ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4572/23 Справа № 183/1951/22 Суддя у 1-й інстанції - Городецький Д. І. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 червня 2023 року Дніпровський Апеляційний суд у складі: головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Деркач Н.М., Пищиди М.М.,

за участю секретаря - Лопакової А.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 до Управління Служби безпеки України у Дніпропетровській області, Дніпропетровської обласної прокуратури про звільнення майна з-під арешту

за апеляційною скаргою Управління Служби безпеки України у Дніпропетровській області

на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 лютого 2023 року, -

В С Т А Н О В И В:

17 травня 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Управління Служби безпеки України у Дніпропетровській області, Дніпропетровської обласної прокуратури про захист права власності шляхом усунення перешкод у здійсненні власником права розпорядження своїм майном (а.с.2-11).

09 червня 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з уточненим позовом до Управління Служби безпеки України у Дніпропетровській області, Дніпропетровської обласної прокуратури про захист права власності шляхом усунення перешкод у здійсненні власником права розпорядження своїм майном, у якому усунула недоліки первісної заяви (а.с.24-29).

31 серпня 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Управління Служби безпеки України у Дніпропетровській області, Дніпропетровської обласної прокуратури про звільнення майна з-під арешту, у якому змінила підстави позову. На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилалася на те, що вона є власником земельної ділянки площею 2,000 га., кадастровий номер :01:402:0032, з цільовим призначенням: для ведення особистого селянського господарства, яка розташована на території Піщанської сільської ради, яка належить їй у відповідності до Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 381515, виданого Новомосковською районною державною адміністрацією на підставі розпорядження голови Новомосковської районної державної адміністрації № 1148 від 15.07.2008 року та зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 01-08-126-02678. 17 травня 2011 року слідчим слідчого відділу Управління Служби безпеки України у Дніпропетровській області Живовим А.Б. у кримінальному провадженні № 190 винесено постанову про накладення арешту на майно, відповідно до якого накладено арешт на 32 земельні ділянки, у тому числі земельну ділянку площею 2,000 га., кадастровий номер :01:402:0032, яка належить їй на праві власності. За результатами досудового розслідування до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області направлено кримінальну справу за обвинуваченням ОСОБА_2 за ч.2 ст. 364 КК України (кримінальна справа суду № 183/8071/13-к), в межах якої слідчим слідчого відділу Управління Служби безпеки України у Дніпропетровській області Живовим А.Б. винесено постанову від 17 травня 2011 року про накладення арешту на майно, у тому числі, належну їй земельну ділянку. 02 вересня 2014 року Новомосковським міськрайонним судом Дніпропетровської області винесено постанову у кримінальній справі за обвинуваченням ОСОБА_2 за ч.2 ст. 364 КК України (кримінальна справа суду № 183/8071/13-к), відповідно до якої провадження у кримінальній справі відносно ОСОБА_2 , обвинуваченого у скоєнні злочину, передбаченого ч.2 ст. 364 КК України - закрите, у зв`язку з відсутністю в діянні складу злочину, постанова набрала законної сили 10 вересня 2014 року. В листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернулася до приватного нотаріуса з метою вчинення нотаріальної дії стосовно зазначеної вище земельної ділянки, але від нотаріуса їй стало відомо, що на земельну ділянку накладено арешт на підставі постанови про накладення арешту на майно б/н. від 17.05.2022 р. Управління Служби безпеки України у Дніпропетровській області. ОСОБА_1 зазначила, що у кримінальній справі вона не притягалася у якості підозрюваної, обвинуваченою, та не є особою, яка несе відповідальність за дії обвинуваченої особи, також не визнавалася цивільним відповідачем. Суд, закриваючи своєю постановою кримінальну справу відносно обвинуваченого ОСОБА_2 , залишив поза увагою вирішення питання щодо зняття арешту з майна.

У зв`язку з наведеним, у позовній заяві ОСОБА_1 , посилаючись на вимоги ст.ст. 321, 391 ЦК України, просила суд: звільнити з-під арешту земельну ділянку площею 2,000 га., кадастровий номер :01:402:0032, з цільовим призначенням: для ведення особистого селянського господарства, яка розташована на території Піщанської сільської ради, яка належить на праві власності ОСОБА_1 у відповідності до Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 381515, виданого Новомосковською районною державною адміністрацією на підставі розпорядження голови Новомосковської районної державної адміністрації № 1148 від 15.07.2008 року та зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 01-08-126-02678, який накладено у відповідності до постанови про накладення арешту на майно слідчим слідчого відділу Управління Служби безпеки України у Дніпропетровській області Живовим А.Б. від 17.05.2011 року у кримінальній справі № 190 (кримінальна справа суду № 183/8071/13-к) (а.с.40-49).

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 лютого 2023 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Управління Служби безпеки України у Дніпропетровській області, Дніпропетровської обласної прокуратури про звільнення майна з-під арешту - задоволені.

Звільнено з-під арешту земельну ділянку площею 2,000 га., кадастровий номер :01:402:0032, з цільовим призначенням: для ведення особистого селянського господарства, яка розташована на території Піщанської сільської ради, яка належить на праві власності ОСОБА_1 у відповідності до Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 381515, виданого Новомосковською районною державною адміністрацією на підставі розпорядження голови Новомосковської районної державної адміністрації № 1148 від 15.07.2008 року та зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 01-08-126-02678, який накладено у відповідності до постанови про накладення арешту на майно слідчим слідчого відділу Управління Служби безпеки України у Дніпропетровській області Живовим А.Б. від 17.05.2011 року у кримінальній справі № 190 (кримінальна справа суду № 183/8071/13-к).

Також вирішено питання щодо судових витрат (а.с.136-140).

В апеляційній скарзі Управління Служби безпеки України у Дніпропетровській області, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просило рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі (а.с.142-150).

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є власником земельної ділянки ділянку площею 2,000 га., кадастровий номер :01:402:0032, з цільовим призначенням: для ведення особистого селянського господарства, яка розташована на території Піщанської сільської ради, що підтверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 381515, виданого Новомосковською районною державною адміністрацією на підставі розпорядження голови Новомосковської районної державної адміністрації № 1148 від 15.07.2008 року та зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 01-08-126-02678.

17 травня 2011 року слідчим слідчого відділу Управління Служби безпеки України у Дніпропетровській області Живовим А.Б. у кримінальному провадженні № 190 винесено постанову про накладення арешту на майно, відповідно до якого накладено арешт на 32 земельні ділянки, у тому числі земельну ділянку площею 2,000 га., кадастровий номер :01:402:0032, яка належить їй на праві власності.

За результатами досудового розслідування до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області направлено кримінальну справу за обвинуваченням ОСОБА_2 за ч.2 ст. 364 КК України (кримінальна справа суду № 183/8071/13-к), в межах якої слідчим слідчого відділу Управління Служби безпеки України у Дніпропетровській області Живовим А.Б. винесено постанову від 17 травня 2011 року про накладення арешту на майно, у тому числі, належну їй земельну ділянку.

02 вересня 2014 року Новомосковським міськрайонним судом Дніпропетровської області винесено постанову у кримінальній справі за обвинуваченням ОСОБА_2 за ч.2 ст. 364 КК України (кримінальна справа суду № 183/8071/13-к), відповідно до якої провадження у кримінальній справі відносно ОСОБА_2 , обвинуваченого у скоєнні злочину, передбаченого ч.2 ст. 364 КК України - закрите, у зв`язку з відсутністю в діянні складу злочину, постанова набрала законної сили 10 вересня 2014 року.

Кримінальна справа розглядалася судом за правилами КПК України 1960 року.

Арешт з земельної ділянки ОСОБА_1 не знімався, що підтверджується Інформацією з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна.

Задовольняючи позовні вимоги суд 1 інстанції, виходив з того, що арешт на належну ОСОБА_1 земельну ділянку, право власності на яку зареєстроване позивачем відповідно до законодавства чинного на час виникнення такого права, накладався органами досудового розслідування в рамках кримінального провадження по обвинуваченню ОСОБА_2 в скоєнні злочину передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України провадження у якій закрито за відсутністю в діянні складу злочину. Однак арешт, який підлягав скасуванню після припинення кримінальних процедур, не був знятий та збереження впродовж тривалого часу чинності арешту щодо майна ОСОБА_1 за умов відсутності будь-яких проваджень щодо цього майна чи позивача порушує право позивача на «мирне володіння своїм майном» та позбавляє позивача «правової визначеності» щодо можливості розпоряджатись належним йому майном на власний розсуд.

Із вказаними висновками суду 1 інстанції колегія суддів погоджується виходячи з наступного.

Як вбачається із матеріалів справи, згідно Державного акту Серія ЯЖ № 381515 від 31 липня 2008 року, виданого Новомосковською райдержадміністрацією на підставі розпорядження голови № 1148 від 15 липня 2008року ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 2,000 га, розташованої на території Піщанської сільської ради, цільове призначення якої для ведення особистого селянського господарства (а.с.12).

Державний реєстр речових прав на нерухоме майно та Реєстр прав власності на нерухоме майно, Державний реєстр іпотек, Єдиний реєстр заборони відчуження об`єктів нерухомого майна станом на 10 лютого 2022 року містить запис про арешт земельної ділянки, кадастровий номер -01-402-0032 на підставі постанови про накладення арешту на майно від 17.05.2011 Управління СБУ в Дніпропетровській області зареєстровано обтяження за № 11178205, реєстратором зазначено Дніпропетровську філію державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України (а.с.13).

Слідчим по ОВС слідчого відділу СБУ в Дніпропетровській області в постанові від 17 травня 2011 року накладено арешт на 35 земельних ділянок, в тому числі на земельну ділянку 2,0 га кадастровий номер -01-402-0032, належну ОСОБА_1 в рамках кримінальної справи порушеної 02 жовтня 2009 року, по факту розтрати в особливо великому розмірі посадовими особами Новомосковської РДА майна, а саме передачі в приватну власність земельних ділянок, які являлися островами, відносились до земель водного фонду і не підлягали передачі (а.с.125-126).

За змістом постанови Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02 вересня 2014 року, закрито провадження в кримінальній справі за відсутності в діянні складу злочину щодо особи, обвинуваченої в скоєнні злочину передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України, який полягав у зловживанні посадовою особою своїм службовим становищем в інтересах третіх осіб, що потягло тяжкі наслідки, з тих підстав, що злочин перестав бути кримінально карним діянням. Обвинувачення полягало, в тому що будучи посадовою особою заступником начальника Новомоськовського районного відділу земельних ресурсів, у березні 2008року в м. Новомоскоську, діючи умисно, в порушення статті 59 Земельного кодексу України та п.п.2.8 і 2.9 своєї посадової інструкції, обвинувачений зловживав своїм службовим становищем в інтересах третіх осіб, прийняв рішення рекомендувати Новомосковській РДА передати 35 громадянам України у власність для ведення особистого селянського господарства, земельні ділянки, що практично не підлягали передачі, розташовані на островах озера ім. В.І.Леніна, що знаходяться на території Піщанської сільради, незаконно визнавши дані острови придатними для передачі у власність, тим самим, використав своє службове становище всупереч інтересам служби, що спричинило заподіяння державним інтересам матеріального збитку у розмірі 226 891,35грн, що у 881 раз перевищує неоподатковуваний мінімум доходів громадян, що є тяжкими наслідками (а.с.14-16, 127-129/).

Доводи апеляційної скарги Управління Служби безпеки України у Дніпропетровській області про те, що скасування (зняття) арешту з майна, який був накладений за правилами кримінального судочинства в рамках кримінального провадження, підлягає розгляду в порядку, визначеному кримінальним процесуальним законом, а тому позивачем обрано невірний спосіб захисту своїх прав і саме чинним кримінальним процесуальним законом передбачено способи захисту прав власника, який не є учасником кримінального провадження і, разом з тим, зазначалось про відсутність такого способу захисту у цивільному процесуальному судочинстві, є безпідставними, виходячи з наступного.

Як вбачається із статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Згідно зі ст. 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до частини першої статті 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Частиною 1 ст. 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно з частиною 1 статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Як вбачається із частини 1 статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до частини 2 вказаної вище статті, особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Частиною 1 статті 386 ЦК України передбачено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності.

Як вбачається із частини 2 вказаної вище статті, власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Частиною 1 статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Стаття 124 Конституції України передбачає, що юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можуть бути вирішені в межах відповідних судових процедур. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу.

Судова юрисдикція - це інститут права, покликаний розмежувати між собою як компетенцію різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського й адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є предмет спору, характер спірних матеріальних правовідносин і їх суб`єктний склад. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції судів, які розглядають справи за правилами цивільного, кримінального, господарського й адміністративного судочинства. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання, тобто діяти в межах установленої законом компетенції.

Цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частини перша та третя статті 3 ЦПК України).

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (частина перша статті 19 ЦПК України).

Спір щодо звільнення майна з-під арешту є приватноправовим, якщо арешт накладений на майно особи, яка не була учасником кримінального провадження, розпочатого за Кримінально-процесуальним кодексом України (далі -КПК України 1960 року) та завершеного (вирок, постанова про закриття провадження) у порядку, передбаченому КПК України 1960 року (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі N 372/2904/17-ц) або КПК України 2012 року (постанова Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі N 2-3392/11). Залежно від суб`єктного складу учасників цього спору його слід розглядати за правилами цивільного чи господарського судочинства.

Велика Палата Верховного Суду вважає, що спори про звільнення майна з-під арешту, накладеного за правилами КПК України 1960 року та незнятого за цим Кодексом після закриття кримінальної справи слід розглядати за правилами цивільного судочинства. Натомість питання про скасування арешту майна, накладеного за правилами КПК України 2012 року та нескасованого після закриття слідчим кримінального провадження, має вирішувати слідчий суддя за правилами кримінального судочинства.

Вказане вище співпадає з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 30 червня 2020 року у справі № 727/2878/19, провадження № 14 - 516цс19.

У справі, яка переглядається, позивач просить скасувати арешт, накладений у межах кримінального провадження за правилами КПК України 1960 року. При цьому згідно з пунктом 9 розділу XI «Перехідні положення» КПК України 2012 року арешт майна, застосований до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжує свою дію до його зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що враховуючи наявність накладеного арешту на майно, неможливість скасування арешту в межах відповідного кримінального провадження та оскільки позивач в інший спосіб, крім звернення до суду з позовом про звільнення майна з-під арешту, захистити своє порушене право власності не може, позов належить задовольнити.

Доводи апеляційної скарги Управління Служби безпеки України у Дніпропетровській області про те, що Управління СБУ як неналежний відповідач помилково притягнутий позивачем як відповідач, безпідставно визначений особою, яка повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві, є безпідставними, виходячи з наступного.

Частиною 1 статті 48 ЦПК України передбачено, що сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.

Як вбачається із частини 2 вказаної вище статті, позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Відповідно до частини 2 статті 51 ЦПК України, якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

Як вбачається із ухвали про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі від 15 червня 2022 року, учасниками справи вказано: позивач: ОСОБА_1 ; відповідач: Управління Служби безпеки України у Дніпропетровській області; відповідач - Дніпропетровська обласна прокуратура (а.с. 39).

Враховуючи обставини справи, апеляційний суд вважає, що у вказаній справі правильно визначені відповідачі.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, правильно встановив обставини справи та відповідні їм правовідносини, наданим доказам дав правильну правову оцінку і обґрунтовано у відповідності з вимогами матеріального і процесуального права дійшов до висновку про задоволення позовних вимог позивача

Інші доводи апеляційної скарги, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи є безпідставними, не спростовують обґрунтованих висновків суду щодо наявності підстав для задоволення позову в повному обсязі, та зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянта, власним тлумаченням норм права, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції. Крім того, вказані доводи були предметом розгляду у суді першої інстанції та судом першої інстанції їм було надано обґрунтовану оцінку, а тому вони додатковому правовому аналізу не підлягають.

Крім того, апелянт не скористався наданими йому правами, не обґрунтував свої заперечення та доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду має бути залишено без змін.

В зв`язку із залишенням апеляційної скарги без задоволення, відповідно до ст. 141 ЦПК України, сплачений апелянтом судовий збір за подання апеляційної скарги поверненню не підлягає.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Управління Служби безпеки України у Дніпропетровській області - залишити без задоволення.

Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 лютого 2023 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: