Справа № 199/2256/23
(2/199/1372/23)
РІШЕННЯ

іменем України

09.06.2023

м. Дніпро

справа №199/2256/23

провадження № 2/199/1372/23

Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська у складі головуючого судді Подорець О.Б., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної та моральної шкоди, -

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

ВСТАНОВИВ:

У березні 2023 року позивач ОСОБА_1 через свого представника адвоката Путря А.П. звернулась до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська з позовною заявою до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної та моральної шкоди.

В обґрунтування позову зазначила, що 17.06.2022 на перехресті вулиць Путилівська та Калинова за участю транспортного засобу Suzuki Swift, д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_3 та транспортного засобу Chevrolet Sonic, д.н.з. НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_2 сталася ДТП. Постановою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 14.07.2022 винним у вчинені ДТП та як наслідок у вчинені адміністративного правопорушення визнано відповідача. Позивач та ОСОБА_3 визнані потерпілими. Внаслідок ДТП транспортні засоби отримали механічні пошкодження з матеріальними збитками. Автомобіль Suzuki Swift, д.н.з. НОМЕР_1 , 2008 року, належав на праві власності позивачу, проте під час вказаної ДТП автомобіль знаходився під керуванням дочки позивача ОСОБА_3 . Цивільно-правова відповідальність водія транспортного засобу Chevrolet Sonic, д.н.з. НОМЕР_2 , тобто винуватця ДТП, застрахована у Приватного акціонерному товаристві «СТРАХОВА КОМПАНІЯ «ТАС», у зв`язку із чим про настання страхового випадку останнє було повідомлено.

За таких обставин, представник позивача просила стягнути з відповідача на користь позивача грошові кошти у сумі 60903,80 грн., як відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок ДТП, які складаються з: 30903,80 грн. матеріальна шкода (1500 грн. вартість франшизи, 4343 грн. витрати на отримання висновку експерта (з яких 4300 грн. оплата за визначення суми матеріального збитку та 43 грн. комісія банку), 60,80 грн. поштові витрати, 25000 грн. послуги на правову допомогу); 30000 грн. моральна шкода. Крім того, стягнути з відповідача судовий збір у сумі 1073,60 грн. та витрати, пов`язані з розглядом справи у сумі 5000 грн.

Ухвалою суду від 10 квітня 2023 року справу прийнято до свого провадження та визначено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матералами, за відсутності клопотання будь-якої зісторін про інше.

До суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого останній просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, застосувати при вирішення цієї справи положення ч. 4 ст. 1193 ЦК України та зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами у даній справі. На обгрунтування відзиву зазначає, що він не відмовлявся від відшкодування позивачу 1500 грн. розміру шкоди, яка не покрита страховим відшкодуванням. В ході телефонної розмови щодо оплати частини відшкодування вартості пошкодженого автомобіля, який належить позивачу, ОСОБА_1 повідомила свій номер банківської картки № НОМЕР_3 , на яку відповідач міг перерахувати суму франшизи. 16.09.2022 відповідач зі своєї картки в АТ КБ «ПРИВАТБАНК» здійснив перерахунок на картку № НОМЕР_3 , відкриту у Монобанк грошових коштів у розмірі 1500 грн, чим відповідач вважає, що виконав свої зобов`зання щодо відшкодування завданої позивачу шкоди внаслідок ДТП. Щодо витрат позивача понесених на поштові витрати та витрати пов`язані з замовленням висновку експерта відповідач зазначив, що матеріали справи не містять доказів та відомостей про пред`явлення до відшкодування страховій компанії вартості проведеної експертизи за результатами якої був складений висновок експерта та поштових витрат на її проведення. Вартість експертиз, необхідних для визначення суми страхового відшкодування враховується страховою компанією під час визначення розміру такого страхового відшкодування. Відповідач вважає, що в даному випадку неправомірним є позовні вимоги позивача в частині понесених нею витрат пов`язаних з замовленням висновку експерта. Також, відповідач зазначив щодо відшкодування понесених витрат на правничу допомогу, що надані стороною позивача докази на підтвердження понесених нею витрат на правову допомогу є неналежними, недостовірними та такими, що не відповідають іншим матеріальним та фактичним обставинам, а також не підтверджують обсяг наданих послуг. Не надано стороною позивача й належних та допустимих доказів оплати за надані послуги за договором укладеним між позивачем та її представником. Відповідач вважає, що ціна наданих послуг за договором між позивачем та її представником є явно завищеною. Крім того, відповідач вважає, що вказані витрати стороною позивача на правову допомогу не є такими, що позивач мусить зробити для відновлення свого порушеного права, тобто не є реальними збитками для позивача. Також, відповідач зазначає стосовно відшкодування понесених витрат на правничу допомогу за договором про надання правової допомоги укладеного між позивачем та її представником, що стороною позивача не надано жодних доказів оплати за надані послуги за вказаним договором, відсутні банківські документи про здійснення оплати за ці послуги в заявленому стороною позивача розмірі. Крім того, відповідач вважає, що заявлена сума є виключно метою збільшення вартості начебто понесених позивачем збитків та не відповідає положенням чинного законодавства. Також щодо відшкодування моральної шкоди відповідач зазначає, що відсутні жодні належні та обгрунтовані розрахунки щодо визначення розміру 30000 грн. начебто понесеної позивачем моральної шкоди та викладені у позовній заяві обставини не відповідають фактичним обставинам.

Не погоджуючись з обставинами викладеними у відзиві, представником позивача було подано відповідь на відзив, відповідно до якого зазначено, що позивач та відповідач жодного разу не спілкувались, відповідач не телефонував та не виходив на зв`язок з позивачем, в тому числі щоб дізнатись про реквізити відшкодування завданих збитків. За кермом під час ДТП була донька позивача, і саме вона телефонувала відповідачу для урегулювання питання щодо відшкодування винною особою передбачених законом платежів. Відповідачем були компенсовані витрати саме доньці позивача ОСОБА_3 на медикаменти та за офіційні платежи за отримання висновку СМЕ. Зазначена у відзиві картка № НОМЕР_3 належить та оформлена на ім`я ОСОБА_3 . Таким чином перераховані відповідачем кошти були компенсацією вартості медикаментів та офіційних платежів СМЕ понесених ОСОБА_3 , а не ОСОБА_1 та не мають відношення до сплати суми франшизи, на яку зменшена сума страхового відшкодування. Крім того, сторона позивача вважає, що вартість проведеної оцінки та витрати на проведення експертизи потерпілим не є шкодою, заподіяною внаслідок ДТП майну, яка підлягає відшкодуванню страховиком, тому цілком правомірно, що саме відповідач має компенсувати витрати на проведення експертизи позивачу. Крім того, витрати на правничу допомогу взагалі і судові витрати заявлені позивачем, оскільки відповідач майже рік просто ухилявся від виконання своїх прямих обов`язків щодо відшкодування позивачу обгрунтованих витрат, понесених внаслідок його неправомірних дій. Вартість правової допомоги (юридичних послуг адвокатів), що надана та надається позивачу обумовлена та погоджена сторонами, тобто є домовленістю сторін, є чітко визначеною та зафіксованою в актах приймання-передачі наданої правової допомоги. Щодо моральної шкоди сторона позивача ввжає, що відшкодування моральної шкоди винною особою є прямим обов`язком винної особи, а посилання на відсутність розрахунку моральної шкоди є діями направленими на ухилення від своєї відповідальності. У зв`язку з тим, що розмір шкоди визначено позивачем за самими мінімальними сумами та відповідає фактично понесеним витратам, відомості щодо стану та роботи надані відповідачем є такими, що не відповідають дійсності, а також з урахуванням того, що наявність дітей не може бути підставою для звільнення винної особи від виконання своїх законних обов`язків щодо відшкодування нанесених збитків, відсутні будь-які правові підстави для застсоування судом ч. 4 ст. 1193 ЦК України.

Також, відповідачем було надано заперечення на відповідь на відзив на позовну заяву, які обгрунтовані тим, що відповідач вважає, що позивачем не було надано до позовної заяви та до відповіді на відзив жодних доказів понесення її донькою яких-небуть фізичних ушкоджень внаслідок ДТП за участі відповідача. Сума, яку відповідач перерахував на картковий рахунок № НОМЕР_3 і є сумою франшизи та позивач сама зазначає, що вона делегувала проведення переговорів щодо відшкодування відповідачем платежів своїй доньці ОСОБА_3 . Крім того, страхова компанія самостійно визначає розмір збитків, у тому числі шляхом залучення експертів, або використовує для цих цілей експертний висновок, наданий потерпілим. Відповідно до листа ПрАТ «СГ «ТАС» від 04.08.2022 для визначення суми страхового відшкодування страховою компанією використаний висновок експерта, наданий саме потерпілою особою, тобто страхова компанія визначений розмір збитків самостійно не проводила, а тому саме ПрАТ «СГ «ТАС» зобов`язана відшкодувати позивачу витрати на проведення такої експертизи. Також, позовні вимоги щодо стягнення з відповідача матеріальної шкоди у вигляді витрат на послуги на правову допомогу за договором від 21.06.2022 між позивачем та ОСОБА_4 є безпідставними, такими що не відповідають вимогам чинного законодавства. Заявлені стороною позивача вимоги, у тому числі щодо відшкодування моральної шкоди, спрямовані не на відшкодування дійсної шкоди, яка була понесена позивачем, а є спробою шляхом безпідставного їх збільшення додатково збагатитись за рахунок відповідача.

Суд, дослідивши письмові докази, встановив наступні фактичні обставини.

Відповідно до копії постанови Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 14.07.2022, судом встановлено, що 17.06.2022 о 09 год. 50 хв. по вул. Калинова ЛЕП № 29, водій ОСОБА_2 керуючи транспортним засобом Chevrolet Sonic, д.н.з. НОМЕР_2 виїхав на регульоване перехрестя на вул. Путилівська на заборонений червоний сигнал світлофора та скоїв зіткнення з транспортним засобом Suzuki Swift, д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_3 (власник транспортного засобу ОСОБА_1 ), яка рухалась по вул. Путилівська на зелений сигнал світлофору. При ДТП транспортні засоби отримали механічні ушкодження, завдано матеріального збитку. ОСОБА_2 визнано винним у вчинені адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, ОСОБА_3 та ОСОБА_1 визнані потерпілими в межах даної справи про адміністративне правопорушення та на ОСОБА_2 накладено адміністративне стягнення, передбачене ст. 124 КУпАП у виді штрафу у розмірі 850 грн.

Відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України обставини встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, обставини дорожньо-транспортної пригоди та факти встановлені при розгляді адміністративної справи є преюдиціальними фактами при розгляді цивільної справи.

Згідно копії полісу № АТ/ 1814102 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів АТ «СГ «ТАС», відповідно до якого забезпечено транспортний засіб Chevrolet Sonic, д.н.з. НОМЕР_2 , зазначено, що розмір франшизи складає 1500 грн.

Відповідно до копії відповіді АТ «СГ «ТАС» на надані ОСОБА_1 документи стосовно ДТП від 17.06.2022 за участю її транспортного засобу Suzuki Swift, д.н.з. НОМЕР_1 , та автомобіля Chevrolet Sonic, д.н.з. НОМЕР_2 позивача було повідомлено, що належна їй сума страхового відшкодування складає 99760,58 грн. та буде перерахована на реквізити, вказані нею у заяві на виплату страхового відшкодування. При розрахунку вищевказаної суми АТ «СГ «ТАС» використовувало також висновок № 2007/22 від 15.07.2022 судового експерта Дроздова Ю.В.

Також, із вищевказаної відповіді встановлено, що належна сума страхового відшкодування потерпілій, тобто позивачу, розрахована АТ «СГ «ТАС» без урахування компенсації суми франшизи.

Банківська картка № НОМЕР_4 належить ОСОБА_3 , відповідно до копії довідки про наявність рахунку від 10.04.2023.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Згідно п. 12.1 ст. 12 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», розмір франшизи при відшкодуванні шкоди, заподіяної майну потерпілих, встановлюється при укладанні договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності і не може перевищувати 2 відсотки від страхової суми, в межах якого відшкодовується збиток, заподіяний майну потерпілих. Страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту.

Як встановлено судом, відповідно до копії полісу № АТ/ 1814102 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів АТ «СГ «ТАС», відповідно до якого забезпечено транспортний засіб Chevrolet Sonic, д.н.з. НОМЕР_2 , зазначено, що розмір франшизи складає 1500 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до п. 36.6 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страхувальником або особою, відповідальною за завдані збитки, має бути компенсована сума франшизи, якщо вона була передбачена договором страхування.

Згідно ст.9 Закону України «Про страхування», страхова сума - грошова сума, в межах якої страховик відповідно до умов страхування зобов`язаний провести виплату при настанні страхового випадку.

Крім того, відповідно до положень ст. 9 Закону України «Про страхування», франшиза - частина збитків, що не відшкодовується страховиком згідно з договором страхування.

Так, судом встановлено, що відповідно до копії відповіді АТ «СГ «ТАС» на надані ОСОБА_1 документи стосовно ДТП від 17.06.2022 за участю її транспортного засобу Suzuki Swift, д.н.з. НОМЕР_1 , та автомобіля Chevrolet Sonic, д.н.з. НОМЕР_2 , позивача було повідомлено, що належна їй сума страхового відшкодування складає 99760,58 грн. та що належна сума страхового відшкодування потерпілій, розрахована АТ «СГ «ТАС» без урахування компенсації суми франшизи.

Дослідивши письмові докази, що містяться в матеріалах даної цивільної справи, суд прийшов до висновку, що відповідачем не доведено, що ним було добровільно сплачено розмір франшизи, тобто 1500 грн. саме позивачу, яка визнана потерпілою внаслідок ДТП, яка сталась 17.06.2022 та яка є власником транспортного засобу, який отримав механічні пошкодження з матеріальними збитками.

Суд критично ставиться до твердження відповідача щодо того, що стягнення з нього суми франшизи не передбачено чинним законодавством та вважає такі твердження суперечливими, оскільки відповідно до обставин зазначених відповідачем у відзиві на позовну заяву та у запереченнях на відповідь на відзив останній вказував, що ним все ж таки було перераховано 1500 грн. позивачу і що саме цей перерахунок і був сумою франшизи.

Крім того, суд не може погодитись з тим, що відповідач виконав своє зобов`язання по сплаті суми франшизи, оскільки матеріали даної справи не містять жодного достатнього, належного та допустимого доказу, що відповідачем здійснювався перерахунок саме на банківський рахунок позивача, яка є власником транспортного засобу, а також, що призначенням такого платежу була сплата суми франшизи.

Враховуючи викладене, суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача суми франшизи у розмірі 1500 грн. підлягають задоволенню.

Що стосується вимог сторони позивача про стягнення з відповідача матеріальної шкоди, яка складається з: 4343 грн. витрати на отримання висновку експерта, 60,80 грн. поштові витрати, 25000 грн. послуги на правову допомогу, слід зазначити наступне.

Так, суд погоджується з позицією відповідача та вважає її обґрунтованою щодо того, що вартість експертизи та її відшкодування не можуть бути предметом даної цивільної справи.

Крім того, у спорі, що виник між позивачем та відповідачем в даній цивільній справі такий доказ, як висновок експерта не має жодного доказового значення.

Згідно ст. 1194 ЦК України, особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Таким чином, відповідач в даному випадку не несе відповідальність за понесену позивачем шкоду, яка входить у ліміт страхового відшкодування, а такий обов`язок покладається на страхову компанію. Крім того, відповідно до наданої позивачу віт АТ «СГ «ТАС» відповіді про суму страхового відшкодування, саме для вказаного розрахунку позивачем і було зроблено висновок експерта.

Тому, в частині вимог позивача про відшкодування 4343 грн. (витрати на отримання висновку експерта), слід відмовити.

Крім того, слід відмовити у задоволені позовних вимог в частині стягнення поштових витрат, а саме 60,80 грн., оскільки направлення позивачем запрошення відповідачу для участі останнього в огляді пошкодженого транспортного засобу та складення висновку експерта є власною ініціативною самого позивача, не є обов`язком передбаченим чинним законодавством та взагалі не може вважатись матеріальною шкодою, заподіяною внаслідок ДТП.

Що стосується вимоги позивача про стягнення матеріальної шкоди, яка складається з: 25000 грн. послуги на правову допомогу, суд вважає необхідним зазначити наступне.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є:1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно ст. 28 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», шкода, заподіяна в результаті дорожньо-транспортної пригоди майну потерпілого, - це шкода, пов`язана: з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу; з пошкодженням чи фізичним знищенням доріг, дорожніх споруд, технічних засобів регулювання руху; з пошкодженням чи фізичним знищенням майна потерпілого; з проведенням робіт, які необхідні для врятування потерпілих у результаті дорожньо-транспортної пригоди; з пошкодженням транспортного засобу, використаного для доставки потерпілого до відповідного закладу охорони здоров`я, чи забрудненням салону цього транспортного засобу; з евакуацією транспортних засобів з місця дорожньо-транспортної пригоди.

В той же час, відповідно до положень ч.ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:1) на професійну правничу допомогу;2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи;3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Таким чином, в розумінні вищевикладених норм чинного законодавства послуги на правову допомогу в даному випадку не можуть вважатись майновою шкодою понесеною позивачем внаслідок ДТП, яка мала місце 17.06.2022, а тому в частині позовних вимог позивача про стягнення з відповідача на її користь 25000 грн. за послуги на правову допомогу, слід відмовити.

Що стосується вимог позивача щодо стягнення на її користь 30000 грн. моральної шкоди, слід зазначити наступне.

Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

Згідно ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Так, під час вирішення спорів про відшкодування шкоди за ст. 1167 ЦК України доказуванню підлягає факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками.

Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди.

При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

До подібного висновку дійшов Верховний Суд 12.04.2019 у постанові по справі № 686/10651/18.

Відповідно до роз`яснень, викладених в ч. 2 п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» визначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Необхідними елементами складу цивільного правопорушення, як підстави деліктної відповідальності є шкода, протиправна поведінка, причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою винної особи. Відсутність хоча б однієї складової виключає обов`язок по відшкодуванню шкоди.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що саме на позивача покладено обов`язок доказування фактів спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками.

Так, обґрунтовуючи вимогу про відшкодування відповідачем моральної шкоди на користь позивача, сторона позивача зазначає, що їй було заподіяно моральну шкоду, яка полягає у нервовому напружені і хвилюванні останньої через те, що її донька ОСОБА_3 перебувала за кермом транспортного засобу під час ДТП. Позивач є людиною похилого віку, пенсіонеркою, яка має проблеми зі здоров`ям, в тому числі із підвищеним тиском та хворим серцем. Відео отримане позивачем з місця ДТП викликало жах за життя та здоров`я людей, які могли постраждати та постраждали від незаконних дій ОСОБА_2 . Крім того, негативні наслідки полягають і у побутових незручностях як для позивача, так і для її родини, які пов`язані з неможливістю користуватись власним автомобілем за призначенням як засобом пересування (проїзду). Також, через понесені позивачем витрати, її доньці довелось самій постійно телефонувати відповідачу та нагадувати про його обов`язок відшкодувати витрати.

В той же час, стороною позивача не було долучено жодного належного та достатнього доказу, який би міг підтвердити обставини зазначені стороною позивача, ані щодо стану її здоров`я та його погіршення внаслідок ДТП, ані щодо її психологічного стану тощо.

Суд вважає, що в даному випадку відсутні передбачені законом підстави для стягнення заявленої позивачем суми моральної шкоди, оскільки факти, на які посилається сторона позивача як на підставу позовних вимог в цій частині - не доведені жодними доказами та не є безумовною підставою для висновку про наявність причинно-наслідкового зв`язку між протиправною поведінкою відповідача та шкодою отриманою позивачем, з урахуванням підстав позову та змісту позовних вимог.

Таким чином, суд дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку, що позивачем не доведено, що відповідач спричинив ряд незаконних дій та у зв`язку його протиправною поведінкою позивач та її сім`я «позбавлені здоров`я, нервів» та що моральна шкода має бути оцінена саме у розмірі 30000 грн.

На думку суду зазначена сума є значно завищеною та такою, що не відповідає дійсним обставинам справи, не ґрунтується на засадах розумності та справедливості, а тому розмір її відшкодування слід визначити у розмірі 1000 гривень.

Визначаючи саме такий розмір компенсації позивачу моральної шкоди, суд виходив з характеру та обсягу душевних страждань, яких позивач зазнав та враховує, що мова йде про розумне і справедливе відшкодування (компенсацію) моральної шкоди, якої б вистачило для морального задоволення, а не про покарання відповідача за його неправомірні дії, що не відповідало б завданням та засадам цивільного судочинства, визначеним статтею 2 ЦПК України.

Необхідність конкретизації позовних вимог та їх обґрунтування обумовлена тим, що відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з частинами 2, 3 статті 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності з частиною 3, статті 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

За правилами, встановленими статтею 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Частинами 1, 5 статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

За змістом частини 2 статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року, рішення ЄСПЛ в справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010, рішення ЄСПЛ у справі «Трофимчукпроти України» від 28.10.2010).

Також, відповідно до висновку Верховного Суду у постанові від 23 жовтня 2019 року по справі № 917/1307/18, розтлумачено сутність принципу змагальності та неможливість застосування учасником справи концепції «негативного доказу» для обґрунтування власної позиції. Так, Верховний Суд зазначив, що принцип змагальності полягає в обов`язку кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження або заперечення власних вимог у спорі. Мається на увазі, що позивач стверджує про існування певної обставини та подає відповідні докази, а відповідач може спростувати цю обставину, подавши власні докази, які вважає більш переконливими. В свою чергу суд, дослідивши надані сторонами докази, та з урахуванням переваги однієї позиції над іншою виносить власне рішення. При цьому сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що їх позиція є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу втрачає сенс уся концепція принципу змагальності.

Враховуючи встановлені судом обставини справи, вищевикладені норми матеріального та процесуального права, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні в ній докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

Враховуючи, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, то у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Так, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 44,01 грн.

Що стосується вимоги представника позивача щодо стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу, суд звертає увагу на наступне.

Відповідно до стаття 59 Конституції України гарантує кожному право на правову допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30.09.2009 № 23-рп/2009 визначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Відповідна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 справа № 826/1216/16.

Так у відповідності до ч. ч. 1, 2 ст. 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.

При цьому, ч. 2 ст. 137 ЦПК України встановлює, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Ч. 3 ст. 137 ЦПК України передбачено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Так, статтями 77 - 80 ЦПК України встановлено критерії доказів, а саме їх належність, допустимість, достовірність та достатність. При цьому, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Крім того, у відповідності до статті 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Визначення договору про надання правової допомоги міститься в статті першій Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», згідно з якою договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

За приписами частини 3 статті 27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.

Договір про надання правової допомоги за своєю правовою природою є договором про надання послуг, який в свою чергу, врегульовано Главою 63 ЦК України. Зокрема, стаття 903 ЦК України передбачає, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Глава 52 ЦК України регулює загальні поняття та принципи будь-якого цивільного договору, включаючи договір про надання послуг. Стаття 632 ЦК України регулює поняття ціни договору; за приписами вказаної статті ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін, зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом, а якщо ціна у договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається виходячи із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору.

Згідно зі статтею 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Таким чином, системний аналіз наведених вище норм законодавства дозволяє зробити наступні висновки: договір про надання правової допомоги є підставою для надання адвокатських послуг та, зазвичай, укладається в письмовій формі (виключення щодо останнього наведені в частині 2 статті 27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність»); за своєю правовою природою договір про надання правової допомоги є договором про надання послуг, крім цього, на такий договір поширюються загальні норми та принципи договірного права, включаючи, але не обмежуючись главою 52 ЦК України; як будь-який договір про надання послуг, договір про надання правової допомоги може бути оплатним або безоплатним. Ціна в договорі про надання правової допомоги встановлюється сторонами шляхом зазначення розміру та порядку обчислення адвокатського гонорару; адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплату гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв; адвокатський гонорар (ціна договору про надання правової допомоги) зазначається сторонами як одна із умов договору при його укладенні. Вказане передбачено як приписами цивільного права, так і Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»; відсутність в договорі про надання правової допомоги розміру та/або порядку обчислення адвокатського гонорару (як погодинної оплати або фіксованого розміру) не дає як суду, так і іншій стороні спору, можливості пересвідчитись у дійсній домовленості сторін щодо розміру адвокатського гонорару.

Тобто, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність».

У разі відсутності у тексті договору таких умов (пунктів) щодо порядку обчислення, форми та ціни послуг, що надаються адвокатом, суди, в залежності від конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, мають право відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат, задовольнити її повністю або частково.

Відповідна правова позиція викладена у додатковій постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 06.03.2019 справа № 922/1163/18.

Проте, договір про надання правової допомоги від 21.06.2022, укладений між позивачем та його представником не містить у тексті договору таких умов (пунктів) щодо порядку обчислення, форми та ціни послуг, що надаються адвокатом.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено в п. 95 Рішенні у справі «Баришевський проти України» від 26.02.2015 року, п. п. 34-36 Рішення у справі «Гімайдуліна і інших проти України» від 10.12.2009 року, п. 88 Рішення у справі «Меріт проти України» від 30.03.2004 року, заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише в разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 19, 141, 258, 259, 263, 264, 265, 268, 272, 273,279 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної та моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти як відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, які складаються з: 1500 грн. вартість франшизи та 1000 грн. моральної шкоди, а всього 2500 (дві тисячі п`ятсот) грн. 00 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у вигляді сплаченого судового збору в розмірі 44 (сорок чотири) грн. 01 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення суду складено 09 червня 2023 року.

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_5 , місце проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_6 , місце проживання: АДРЕСА_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_3

Суддя О.Б.Подорець