Провадження № 22-ц/801/2417/2023
Головуючий у суді 1-ї інстанції Аліменко Ю. О.
Доповідач:Сопрун В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2023 рокуСправа № 127/24977/21м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:

головуючого Сопруна В.В.,

суддів Войтка Ю.Б., Стадника І.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу №127/24977/21 запозовом Моторного (транспортного) страхового бюро України до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди в порядку регресу,

за апеляційною скаргою Моторного (транспортного) страхового бюро України на рішення Калинівського районного суду Вінницької області від 21 березня 2023 року, яке ухвалене суддею Аліменко Ю.О. в Калинівському районному суді Вінницької області,

в с т а н о в и в :

В вересні 2021 року позивач МТСБУ звернулось в суд з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди в порядку регресу, мотивуючи позовні вимоги тим, що 05 грудня 2018 року приблизно о 23:40 год ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом марки «РЕНО ЛАГУНА», н.з. Республіки Польща НОМЕР_1 , рухаючись по проїзній частині вул. Київській в м. Вінниця, яка має 4 смуги для руху в обох напрямках, в напрямку вул. С. Зулінського, в районі е/о № 165 допустив наїзд на пішохода ОСОБА_2 , який не переконавшись у власній безпеці, перетинав проїзну частину в невстановленому місці, справа-наліво по напрямку руху автомобіля.

Внаслідок ДТП, відповідно до висновку судово медичної експертизи № 1290/588 від 18 червня 2019 року, ОСОБА_2 отримав тілесні ушкодження, які являлися небезпечними для життя на момент спричинення та належать до тяжких тілесних ушкоджень.

Відповідно до висновку судово-автотехнічної, транспортно-трасологічної експертизи №287 від 03 червня 2019 року ОСОБА_1 повинен був діяти відповідно до п.п.12.2, 12.3 Правил дорожнього руху України, ОСОБА_2 порушив вимоги п.п. 4.7, 4.14 Правил дорожнього руху України.

Постановою слідчого СВ Вінницького відділу поліції ГУНП у Вінницькій області від 28 червня 2019 року кримінальне провадження, внесене до Єдино реєстру досудових розслідувань за №0004718 від 06 грудня 2018 року, закрите у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, в діях водія ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

На час дорожньо-транспортної пригоди відповідач ОСОБА_1 не мав чинного полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

TOB «Юридична компанія «Відшкодування» в інтересах ОСОБА_2 звернулося до Моторного (транспортного) страхового бюро України (далі - Позивач/МТСБУ) з заявою від 04 жовтня 2019 року про відшкодування шкоди, заподіяної в результаті дорожньо-транспортної пригоди.

Потерпілій особі - ОСОБА_2 МТСБУ на підставі наказу №3262 від 17 березня 2020 року сплатив страхове відшкодування 135417,02 грн.

МТСБУ на адресу відповідача, було направлено вимогу №3.1-02/9274 від 19 березня 2020 року про відшкодування МТСБУ суми страхового відшкодування внаслідок ДТП, однак відповідачем жодних дій з відшкодування завданих збитків вчинено не було.

Таким чином, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_1 на користь МТСБУ суму страхового відшкодування в порядку регресу в розмірі 135417,02 грн та судовий збір.

Рішенням Калинівського районного суду Вінницької області від 21 березня 2023 року в задоволені позову відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що судом не встановлено, що дії відповідача ОСОБА_1 були неправомірними та, що був наявний безпосередній причинний зв`язок між його діями і шкодою, завданою ОСОБА_2 , оскільки він не мав можливості уникнути ДТП в зв`язку з діями пішохода.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, МТСБУ подало апеляційну скаргу, оскільки вважає, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, є необґрунтованими, рішення суду ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права. Просило рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що оскільки сплачено відшкодування потерпілому в розмірі 135417,02 грн, МТСБУ набуло право зворотної вимоги в порядку регресу до відповідача, у розмірі виплаченого відшкодування відповідно до ч.1 ст.1191 ЦК України та ст. 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 адвокат Шкрабалюк Ю.В. просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 30 листопада 2023 року розгляд справи в апеляційній інстанції призначено без повідомлення учасників справи згідно ч.1 ст.369 ЦПК України.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню за таких підстав.

Згідно ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ст. 76 ЦПК України).

Згідно ч.1-3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам судове рішення суду не відповідає, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 05 грудня 2018 року приблизно о 23:40 год ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом марки «РЕНО ЛАГУНА», н.з. Республіки Польща НОМЕР_1 , рухаючись по проїзній частині вул. Київській м. Вінниця, яка має 4 смуги для руху в обох напрямках, в напрямку вул. С. Зулінського, в районі е/о № 165 допустив наїзд на пішохода ОСОБА_2 , який не переконавшись у власній безпеці, перетинав проїзну частину в невстановленому місці, справа-наліво по напрямку руху автомобіля. Відомості про дану подію внесені до ЄРДР за № 0004718.

Постановою слідчого СВ Вінницького ВП ГУНП у Вінницькій області від 28 червня 2019 року кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0004718 від 06 грудня 2018 року закрито у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України в діях водія ОСОБА_1 . Копію постанови направлено начальнику Управління патрульної поліції м. Вінниці, для притягнення пішохода ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за порушення ПДР України.

Внаслідок ДТП, відповідно до висновку судово-медичної експертизи №120/588 від 18 червня 2019 року, пішохід ОСОБА_2 отримав тілесні ушкодження у вигляді: «Закрита черепно-мозкова травма забій головного мозку. Забій м`яких тканин тім`яної ділянки. Поверхневі рани та садна лобної ділянки, шиї, обличчя. Закрита травма грудної клітки. Малий гематоракс праворуч. Закритий перелом обох лобкових та обох сідничних кісток із незначним зміщенням. Вторинно-відкритий уламковий перелом обох кісток лівої гомілки зі зміщенням. Рвана рана правої кисті із пошкодженням сухожилків розгиначів 4, 5-го пальців», вказані ушкодження у ОСОБА_2 являлися небезпечними для життя в момент спричинення, належать до тяжких тілесних ушкоджень.

Відповідно до висновку судово-авто технічної, транспортно-трасологічної експертизи № 287 від 03 червня 2019 року, водій ОСОБА_1 повинен був діяти відповідно вимогам п.п. 12.2, 12.3 Правил дорожнього руху України:

- п. 12.2 «У темну пору доби та в умовах недостатньої видимості швидкість руху повинна бути такою, щоб водій мав змогу зупинити транспортний засіб у межах видимості дороги»;

- п. 12.3 «У разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди».

В ситуації, яка склалася, водій автомобіля «РЕНО ЛАГУНА» ОСОБА_1 не мав технічної можливості попередити наїзд на пішохода шляхом термінового гальмування, з зупинкою автомобіля «РЕНО ЛАГУНА» до смуги руху пішохода, при цьому в його діях не вбачається невідповідностей вимогам Правил дорожнього руху, які з технічної точки зору знаходилися б в причинному зв`язку з виникненням події даної дорожньо-транспортної пригоди.

Постановою Вінницького міського суду Вінницької області від 07 серпня 2019 року ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. Провадження було закрите, в зв`язку з закінченням строків накладення адміністративного стягнення, передбаченого ст. 38 КУпАП.

Судом встановлено, що на час ДТП відповідач не мав чинного договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, в зв`язку з чим, TOB «Юридична компанія «Відшкодування» в інтересах ОСОБА_2 звернулася до МТСБУ з заявою від 04 жовтня 2019 року про відшкодування шкоди, заподіяної в результаті дорожньо-транспортної пригоди.

Потерпілій особі ОСОБА_2 , МТСБУ на підставі наказу №3262 від 17 березня 2020 року сплатив страхове відшкодування 135417,02 грн (а.с.13).

МТСБУ на адресу відповідача, було направлено вимогу №3.1-02/9274 від 19 березня 2020 року про відшкодування МТСБУ суми страхового відшкодування внаслідок ДТП (а.с.19).

Згідно ст. 22 «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон), МТСБУ відшкодовує у встановленому Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна життю, здоров`ю та майну третіх осіб під час ДТП.

Ст. 1191 ЦК України та п. 38.2.1 ст. 38 Закону «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування.

Згідно підпункту «а» пункту 41.1 статті 41 вказаного Закону, МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам пункту 1.7 статті 1 цього Закону, та майну, яке знаходилося в такому транспортному засобі.

У відповідності до ч. 1, 2 ст. 1187 Цивільного Кодексу України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Особливі правила ст.1187 ЦК України діють тоді, коли шкоду завдано тими властивостями об`єкта, через які діяльність із ним визнається джерелом підвищеної небезпеки.

Головною особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володільця (користувача) небезпечного об`єкта буде зобов`язано відшкодувати шкоду незалежно від вини цієї особи. Перед потерпілим несуть обов`язок відшкодувати завдану шкоду як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки.

Як зазначив ВС у постанові від 21 квітня 2021 року у справі № 450/4163/18 провадження № 61-69св21, особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки (крім випадку відшкодування шкоди, завданої внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки), є те, що володілець такого джерела зобов`язаний відшкодувати завдану шкоду незалежно від його вини. Разом із цим відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого.

Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювана шкоди.

В той же час, чинне законодавство не передбачає такої підстави для звільнення від відповідальності власника джерела підвищеної небезпеки як вина потерпілого, на яку послався суд першої інстанції.

Зазначене відповідає висновкам Верховного Суду у постановах: від 05 червня 2019 року у справі № 466/4412/15-ц (провадження № 61-37654св18); від 15 серпня 2019 року у справі № 756/16649/13-ц (провадження № 61-26702св18); від 02 жовтня 2019 року у справі № 447/2438/16-ц (провадження № 61-26195св18); від 11 грудня 2019 року у справі № 601/1304/15-ц (провадження № 61-33216св18), від 03 червня 2020 року у справі № 345/3335/17 (провадження № 61-22598св18), від 07 жовтня 2020 року у справі № 742/637/19 (провадження № 61-320св20).

Крім того, колегія враховує, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.

Таким чином, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини заподіювача шкоди. Якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

Відповідно до вимог частини першої ст. 1188 ЦК України, шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме:1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; 2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; 3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

Якщо внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки було завдано шкоди іншим особам, особи, які спільно завдали шкоди, зобов`язані її відшкодувати незалежно від їхньої вини. Підставами звільнення володільців джерел підвищеної небезпеки від обов`язку відшкодувати завдану шкоду іншим особам можуть бути дія непереборної сили або умисел самого потерпілого (ст. 1187 ЦК).

З огляду на презумпцію вини завданої шкоди, передбаченою ч.2 ст.1166 ЦК України, відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду, якщо доведе, що шкоду було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (ч.5.ст.1187 ЦК України).

Відповідачем не доведено, що дорожньо-транспортна пригода трапилась внаслідок умислу потерпілого або непереборної сили, а тому відповідальність володільця джерела підвищеної небезпеки за встановлених судом обставин не виключається. Навпаки, не доведення протилежного відповідачем та не встановлення судом першої інстанції окреслених винятків свідчить про існування безумовного обов`язку безпосереднього заподіювача шкоди відшкодувати її потерпілому у повному обсязі.

З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що розглядаючи справу, суд першої інстанції не врахував, що відсутність вини водія транспортного засобу та закриття кримінального провадження відносно нього не звільняє останнього від обов`язку відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, тобто особа, яка завдала шкоди джерелом підвищеної небезпеки, відповідає й за випадкове її завдання (без вини).

Зазначене узгоджується з правовим висновком викладеним в постанові Верховного Суду від 03 травня 2022 року у справі №450/4163/18.

Матеріали справи не містять доказів сплати ОСОБА_1 на рахунок МТСБУ коштів у розмірі 135417,02 грн.

Таким чином, МТСБУ має право зворотної вимоги у порядку частини першої статті 1191 ЦК України.

За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку, про обґрунтованість доводів апеляційної скарги, що рішення суду про відмову в задоволенні позовних вимог є незаконним та ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права, а саме не застосуванням положень ст. 1166, 1187 ЦК України та пп. 38.2.1 п. 38.2 ст. 38, 41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Оскільки МТСБУ відповідно до Закону здійснило відшкодування шкоди за водія транспортного засобу, який не мав договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, колегія суддів приходить до висновку щодо задоволення позовних вимог, а саме стягнення з ОСОБА_1 на користь МТСБУ понесені витрати, пов`язані з регламентною виплатою, в порядку регресу у розмірі 135417,02 грн.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, то відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З матеріалів справи вбачається, що у розмірі, визначеному Законом України «Про судовий збір» МТСБУ сплачено судовий збір за подання позовної заяви в сумі 2 270 грн та за подання апеляційної скарги в сумі 3405 грн, а всього 5675 грн.

Оскільки колегія суддів дійшла висновку про скасування рішення суду з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову, а також беручи до уваги те, що матеріали справи не містять доказів звільнення відповідача від сплати судового збору відповідно до закону, сплачений позивачем судовий збір в сумі 5675 грн підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь МТСБУ.

Керуючись ст. ст. 141, 367, 369, 374, 376, 381-384, 389 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу Моторного (транспортного) страхового бюро України задовольнити.

Рішення Калинівського районного суду Вінницької області від 21 березня 2023 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов Моторного (транспортного) страхового бюро України до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди в порядку регресу задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_1 ) на користь Моторного (транспортного) страхового бюро України (; місцезнаходження: м. Київ, бульвар Русанівський, 8) суму страхового відшкодування в порядку регресу в розмірі 135417,02 грн (сто тридцять п`ять тисяч чотириста сімнадцять грн 02 коп.) та судовий збір в сумі 5675 грн (п`ять тисяч шістсот сімдесят п`ять грн).

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено 13 грудня 2023 року.

Головуючий Сопрун В.В.

Судді Войтко Ю.Б.

Стадник І.М.