву боржника про відсутність підстав для задоволення його заяви.

У зв`язку із відсутністю попиту перші торги з реалізації арештованого майна 20 березня 2019 р. не відбулись та на 02.05.2019 були призначені другі торги за ціною 364 794,40 грн.. Другі торги також не відбулись за відсутністю попиту та на 25.02.2020 були призначені треті торги за стартовою ціною 319 195,10 грн., за результатами торгу (лот № 349713) на яких майно було придбано ОСОБА_2 , за вищою ціновою пропозицією - 319195,10 грн.

12 березня 2020 року приватним виконавцем складено акт про реалізацію предмета іпотеки - двокімнатної квартири, загальною площею 38,0 кв.м., житловою площею 25,8 кв.м., реєстраційний номер майна в Реєстрі прав власності на нерухоме майно: 14360696, за адресою: АДРЕСА_2 , що належить на праві приватної власності боржнику - ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 20.04.2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Зілковською К.Л. 20.04.2011 року, зареєстрованого в реєстрі за № 805, зареєстрованого КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» 16.05.2011 року, номер запису: 100 в книзі: 759пр-10, зареєстрованого в Реєстрі прав власності на нерухоме майно 16.05.2011 року, реєстраційний номер майна: 14360696. Цього ж дня винесено постанову про зняття арешту з реалізованого майна приватним виконавцем на адресу боржника ОСОБА_1 . Також направлено листа з повідомленням, що після розподілу та перерахування стягнутих коштів, на рахунку з обліку депозитних сум приватного виконавця відкритого в національній валюті залишилась грошова сума у розмірі 8 894,82 грн. та запропоновано надати боржнику відповідні банківські реквізити.

13 березня 2020 р. приватним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження у зв`язку з фактичним виконанням рішення згідно виконавчого листа. Припинено чинність арешту майна боржника та скасовано заходи примусового виконання.

На підставі свідоцтва про придбання нерухомого майна на аукціоні з реалізації заставленого майна, серія та номер:809, виданого 16.03.2020 р. приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Бежан А.В. двохкімнатна квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 38,0 кв.м., житловою площею 25,8 кв.м., яка складається в цілому з приміщень: 1 - коридор, 2 - житлова, 3 - житлова, 4 - кухня, 5 - санвузол, зареєстрована на праві власності за ОСОБА_2 .

Відмовляючи у задоволені позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що вимоги ОСОБА_1 є незаконними, оскільки не підтверджуються належними та допустимими доказами, тому не підлягають задоволенню.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, з огляду на таке.

Відповідно до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до вимог ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частина 1, 2 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», передбачено, що судове рішення, яким закінчується розгляд справи в суді, ухвалюється іменем України. Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

Питання примусового виконання рішення суду врегульовано Законом України «Про виконавче провадження».

Так, згідно п.п. 6, 8 ч. 3 статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право: накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку; здійснювати реєстрацію обтяжень майна в процесі та у зв`язку з виконавчим провадженням.

Нормами ст.10 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що заходами примусового виконання рішень є: звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами.

Згідно статті 48 Закону України «Про виконавче провадження», звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову. У разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувана, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, крім майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Звернення стягнення на майно боржника не зупиняє звернення стягнення на кошти боржника.

Відповідно до ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження», арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника.

Необхідно звернути увагу, що визначено порядок примусової реалізації арештованого майна шляхом проведення електронних торгів.

Так, згідно ст. 61 Закону України «Про виконавче провадження», реалізація арештованого майна (крім майна, вилученого з цивільного обороту, обмежено оборотоздатного майна та майна, зазначеного у частині восьмій статті 56 цього Закону) здійснюється шляхом електронних торгів або за фіксованою ціною. Порядок проведення електронних торгів визначається Міністерством юстиції України. Початкова ціна продажу нерухомого майна визначається в порядку, встановленому статтею 57 цього Закону. Не реалізоване на електронних торгах нерухоме майно виставляється на повторні електронні торги за ціною, що становить 85 відсотків, а рухоме майно - 75 відсотків його вартості, визначеної в порядку, встановленому статтею 57 цього Закону. У разі повторної нереалізації майна нерухоме майно виставляється на треті електронні торги за ціною, що становить 70 відсотків, а рухоме майно - 50 відсотків його вартості, визначеної в порядку, встановленому статтею 57 цього Закону.

Положеннями пункту 3 розділу II Порядку реалізації арештованого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 29 вересня 2016 р №2831/5, передбачено, що виконавець у строк не пізніше п`яти робочих днів після ознайомлення сторін із результатами визначення вартості чи оцінки арештованого майна готує проект заявки на реалізацію арештованого майна, який містить інформацію, передбачену абзацами третім - шістнадцятим пункту 2 цього розділу.

Судом із матеріалами виконавчого провадження встановлено відсутність у боржника ОСОБА_1 грошових коштів та рухомого майна на які можливо звернути стягнення. Також судом було враховано ухилення боржника ОСОБА_1 від добровільного виконання виконавчого документа та від подання приватному виконавцю декларації про майновий стан. Сума стягнення перевищувала 20 розмірів мінімальної заробітної плати, у боржника ОСОБА_1 відсутні грошові кошти та рухоме майно на яке можливо було звернути стягнення, вказане нерухоме майно є предметом іпотеки та забезпечувало вимоги стягувача.

Згідно частини 6 статті 57 Закону України «Про виконавче провадження», звіт про оцінку майна у виконавчому провадженні є дійсним протягом шести місяців з дня його підписання суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання. Після закінчення цього строку оцінка майна проводиться повторно. Якщо строк дійсності звіту про оцінку майна закінчився після передачі майна на реалізацію, повторна оцінка такого манна не проводиться.

Як було зазначено вище 14 лютого 2019 року приватний виконавець направив ДП «Сетам» заявку на реалізацію арештованого майна шляхом проведення електронних торгів. Як зазначає позивач, звіт про оцінку квартири складений торговою біржею «Профі-Т» як суб`єктом оціночної діяльності - 13.12.2018 року, відповідно шестимісячний строк дії звіту закінчувався 13.05.2019 року, тобто вже після передання майна на реалізацію ДП «Сетам».

Встановлені обставини та вказані норми свідчить про відсутність порушень з боку приватного виконавця та відповідно спростовує доводи позивача ОСОБА_1 .

Згідно пункту 4.1.6. іпотечного договору іпотекодавець прийняв на себе зобов`язання не відчужувати предмет іпотеки у будь-який засіб та не обтяжувати його зобов`язаннями з боку третіх осіб (зокрема, не передавати його в оренду, найм, не передавати в наступну заставу тощо), не поселяти і не реєструвати інших осіб, не видавати довіреності на користування та/або розпорядження предметом іпотеки, а також не виступати поручителем за третіх осіб без отримання попередньої згоди на це від іпотекодержателя.

Відповідно до вимог ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до абз. 4 ч. 3 ст. 9 Закону України «Про іпотеку», іпотекодавець має право виключно на підставі згоди іпотекодержателя передавати предмет іпотеки в спільну діяльність, лізинг, оренду, користування.

Згідно із ч. 3 ст.12 Закону України «Про іпотеку», правочин щодо відчуження іпотекодавцем переданого в іпотеку майна або його передача в наступну іпотеку, спільну діяльність, лізинг, оренду чи користування без згоди іпотекодержателя є недійсним.

Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).

Вказана квартира є предметом іпотеки за іпотечним договором, укладеним з ОСОБА_1 , що зумовлює відповідні обмеження у розпорядженні нею.

Судом вірно встановлено і позивач не спростовував, що іпотекодержатель не надавав згоди на поселення в іпотечній квартирі будь-яких осіб.

Як вбачається з довідки КП ЖКС «Пересипський» 08.07.2015 р. в квартирі були зареєстровані дружина ОСОБА_5 та донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Разом з тим, судом встановлено, що в квартирі вони не проживають, живуть в іншій місцевості за адресою: АДРЕСА_3 , а житло здається в оренду.

Вказане підтверджується додатком № 1 до Договору найму житлового приміщення та акту прийому-передачі нерухомого майна в оренду від 01.09.2017 року, на виконання умов договору найму (оренди) від 01.09.2017 року, за яким ОСОБА_5 передано ОСОБА_8 квартиру АДРЕСА_1 .

Стаття 650 ЦК України закріплює такий спосіб реалізації майна, як укладення договорів на біржах, аукціонах (торгах), конкурсах, та відсилає до інших нормативних актів, якими повинні встановлюватись особливості укладення цих договорів. До цього зводиться і норма ч. 4 ст. 656 ЦК України, згідно з якою до таких договорів застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено законом про ці види договорів купівлі-продажу або не випливає з їхньої суті.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору купівлі-продажу на біржах, конкурсах, аукціонах (публічних торгах), договору купівлі-продажу валютних цінностей і цінних паперів застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено законом про ці види договорів купівлі-продажу або не випливає з їхньої суті (ч. 4 ст. 656 Цивільного кодексу України).

Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до статті 203 ЦК України закріплено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину: 1.Зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. 2.Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. 3.Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 4.Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. 5.Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 6.Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Судом звернуто увагу на те, що позивачем не наведено, які ознаки недійсності містять результати електронних торгів проведені 25 лютого 2020 року.

Спірна квартира передана в іпотеку ще до реєстрації в ній неповнолітньої дитини, а отже, на час укладення іпотечного договору остання не мала права власності чи права користування нею, що, у свою чергу, унеможливлює порушення її прав на житло. При цьому дитина , як член сім`ї позивача має право користування квартирою відповідно до до статті 405 ЦК України, статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» та зберігає це право протягом часу перебування квартири в іпотеці.

Також судом звернуто увагу на те, що звернення стягнення на предмет іпотеки за рішенням суду є кінцевою стадією виконання рішення суду, а тому попередній дозвіл органу опіки та піклування на відчуження квартири, право користування якою належить дитині, законом не вимагається.

Висновки суду про те, що судом також не встановлено порушення статей 17, 18 Закону України від 26 квітня 2001 року № 2402-III «Про охорону дитинства», статті 12 Закону України від 02 червня 2005 року № 2623-IV «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» внаслідок проведення прилюдних торгів та продажу предмета іпотеки, оскільки за змістом вказаних вище правових норм дозвіл органу опіки та піклування на відчуження житлового приміщення, право користування яким мають неповнолітні, необхідний на момент укладення договору іпотеки відповідає вимогам закону.

Висновки суду про те, що наведені у позовній заяві ОСОБА_1 доводи про незгоду з проведеною оцінкою арештованого іпотечного майна, а також відсутністю на сайті ДП «Сетам» фото лише фасаду будинку в якому знаходиться квартира - не можуть бути підставою для визнання електронних торгів недійсними відповідають встановленим обставинам та матеріалам справи.

Задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 є власником квартири за результатами аукціону з реалізації заставленого майна . На вимогу звільнити квартиру позивач не реагує.

Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Частина 1 ст. 321 ЦК України, визначає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно з нормою ст.319 ЦК власник володіє,користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до вимог п.8 ч.1 ст.346 ЦК України право власності припиняється у разі звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника.

Правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються статтею 391 ЦК України «Захист права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння», якою визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Виходячи із встановлених обставин та висновків суду щодо відсутності підстав для задоволення вимог ОСОБА_1 , а відтак право власності відповідача, яке набуто на підставі аукціону щодо реалізації майна на виконання зобов`язань за рішенням суду, підлягає захисту, тому доводи ОСОБА_2 знайшли своє підтвердження і ОСОБА_1 підлягає визнанню таким, що втратив право користування квартирою.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК УРСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого постійного жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Аналіз зазначених правових норм свідчить про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК УРСР.

Отже, за змістом цих норм особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщення) - предмета іпотеки у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

Разом з тим, суд враховує, що відчуження квартири відбулося шляхом її реалізації на електронних торгах на виконання рішення суду про стягнення заборгованості за кредитним договором, а також те, що як позивач так і його малолітня дитина проживають за іншою адресою, тобто забезпечені житлом.

Отже, з метою захисту порушеного права власності ОСОБА_2 , а саме право користування, розпорядження майном, позивач ОСОБА_1 підлягає виселенню зі спірної квартири.

На підставі вищевикладеного, суд встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, вірно застосувавши норми матеріального права,оцінивши докази у справі, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному їх дослідженні, прийшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволені позову ОСОБА_1 , задовольнивши зустрічний позов ОСОБА_2 , визнавши ОСОБА_1 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 та виселивши ОСОБА_1 із вказаної квартири.

Висновки суду відповідають вимогам закону, на які посилався суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами.

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційної інстанції.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що рішення Приморського районного суду м. Одеси від 28 липня 2016 року про стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_5 заборгованості у розмірі 259763,59 грн. винесено на користь неналежного позивача, оскільки ПАТ АБ «Порто-Франко» 05 липня 2016 року відступило ТОВ «Альянс Фінанс» право вимоги за кредитним договором, однак не повідомило суд, та не відбулася заміна сторони в судовому процесі колегія суддів вважає безпідставними з урахуванням встановлених обставин справи, яким надана оцінка суду.

Доводи про те що, приватний виконавець Колечко Д.М. повинен був відмовити ОСОБА_3 у відкритті виконавчого провадження, проте приватний виконавець відкрив виконавче провадження та в постанові про відкриття стягувачем вказав неналежного позивача АБ «Порто-Франко», хоча 01 червня 2017 року ухвалою Приморського районного суду м. Одеси було замінено сторону виконавчого провадження стягувача АБ «Порто-Франко» на стягувача ТОВ «Ін-Фактор» також є безпідставними, оскільки приватний виконавець відкриваючи виконавче провадження діяв у відповідності до вимог чинного законодавства.

Доводи про те, що про винесення приватним виконавцем Колечко Д.М. постанови про опис та арешт майна боржника, сторони повідомлені не були тексту постанови не отримували, також не повідомлені про проведення виконавчих дій, колегія суддів також вважає безпідставними, оскільки вказані доводи не стосуються предмету заявлених позовних вимог.

Колегія суддів вважає, вказані доводи апеляційної скарги такими, що зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта із висновками суду першої інстанції щодо встановлених обставин справи, ці доводи були предметом перевірки суду першої інстанції, який дав їм повну, всебічну та об`єктивну оцінку у своєму рішенні, проте повноваження суду апеляційної інстанції стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі «Пономарьов проти України» (Заява № 3236/03).

Крім того, зазначені доводи не вказують на порушення судом норм матеріального та процесуального права та на незаконність судового рішення, і не є визначальними при ухваленні рішення.

Інші доводи апеляційної скарги також не є суттєвими, та такими, що не підлягають задоволенню.

Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

За вимогами ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Одночасно, апеляційний суд звертає увагу на те, що за положеннями ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

Належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Нових доказів на підтвердження доводів апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції надано не було.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).

Пункт 1ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судового рішення, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги є безпідставними, всі доводи були розглянуті судом першої інстанції при розгляді справи, та їм була надана відповідна правові оцінка, а тому суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для ухвалення нового рішення - не має.

Судова колегія, розглянувши справу прийшла до висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв`язку з чим апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 31 травня 2021 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 16 червня 2023 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ Є.С. Сєвєрова

______________________________________ Т.В. Цюра