ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2023 року м.Суми

Справа №591/2358/19

Номер провадження 22-ц/816/1363/23

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Криворотенка В. І. (суддя-доповідач),

суддів - Філонової Ю. О. , Рунова В. Ю.

за участю секретаря судового засідання - Чуприни В.І.,

сторони:

позивач (відповідач за зустрічним позовом) ОСОБА_1 ,

відповідач (позивач за зустрічним позовом) ОСОБА_2 ,

треті особи ОСОБА_3 , Управління «Центр надання адміністративних послуг» Сумської міської ради

розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні Сумського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Вакули Вадима Миколайовича

на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 21 червня 2023 року в складі судді Сидоренко А.П., ухвалене у м. Суми, повний текст якого складено 01 липня 2023 року,

в с т а н о в и в:

15 квітня 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням

Свої вимоги мотивувала тим, що на підставі договору міни від 07 квітня 2000 року вона є власником 1/3 частини квартири за адресою: АДРЕСА_1 , де зареєстровані три особи: вона, її син ОСОБА_3 та колишній чоловік ОСОБА_4 . З липня 2014 року відповідач залишив житло через переїзд до Російської Федерації, та не проживає в ньому до теперішнього часу. Перешкод у користуванні житлом вона не чинила, відповідач добровільно не користується ним майже п`ять років без поважних причин. Факт реєстрації відповідача змушує її нести додаткові витрати по оплаті комунальних послуг та утриманню житла, вона позбавлена можливості оформити субсидію на оплату комунальних послуг, що для неї є важливо, так як більша частина отримуваного доходу витрачається на сплату цих послуг. ОСОБА_4 добровільно з реєстраційного обліку не знімається.

Посилаючись на зазначені обставини, просила визнати ОСОБА_4 таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартирою за адресою: АДРЕСА_1 .

20 липня 2021 року ОСОБА_4 , через представника адвоката Волохову В.О., подав зустрічний позов в якому просив усунути перешкоди у користуванні квартирою за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом вселення та передачі ключів від квартири та тамбуру.

Свої вимоги мотивував тим, що 06 липня 2021 року він отримав в Управлінні «Центр надання адміністративних послуг» Сумської міської ради довідку про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 02 липня 2021 року, яку в той же день вручив ОСОБА_1 для ознайомлення і з метою вселення у спірну квартиру, однак вона заперечувала проти його вселення з підстав відсутності рішення суду про вселення.

10 липня 2021 року ОСОБА_4 направлено ОСОБА_1 листа з пропозицією надати доступ до приміщення 13 липня 2021 року о 19 год. 30 хв. У зазначений час ОСОБА_4 , був біля квартири, проте двері ОСОБА_1 йому не відчинила, хоча вікна та балконна рама були відкриті, декілька разів рухалась занавіска у кімнаті.

З приводу вчинення перешкоди зі сторони відповідача за зустрічним позовом у користуванні житлом, ОСОБА_4 13 липня 2021 року звертався на лінію 102 і його заява зареєстрована в інформаційно-телекомунікаційній системі «Інформаційний портал Національної поліції України» за номером 41192.

ОСОБА_4 набув 1/3 частину у спірній квартирі на підставі договору міни від 07 квітня 2000 року, тобто він разом зі своєю на той час ще дружиною ОСОБА_1 та неповнолітнім сином ОСОБА_3 придбали у власність вказану квартиру у рівних частках. На підставі набуття житла у власність відповідач заселився в нього на законних підставах. У паспорті ОСОБА_4 наявна відмітка про реєстрацію місця проживання за вказаною адресою з 06 червня 2000 року.

19 квітня 2002 року ОСОБА_4 подарував належну йому на праві власності 1/3 частину квартири спільному із відповідачкою сину ОСОБА_3 .

Доводить своє право на проживання у спірній квартирі, однак з часу постановлення судом 16 червня 2021 року ухвали про скасування заочного рішення від 11 листопада 2019 року, ОСОБА_4 позбавлений можливості вселитися в квартиру та проживати в ній, так як ОСОБА_5 були змінені замки у вхідних дверях та дверях тамбуру, ключі у позивача відсутні, проти його проживання вона заперечує.

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 21 червня 2023 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , Управління «ЦНАП у місті Суми Сумської міської ради» про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, відмовлено.

Позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_3 , Управління «ЦНАП» Сумської міської ради задоволено.

Зобов`язано ОСОБА_1 усунути перешкоди ОСОБА_4 у користуванні квартирою за адресою АДРЕСА_1 , шляхом його вселення в цю квартиру та передачі ключів від неї.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 судовий збір в розмірі 1362 грн.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 адвокат Вакула В.М., посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити первісний позов, у задоволенні зустрічної позовної заяви відмовити.

Вказує, що ОСОБА_4 добровільно виїхав із спірної квартири у 2014 році, у матеріалах справи відсутні докази його роботи за кордоном. Заміна замків у вхідних дверях була проведена у 2014 році у зв`язку їх неробочим станом, а не з мотивів не допускати до квартири ОСОБА_4 ключів від квартири він не вимагав до подачі зустрічного позову у 2021 році. Доводить, що після повернення із закордону у 2019 році ОСОБА_4 проживав у квартирі, у нього були ключі, потім проживав у сестри, дізнавшись про заочне рішення суду від 11 листопада 2019 року про визнання його таким, що втратив право користування житлом, ініціював його скасування. Вчиняв дії для штучного створення доказів на підтвердження обмеження його прав користування квартирою, зокрема, у вересні 2020 оплачено комунальні платежі, направлено повідомлення про надання доступу до квартири, яке ОСОБА_1 не отримала. Інші докази за зустрічним позовом подані вже додатково, після подачі позову.

Сторони, як колишнє подружжя, перебувають у неприязних стосунках і зустрічний позов направлений не на проживання у квартирі, а на створення для ОСОБА_1 незручностей у користуванні квартирою.

Доводить обґрунтованість первісного позову, який подано з підстав не проживання ОСОБА_4 у квартирі без поважних причин понад 6 місяців до дня звернення до суду 15 квітня 2019 року, цей факт є цілком доведеним і саме підлягає врахуванню при ухваленні рішення.

Вважає, що покази свідків щодо обставин справи не можуть бути покладені в основу рішення.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_4 адвокат Волохова В.О., просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін. Зазначає, що сторонами не заперечується факт спільного проживання у спірній квартирі після розірвання у 2002 році шлюбу. Як законний представник малолітнього сина, діючи в його інтересах при укладенні договору дарування 1/3 частки квартири, ОСОБА_1 повинна була враховувати обтяження у вигляді проживання ОСОБА_4 , для якого спірна квартира була і залишається єдиним житлом. Показами свідка підтверджено, що після повернення із закордону у 2019 році ОСОБА_4 проживав у квартирі до осені 2019 року, у одній із кімнат квартири були його речі, він брав участь у сплаті комунальних платежів.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 адвоката Вакули В.М., який підтримав доводи апеляційної скарги, заперечення ОСОБА_4 та його представника адвоката Волохова В.О. щодо скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, ОСОБА_6 та ОСОБА_1 з 08 лютого 1986 року по 16 квітня 2002 року перебували у зареєстрованому шлюбі (т. 1, а.с. 8, 159, 160).

Згідно договору міни від 07 квітня 2000 року ОСОБА_7 , ОСОБА_1 , яка діє за себе особисто та від імені неповнолітнього сина ОСОБА_3 , набули у власність в рівних частинах кожному квартиру АДРЕСА_2 (т. 1, а.с. 6).

За договором дарування частки квартири від 19 квітня 2002 року ОСОБА_7 подарував ОСОБА_3 1/3 частку квартири АДРЕСА_2 (т. 1, а.с. 7).

За даними довідки Управління «ЦНАП у м. Суми Сумської міської ради» від 12 квітня 2019 року за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровано 3 особи ОСОБА_1 (заявник), ОСОБА_3 (син), ОСОБА_4 (колишній чоловік) (т. 1, а.с.10).

Із акту про встановлення факту не проживання за місцем реєстрації від 12 квітня 2019 року вбачається, що ОСОБА_8 не мешкає у квартирі АДРЕСА_2 з липня 2014 року по теперішній час, так як у вищевказаний період вони, як сусіди, жодного разу його не бачили в даній квартирі та особистих речей, які б вказували на його проживання не виявлено, також кореспонденції за даною адресою ОСОБА_2 не отримує. Акт підписано сусідами-свідками ОСОБА_9 та ОСОБА_10 (т. 1, а.с.13).

За даними витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна в ід 22 лютого 2021 року вбачається, що у ОСОБА_4 відсутнє у власності нерухоме майно (т. 1, а.с.96).

З копій чеків вбачається оплата комунальних послуг ОСОБА_4 у вересні 2020 року (т. 1, а.с. 231, т. 2, а.с. 108, 109), а також у вересні 2022 року (т. 2, а.с. 107).

У письмовій заяві від 22 липня 2021 року син сторін ОСОБА_3 зазначає, що батьки розлучилися у 2002 році, після цього батько у спірній квартирі не мешкає, забрав речі. Належну йому частку квартири він подарував йому сину ОСОБА_3 . З 2014 року по 2019 рік ОСОБА_4 взагалі не перебував на території України, а мешкав в російській федерації (т. 1, а.с.245).

21 липня 2021 року представник ОСОБА_4 надіслала на адресу ОСОБА_1 повідомлення з проханням надати можливість ОСОБА_4 доступу до квартири АДРЕСА_2 , з метою вселення та передати йому ключі від вхідних дверей (т.2, а.с. 3-5).

Згідно з довідкою Сумського районного управління поліції ГУНП в Сумській області від 13 липня 2021 року, 13 липня 2021 року о 19 год. 37 хв. надійшло повідомлення зі служби 102 про те, за адресою: АДРЕСА_1 , колишня дружина ОСОБА_1 не впускає до квартири, з якою продовжують спільно проживати. Прибувши на місце виклику, заявник повідомив, що прописаний за вказаною адресою, з дружиною розлучений. У квартирі змінені замки. Квартира належить дружині. Двері ніхто не відчинив. Заявнику роз`яснено порядок вирішення цивільно-правових відносин в судовому порядку (т. 2, 68, 69).

Свідок ОСОБА_11 суду пояснив, що з 1988 року мешкає за адресою: АДРЕСА_3 . Сусіда ОСОБА_4 бачив разів два: вперше побачив, коли викликали поліцію, а вдруге прийшов з адвокатом. Як сусіда він його не бачив. Останні 4 роки ОСОБА_1 бачив один чи два рази на місяць, могли побачитися в магазині чи біля будинку. Якщо світло горить в квартирі значить вона проживає. У спірній квартирі проживає бабуся, з нею не знайомий, зі слів сусідів це матір ОСОБА_1 , тітка ОСОБА_12 . У період з 2002 року по 2010 рік він не бачив ОСОБА_4 . Вказав, що у квартирі сусідів ніколи не був.

Свідок ОСОБА_13 суду пояснила, що має з ОСОБА_1 , дружні відносини, років 10 назад разом працювали. Потім ОСОБА_4 поїхав на заробітки у 1990 році, через пів року приїхав і знову поїхав. Потім він сказав, що розлучається і знайшов іншу жінку, в якому році не пам`ятає. Дитині було 12 років. Свідок допомагала робити ремонт після розлучення. Коли ОСОБА_1 купила квартиру по пр-ту М.Лушпи, рік не пам`ятає, ОСОБА_14 там одружився, потім він упав, пошкодив руку, і вона його возила по лікарнях, десь років 15 тому. Останні років 10 вона ОСОБА_15 не бачить у спірній квартирі.

Свідок ОСОБА_16 суду пояснив, що перебуває з відповідачем у дружніх стосунках, знайомі з 90-х років., відповідач тоді жив у малосімейці. Вони познайомилися на будівництві, потім працювали у відрядженнях, спілкувалися, проживали у гуртожитках. Декілька разів був у нього у квартирі по АДРЕСА_4 , допомагав ремонтувати пральну машину навесні 2019 року. Там була бабуся, чия вона була родичка йому не відомо. Разів три-чотири був у квартирі: весною, осінню 2019 року. ОСОБА_1 не бачив, її речей в квартирі не бачив. Бабусині капці стояли, речі чоловічі були. Коли ремонтували пральну машину, то користувались інструментами відповідача, то вони стояли у його кімнаті. В квартирі три кімнати в одній із кімнат були речі ОСОБА_14 .

Під час судового розгляду встановлено, що ОСОБА_4 вселився у спірну квартиру на законних підставах, тривалий час проживав та був зареєстрований в цьому житлі.

У судовому засіданні ОСОБА_1 зазначала, що ОСОБА_4 зі спірної квартири виїхав у 2001 році, забрав речі і подав на розлучення. З цього часу він періодично з`являвся в квартирі і міг проживати приблизно тиждень. До 2014 року він в квартирі не проживав, а лише іноді приходив. У 2014 році він виїхав до РФ та повернувся у 2019 році. Поки ОСОБА_4 її не турбував, вона не порушувала питання про визнання його втратившим користування житловим приміщенням, а у 2019 році це питання постало, оскільки він залишився без житла і почав проявляти наміри проживання. Він просився проживати в квартирі, на що вона сказала, що той не буде в ній проживати, оскільки є чужою людиною. Зазначала, що ОСОБА_4 мав ключі від квартири, заміна замків відбулася у 2014 чи 2015 році та ключі від них вона відповідачу-позивачу не надавала, оскільки той перебував у РФ.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову про визнання ОСОБА_4 таким, що втратив право користування квартирою, суд першої інстанції дійшов висновку, що він значиться зареєстрованим та проживав у спірному житлі на момент звернення до суду з первісним позовом у квітні 2019 року, не втрачав інтересу до місця свого проживання, періодично оплачував рахунки за житлово-комунальні послуги, а між сторонами наявний конфлікт з приводу його проживання у спірній квартирі. Також судом зазначено, що втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло, правомірність застосування якого за обставинами цієї справи позивачем не доведено.

Задовольняючи зустрічні позовні вимоги ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_2 , суд першої інстанції виходив з доведеності обставин вчинення йому перешкод у вселенні до спірної квартири.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що судом першої інстанції ухвалене правильне по суті рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до вимог ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено та не заперечується сторонами, що спірна квартира АДРЕСА_2 була придбана сторонами під час перебування у шлюбі, ОСОБА_4 вселився та був зареєстрований у квартирі з 06 червня 2000 року, будучи на той час співвласником цього житла (т. 1, а.с. 182).

Частиною 3 ст. 47 Конституції України гарантовано, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ч. 3 ст. 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Серед основних прав і свобод людини Конституція України проголошує право на житло. Тобто право на житло це одне із найважливіших соціально-економічних прав громадян України, оскільки воно стосується основ життя людини.

Відповідно до ст. 25 Загальної декларації прав людини «Кожна людина має право на такий життєвий рівень, включаючи їжу, одяг, житло, медичний догляд і необхідне соціальне обслуговування, що є необхідним для підтримки здоров`я й добробуту її самої та її родини».

Повага до права людини на житло закріплена також у ст. 8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод.

У разі порушення цих прав передбачено право на судовий захист. Ніхто не може примусово бути позбавлений житла, безпідставно виселений із нього.

За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ст. 150 ЖК, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Відповідно до ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Статтею 156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Члени сім`ї власника будинку (квартири) зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім`ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку.

Частино 4 цієї статі до членів сім`ї власника будинку (квартири) віднесені особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 64 ЖК України до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Підставою звернення ОСОБА_1 власника житла до суду з позовом про визнання таким, що втратив право на користування цим житлом, була відсутність у цьому житлі ОСОБА_4 без поважних причин понад один рік до дня подачі позову 15 квітня 2019 року.

Для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідна наявність одночасно двох умов, зокрема, відсутність члена сім`ї без поважних причин понад встановлений ч. 2 ст. 405 ЦК України строк один рік, а також відсутність поважних причин відсутності за адресою такого житлового приміщення.

У пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз`яснено, що на ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

Тобто, в кожному випадку суд має з`ясувати поважність відсутності особи понад передбачені строки. Конкретний перелік поважних причин не встановлений, і у кожному випадку суд вирішує це питання окремо з урахуванням обставин справи.

Розглядаючи справу, суд враховує інтереси всіх сторін і вирішує спір на підставі Закону, а також враховує, що внаслідок визнання особи такою, що втратила право користування житлом, порушується право особи на житло.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що відмовляючи у визнанні ОСОБА_4 таким, що втратив право користування житлом квартирою АДРЕСА_2 , суд врахував усі істотні обставини, зокрема і ті, про які йдеться у позові ОСОБА_1 та апеляційній скарзі, навів відповідні мотиви.

Так, суд правильно прийняв до уваги, що причиною періодичної відсутності ОСОБА_4 у спірній квартирі була робота закордоном, при цьому згідно показів свідків у квартирі залишалися його речі, наданими банківськими квитанціями підтверджено оплату ним комунальних послуг за вказаною адресою у вересні 2020 року, вересня 2021 року.

Періодична відсутність ОСОБА_4 у спірній квартирі понад встановлений законом строк через роботу закордоном, не є підставою для визнання особи такою, що втратила право користування цією квартирою.

Ні суду першої, ні апеляційної інстанції ОСОБА_1 не надано належних та достатніх доказів на підтвердження своїх доводів про втрату ОСОБА_4 інтересу до спірної квартири, чи наявності у його власності іншого житла, а сам по собі факт неприязних стосунків між сторонами, як колишнім подружжям, не може бути підставою для позбавлення його єдиного житла. Позбавлення його права проживання у квартирі АДРЕСА_2 буде втручанням у його право на повагу до житла у розумінні статті 8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод.

Врахувавши, що не проживання ОСОБА_4 у спірній квартирі обумовлено поважними причинами, а саме: вчинення перешкод у користуванні житлом, відсутність у нього іншого житла, та те, що він не втрачав інтересу до спірного житла, а можливості користуватися житлом не мав через відсутність у нього ключів від вхідних дверей після заміни ОСОБА_1 замків, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про захист його права на житло шляхом його вселення у квартиру та зобов`язанням передати ключі.

Таким чином, посилання та доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, не знайшли свого підтвердження в якості підстав скасування оскаржуваного судового рішення під час апеляційного провадження.

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, дотримуючись принципу змагальності, на підставі наданих сторонами доказів та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Керуючись ст. ст. 367 - 369, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381 - 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Вакули Вадима Миколайовича залишити без задоволення, а рішення Зарічного районного суду м. Суми від 21 червня 2023 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і на неї може бути подана касаційна скарга протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий - В. І. Криворотенко

Судді: Ю. О. Філонова

В. Ю. Рунов