Справа № 466/93/20
Провадження № 2/466/118/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«29» листопада 2023 року Шевченківський районний суд м. Львова

в складі: головуючого - судді Кавацюка В.І.

при секретарі Молінській С.В., Настасяк Б.І., Хомляк О.П.

учасники справи: позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

третя особа ОСОБА_3

представник позивача ОСОБА_4

представник відповідача ОСОБА_5

розглянувши за правилами загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Станько Тарас Романович, до ОСОБА_2 , третьої особи ОСОБА_3 , про витребування майна,

у с т а н о в и в:

02 січня 2020 року ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Станько Тарас Романович, звернулась в Шевченківський районний суд м. Львова з позовом до ОСОБА_2 , третьої особи ОСОБА_3 про витребування майна, в якому, покликаючись на викладені в позовній заяві обставини, просить ухвалити рішення, яким:

- витребувати від ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 50,8 кв.м., комора в підвалі 5,4 кв.м.

- стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог зіслалась на те, що на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 29.09.2014р. у справі № 466/5494/14-ц, вона набула право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 50,8 кв.м., комора в підвалі 5,4 кв.м. Право власності на іншу 1/2 частки цієї квартири на підставі цього судового рішення набув ОСОБА_6 .

Зазначила, що після цього невідомими особами було підроблено її паспорт громадянина України, на підставі якого 02.08.2015р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко Д.Г. посвідчено довіреність від імені позивачки ОСОБА_1 на представника ОСОБА_7 з повноваженнями на продаж 1/2 частини вищевказаної квартири.

08.08.2015р. спірну квартиру в цілому було відчужено третій особі ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Гірник І.А.

Позивачка зазначила, що жодних осіб на продаж її частки у спірній квартирі не уповноважувала, підпис на довіреності від 02.08.2015р. від її імені виконаний замість неї іншою особою, що підтверджується висновком почеркознавчої експертизи, правочину щодо відчуження квартири не укладала, коштів за продаж квартири не отримувала, а про придбання квартири ОСОБА_3 дізналась вже із відомостей із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

По факту шахрайських дій зверталась у правоохоронні органи та до Шевченківського районного суду м. Львова з позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 08.08.2015р. (справа №466/9421/15-ц).

Також зазначила, що в межах цивільної справи №466/9421/15-ц ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова було вжито заходів забезпечення позову шляхом заборони відчуження спірного майна.

07.08.2017р. рішенням Шевченківського районного суду м. Львова задоволено повністю позов ОСОБА_8 , визнано недійсною довіреність, виданої від імені ОСОБА_8 від 02.08.2015р. та визнано недійсним договір купівлі-продажу від 08.08.2015р., за яким ОСОБА_3 набув право власності на спірну квартиру.

06.09.2018р. постановою Апеляційного суду Львівської області рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 07.08.2017р. у справі №466/9421/15-ц частково скасовано, зокрема, скасовано в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу від 08.08.2015р., укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 та відмовлено в цій частині в задоволенні позову. В решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Як зазначено позивачкою, незважаючи на те, що набуло чинності судове рішення про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 08.08.2015р. в частині його укладення між ОСОБА_8 та ОСОБА_3 , а також попри вжиті судом заходи забезпечення позову шляхом заборони відчуження квартири, ОСОБА_3 відчужив спірну квартиру відповідачці ОСОБА_2 .

Зважаючи на наведене, свої вимоги позивачка ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що спірне майно вибуло з її власності поза її волею та без її відома, у зв`язку з чим просить витребувати майно на підставі ст. 388 ЦК України.

Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Львова від 31 січня 2020 року, після усунення недоліків, вищевказану позовну заяву прийнято до розгляду відкрито провадження у справі та вирішено проводити її судовий розгляд за правилами загального позовного провадження.

18 серпня 2020 року відповідач ОСОБА_2 , від імені якої діє адвокат Свищо С.М., подала відзив на позовну заяву, в обґрунтування якого зіслалась на те, що вона придбала спірну квартиру 19 вересня 2018 року у ОСОБА_3 за відплатним договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Стефанюк О.І., зареєстрованим в реєстрі за №6158. Перед посвідченням договору нотаріус перевірив право власності продавця, наявність заборон та арештів і не встановив жодних перешкод для укладення договору. Про судові рішення, на які покликається позивач в позовній заяві, відповідачу на час укладення договору купівлі-продажу нічого відомо не було. Отже є всі підстави вважати відповідача добросовісним набувачем.

З постанови Апеляційного суду Львівської області від 06 вересня 2018 року вбачається, що згідно повідомлення ГУНП в Київській області на ім`я позивача на підставі її заяви про злочин СВ Броварського ВП ГУНП у Київській області внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань про підробку документів - паспорта ОСОБА_8 .

В цій же постанові зазначено, що згідно висновку №3236 криміналістичної експертизи з дослідження підписів та почерку від 29 серпня 2016 року підписи від імені ОСОБА_8 в графі «Підпис» перед записом « ОСОБА_8 » та рукописні записи « ОСОБА_8 » в графі «Підпис» після підпису в двох примірниках довіреності від 02 серпня 2015 року, посвідчені приватним нотаріусом Шевченко Д.Г. за реєстровим номером 2031, виконані із застосуванням технічних засобів, зокрема, перемальовки «на просвіт».

Отже вказаною постановою Апеляційного суду Львівської області встановлено, що ОСОБА_9 шляхом подання відповідної заяви ініціювала досудове розслідування в порядку, передбаченому кримінально-процесуальним законом, з метою притягнення до кримінальної відповідальності осіб, які вчинили відносно неї злочин, та відшкодування завданих злочином збитків.

У позовній заяві ОСОБА_1 стверджує, що її права та інтереси порушені злочином, який полягає у підробці її паспорта, довіреності від її імені та подальшому продажі квартири без її згоди та відома.

За правилами ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Частиною 1 ст. 1178 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону.

Оскільки позивач покликається на те, що відносно неї було вчинено злочин, вважає, що у даному випадку підлягають застосування норми матеріального права, що регулюють порядок відшкодування шкоди, завданої злочином.

28 серпня 2020 року позивач ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Станько Т.Р., подала відповідь на відзив, у якому позов підтримала в повному обсязі та просила його задовольнити.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 23 жовтня 2020 року підготовче провадження в цивільній справі №466/93/20 було закрито та справу призначено до судового розгляду по суті.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Станько Т.Р., позовні вимоги підтримав, зіславшись на обставини, які викладені в позові. Просить позов задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Свищо С.М. в судовому засіданні проти задоволення позову заперечив, зіславшись на доводи, викладені у відзиві на позовну заяву та просив у задоволенні позову відмовити.

Третя особа ОСОБА_3 в судове засідання жодного разу не з`явився, причину неявки не повідомив.

Оскільки в матеріалах справи достатньо доказів для розгляду справи без його участі, суд вважає за можливе заслухати справу на підставі наявних доказів.

В судове засідання, яке після оголошення перерви було призначено на 29 листопада 2023 року о 15.30 год. учасники справи та їх представники не з`явились, хоч про час та місце розгляду справи були належним чином повідомлені та від представника позивача ОСОБА_1 , адвоката Станька Т.Р. та представника відповідача ОСОБА_2 , адвоката Свищо С.М. подані заяви, з яких вбачається, що вони просять завершувати розгляд справи у їх відсутності.

У відповідності до положень ч.2 ст. 247 ЦПК України у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового засідання 29 листопада 2023 року за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши пояснення представника позивача ОСОБА_1 адвоката Станька Т.Р., представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Свищо С.М., з`ясувавши обставини, на які сторони покликаються як на підставу своїх вимог і заперечень, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 підлягає до задоволення, виходячи з наступних обставин, які були встановлені судом під час розгляду справи по суті.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

В ч. 1 ст. 5 ЦПК України зазначено про те, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Статтею 264 ЦПК України, встановлено перелік питань, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.

Згідно ч. 1, ч. 2 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до частини другої статті 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Статтею 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

В ході судового розгляду справи встановлено, що 29.09.2014р. позивачка ОСОБА_1 (прізвище до реєстрації шлюбу 06.12.2016р. ОСОБА_10 ) на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 29.09.2014р. у справі №466/5494/14-ц набула право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 50,8 кв.м., комора в підвалі 5,4 кв.м.

Право власності на іншу 1/2 частки квартири за цим судовим рішенням набув ОСОБА_6

29.12.2014р. здійснено державну реєстрацію права власності позивачки на 1/2 частки вищевказаної квартири по АДРЕСА_1 , що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №31827139.

02.08.2015р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко Д.Г. за реєстровим № 2031 посвідчено довіреність, із змісту якої вбачається, що ОСОБА_8 уповноважує ОСОБА_7 бути представником з питань продажу належної їй 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 .

Відповідно до висновку №3236 криміналістичної експертизи з дослідження підписів та почерку від 29.08.2016 року - підписи від імені ОСОБА_8 , розташовані в графі «Підпис» перед записом « ОСОБА_8 » та рукописні записи « ОСОБА_8 » в графі «Підпис» після підпису в двох примірниках довіреності від 02.08.2015 року, посвідчені приватним нотаріусом Шевченко Д.Г. за реєстровим номером 2031, виконані із застосуванням технічних засобів, зокрема перемальовки «на просвіт».

27.11.2015р. ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова відкрито провадження у цивільній справі 466/9421/15-ц за позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_3 про визнання недійсною довіреності та визнання недійсним договору купівлі-продажу.

28.12.2015р. ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова у цивільній справі №466/9421/15-ц застосовано заходи забезпечення позову шляхом заборони відчуження спірної квартири АДРЕСА_1 .

07.08.2017р. рішенням Шевченківського районного суду м. Львова задоволено позов ОСОБА_8 , зокрема, визнано недійсною довіреність виданої від імені ОСОБА_8 від 02.08.2015р. та визнано недійсним договір купівлі-продажу від 08.08.2015р., укладеного між ОСОБА_8 , ОСОБА_6 та ОСОБА_3 .

У рішенні Шевченківського районного суду м. Львова від 07.08.2017р. у справі №466/9421/15-ц встановлено, що довіреність на продаж 1/2 частки кватири від імені ОСОБА_8 була підписана не нею, а іншою особою, що підтверджується висновком судової почеркознавчої експертизи.

06.09.2018р. постановою Апеляційного суду Львівської області рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 07.08.2017р. справі №466/9421/15-ц частково скасовано, а саме скасовано в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу від 08.08.2015р., укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 та відмовлено в цій частині в задоволенні позову. В решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Оскільки, відповідно до ст. 384 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, відповідно, 06.09.2018р. набрало законної сили судове рішення про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 08.08.2015р. в частині його укладення між ОСОБА_8 та ОСОБА_3 .

Відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відтак, обставини, встановлені в рішенні Шевченківського районного суду м. Львова від 07.08.2017р. та постановою Апеляційного суду Львівської області від 06.09.2018р. у справі №466/9421/15-ц, вказують на вибуття спірного майна з власності позивачки ОСОБА_1 (дошлюбне прізвище - ОСОБА_10 ) поза її волею.

19.09.2018р. ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу, реєстровий №6158, продав спірне майно відповідачу ОСОБА_2 .

Зважаючи на вищевказані обставини, суд приходить до переконання, що ОСОБА_3 було відомо про відсутність у нього права на продаж квартири, а також про застосовані у справі №466/9421/15-ц заходи забезпечення позову щодо продажу квартири, оскільки, під час розгляду справи №466/9421/15-ц, він в апеляційному порядку оскаржував вказана ухвала про забезпечення позову, проте, апеляційний суд залишив таку ухвалу без змін.

Відповідно до ст. 658 ЦК України право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару.

Відповідно до ч.1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Оскільки, договір купівлі-продажу 1/2 частини квартири від 08.08.2015р. в частині його укладення між ОСОБА_8 та ОСОБА_3 визнано недійсним, то подальше відчуження ОСОБА_3 цього майна відповідачці ОСОБА_2 також було незаконним.

Відповідно до ст. 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Відповідно до ч.1 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Суд не погоджується з доводами сторони відповідача про те, що витребування майна у ОСОБА_2 покладе на неї надмірний індивідуальний тягар, що порушуватиме ст.1 Протоколу першого до Конвенції з прав людини та основоположних свобод, з огляду на наступне.

Віндикаційний позов (ст. 388 ЦК України) один із способів захисту права власності, за змістом якого майно може бути витребувано у добросовісного набувача.

Віндикаційний позов є речово - правовим способом захисту права власності у правовідносинах, які виникли між сторонами, що не перебували між собою у будь-яких договірних відносин.

Разом з цим, правовідносини добросовісного набувача щодо придбання спірного майна врегульовані договірними зобов`язаннями, у випадку порушення яких застосовуються способи захисту, що виникають з правової природи договору купівлі-продажу.

А саме, у випадку відсудження третіми особами у покупця майна, покупець має право захистити та відновити свої порушені права та інтереси у спосіб, передбачений ст. 661 ЦК України.

Відповідно до ч.1 ст. 661 ЦК України у разі вилучення за рішенням суду товару у покупця на користь третьої особи на підставах, що виникли до продажу товару, продавець має відшкодувати покупцеві завдані йому збитки, якщо покупець не знав або не міг знати про наявність цих підстав.

За змістом ст. 388 та ст. 661 ЦК України власник, за наявності для цього правових підстав, має право витребувати у добросовісного набувача майно, а добросовісний набувач має право звернутися до продавця товару з вимогою про відшкодування збитків.

Отож, відповідач ОСОБА_2 не зазнає труднощів у пошуках способів компенсації своїх втрат. Ці способи уже законодавчо визначені у ст. 661 ЦК України. Відповідач вправі реалізувати законодавчо визначені способи захисту своїх прав, передбачені ст. 661 ЦК України, шляхом пред`явлення відповідних вимог про відшкодування збитків до продавця спірної квартири ОСОБА_11 .

Відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними" (постанова Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 року у справі № 183/1617/16).

Правова позиція у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.06.2019р. у справі №487/10128/14-ц, постанові Великої Палати Верховного Суду від 01.11.2018р. у справі № 488/5027/14-ц, постанові Верховного Суду від 25.05.2020 року у справі № 759/9617/17, постанові Верховного Суду від 30.10.2019р. у справі №206/1193/16-ц: законодавство України надає ОСОБА_2 після завершення цього судового процесу додаткові ефективні засоби юридичного захисту. Вона не позбавлена можливості відновити своє право, зокрема, пред`явивши вимогу до ОСОБА_1, в якої придбала спірну земельну ділянку, про відшкодування збитків на підставі статті 661 ЦК України. Відповідно до частини першої цієї статті у разі вилучення за рішенням суду товару у покупця на користь третьої особи на підставах, що виникли до продажу товару, продавець має відшкодувати покупцеві завдані йому збитки, якщо покупець не знав або не міг знати про наявність цих підстав.

Верховний Суд у постанові від 25.05.2020р. у справі № 759/9617/17 звертає увагу на те, що розглядаючи спори про витребування такого майна, суди повинні мати на увазі, що в позові про витребування майна може бути відмовлено лише з підстав, зазначених у статті 388 ЦК України, а також під час розгляду спорів про витребування майна мають встановити всі юридичні факти, які визначені статтями 387 та 388 ЦК України, зокрема: чи набуто майно з відповідних правових підстав, чи є підстави набуття майна законними, чи є набувач майна добросовісним набувачем тощо.

За таких обставин, суд вважає доведеними обставини, що спірне майно вибуло з власності позивачки ОСОБА_1 (дошлюбне прізвище - ОСОБА_10 ) поза її волею, водночас, у ОСОБА_3 були відсутні правові підстави на відчуження спірного майна відповідачці ОСОБА_2 , що дає підстави для застосування до спірних правовідносин норми ст. 388 ЦК України про витребування майна у добросовісного набувача.

Оцінюючи зібрані у справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 є підставним та таким, що підлягає до задоволення в повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 3, 4, 5, 10, 12, 13, 76, 77, 78, 79, 81, 82, 83, 89, 133, 141, 258, 259, 263, 264, 265, 268 ЦПК України, ст. ст. 11, 15, 16, 202, 203, 215, 387, 388 ЦК України, суд

у х в а л и в :

Позов ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Станько Тарас Романович, до ОСОБА_2 , третьої особи ОСОБА_3 , про витребування майна задовольнити повністю.

Витребувати від ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 50,8 кв.м., комори в підвалі площею 5,4 кв.м..

Стягнути з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 витрати по оплаті судового збору в розмірі 1 945,50 грн. (одну тисячу дев`ятсот сорок п`ять гривень п`ятдесят копійок)..

Рішення може бути повністю або частково оскаржено в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів, який обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса місця проживання: АДРЕСА_2 .

відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса місця проживання: АДРЕСА_3 , АДРЕСА_4 ;

третя особа: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса місця проживання: АДРЕСА_5 .

Повний текст рішення складений 11 грудня 2023 року.

Суддя В. І. Кавацюк