Справа № 456/4496/18
Провадження № 2/456/26/2023
РІШЕННЯ

іменем України

06 червня 2023 року місто Стрий

Стрийський міськрайонний суд Львівської області в складі:

головуючого судді Шрамка Р. Т. ,

з участю секретаря: Дверій Ю.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Стрию справу №456/4496/18 за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_5 в інтересах малолітньої ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , третьої особи без самостійних вимог на стороні відповідача служби у справах дітей управління соціально-гуманітарної політики Моршинської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування житлом, -

встановив:

Позивачі звернулись до суду з позовом до відповідачів про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням у квартирі АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог покликаються на те що, 27 вересня 2011 року ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулися з позовом про витребування у спільну часткову власність по 1/4 частці з володіння ОСОБА_5 квартири АДРЕСА_1 , набутої відповідачем за договором дарування від 07 травня 2009 року, укладеним з ОСОБА_7 . Дана квартира належала їм на праві спільної часткової власності на підставі свідоцтва про право власності на квартиру від 21 травня 1997 року. 26 березня 2004 року між ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та ОСОБА_9 укладений договір купівлі-продажу спірної квартири, який рішенням Стрийського міськрайонного сулу від 24.03.2011 року визнано недійсним, як фіктивний правочин, оскільки слугував гарантією повернення ОСОБА_4 - ОСОБА_9 грошей в сумі 7 000 доларів США отриманих останнім за кредитним договором для ОСОБА_4 , яка повністю сплатила банку «Фінанси та кредит» цю позику. ОСОБА_9 поза їхньою волею відчужив спірну квартиру ОСОБА_7 , а останній віддарував відповідачу ОСОБА_5 за договором 07.05.2009 року. 11 січня 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області розглянувши справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 25.07.2014 року у справі №456/2483/11 за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_5 з участю третіх осіб ОСОБА_9 , ОСОБА_7 про витребування майна від добросовісного набувача вирішила: рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 25.07.2014 року скасувати та ухвалити нове рішення. Позовні вимоги ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 задовольнити. Витребувати на їх користь у спільну часткову власність по 1/4 частці кожному квартиру АДРЕСА_1 у добросовісного набувача ОСОБА_5 набутої за договором дарування від 07.05.2009 року посвідченого державним нотаріусом Стрийської державної, нотаріальної контори Костур У.Т. реєстровий №1981, за яким ОСОБА_7 подарував, а ОСОБА_5 прийняв у дар квартиру АДРЕСА_1 .

На підставі рішення Апеляційного суду Львівської області від 11.01.2016 року Державним реєстратором Комунального підприємства Львівської обласної ради «Стрийське міжрайнне бюро технічної інвентаризації» були внесені відповідні записи до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Отже, на даний час позивачам, ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на праві спільної часткової власності належить квартира АДРЕСА_1 .

Відповідно до довідки №2556, виданої 26 липня 2018 року Виконавчим комітетом Моршинської міської ради Львівської області в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровано п`ятеро осіб, а саме: позивач - ОСОБА_3 , 1957 р.н., та відповідачі: ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_6 .

Відповідачі не проживали у квартирі жодного дня, а також у квартирі за вище вказаною адресою їхніх особистих речей не зберігається. На даний час місце проживання чи перебування відповідачів невідоме.

Реєстрація відповідачів у належній позивачам квартирі перешкоджає: вільно володіти, користуватись та розпоряджатись власним майном, а також позивачі змушені нести додаткові витрати по оплаті комунальних послуг.

Оскільки відповідачі ніколи не проживали в квартирі в квартирі АДРЕСА_1 , за вказаною адресою не залишилось їхніх особистих речей, тому їх слід визнати таким, що втратили право на користування жилим приміщенням.

Представник позивача ОСОБА_10 , в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задоволити. У зв`язку з тим, що відповідачі зловживають своїми правами та затягують розгляд справи, систематично подають безпідставні заяви про відкладення розгляду справи, а тим часом ОСОБА_8 в інші судові засідання з?являється тому, просив завершувати розгляд справи у відсутності відповідачів.

Відповідачі ОСОБА_5 , в інтересах малолітньої ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , в судове засідання не з`явились, хоча про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином.

Подали до суду відзив в якому зазначили, що у позовній заяві вказано місце реєстрації позивачів, а не місце проживання. Зокрема позивачі ОСОБА_4 , ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зареєстровані у АДРЕСА_2 . Вказаний судинок у с. Довге хоч зданий в експлуатацію, однак, не придатний для проживання. Такі дані отримано у кримінальному провадженні №0000454 . У будинку відсутні двері, опалення та інші умови для проживання (додаток) і вони там не проживають і не перебувають. Позивач, ОСОБА_2 проживає та перебуває у м. Києві. Така інформація відома із засобів масової інформації,зокрема поданих службовцем ОСОБА_2 , декларацій про доходи станом на 2018р. Частиною 12, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 207 від 02.03.2016p., Правил про реєстрацію місця проживання передбачено: «Особи, які не проживають за зареєстрованим місцем проживання більше одного місяця і які мають невиконані майнові зобов`язання, накладені в адміністративному порядку чи за судовим рішенням, або призиваються на строкову військову службу і не мають відстрочки, або беруть участь у судовому процесі в будь-якій якості, зобов`язані письмово повідомити відповідному органу реєстрації про своє місце перебування». Тобто, з дня написання та подачі заяви до суду минуло більше одного місяця, однак, ніхто з чотирьох позивачів не повідомив органу реєстрації та суд про своє фактичне місце проживання, перебування, в результаті порушено ними вимоги до позовної заяви. Окрім того у позовній заяві відсутні засоби зв`язку з позивачами. Відтак, позивачам буде надсилатись поштова кореспонденція однак, позивачі її отримувати не будуть. Позовна заява також не відповідає вимогам п. 4 ч.3 ст. 175 КПК України, яка передбачає , що зміст позовних вимог як спосіб захисту прав, який позивач просить суд визначити у рішенні, якщо позов подано до кількох відповідачів. Позов пред`явлено до чотирьох осіб, враховуючи малолітню дитину.

Відповідно до Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", наказу Міністерства внутрішніх справ «Порядок реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні та зразків необхідних документів», виходячи зі змісту зазначених норм права, поняття «зняття з реєстрації» нерозривно пов`язане з поняттям «житлові права» (право власності на житлове приміщення, право користування житловим приміщенням, визнання особи такою, що втратила таке користування, виселення із займаного приміщення та інше). Тобто, ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», та наведені нормативно правові акти зводяться до того, що потрібне одне рішення суду про житлові права, а не два. Після витребування квартири, в наслідок злочину вчиненого ОСОБА_4 - ОСОБА_5 взагалі не володіє жодним житлом ні в Україні, ні за її межами. Витребування квартири у ОСОБА_5 відбулося рішенням апеляційного суду від 11.01.2016р. у наслідок незаконної видачі виконавчим комітетом Моршинської міської ради ОСОБА_4 рішення від 24.03.2004р., про надання дозволу на продаж 1/2 частини квартири від імені неповнолітніх дітей ОСОБА_4 що відображено у рішенні Стрийського міськрайонного суду від 24.03.2011р., що стало підставою для вчинення злочину ОСОБА_4 і в результаті ОСОБА_5 з малою дитиною залишився бездомним. Права дитини та бездомних громадян, які потерпіли у наслідок злочину позивачки ОСОБА_4 мають бути захищені законом.

Позивачами долучено рішення суду винесене на підставі ст. 330 , 388 ЦПК України, із витребуванням майна одночасно припинилось право власності і право користування та повернуто квартиру у попередній стан ОСОБА_11 . Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування, розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідні перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання пред`явивши до органу реєстрації одне із судових рішень про житлові права, тому вважають, що вимоги позивачів про визнання осіб такими, що втратили право користування житлом є зайвим. Так, рішенням апеляційного суду від 11.01.2016р. ОСОБА_5 втратив юридично право власності на квартиру і одночасно право користування нею, а тому не має потреби повторно позбавляти їх того чого вже давно позбавлено. По-друге, квартира стала предметом злочину, що встановлено ухвалою апеляційного суду від 20.10.2016р. У позовній заяві, представник позивачів покликається на ч.1 ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». Вказана норма закону передбачає ряд підстав зняття з реєстрації місця проживання особи. До позовної заяви долучено рішення апеляційного суду від 11.01.2016р. вказано, що ОСОБА_11 належить квартира на підставі вказаного судового рішення. У якості доказу до позовної заяви долучено витяги з державного реєстрації речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на кожного з позивачів у яких вказано, що підставою виникнення права власності є рішення суду у справі № 456/2483-11, що черговий раз свідчить про безпідставність позову.

Тобто, покликаючись на ч.1 ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», та внесення відомостей до державного реєстру прав власності на квартиру у відповідності до рішення суду, що вступило в законну силу про право власності, адвокат підтвердив, що він обізнаний з вказаними норма закону, а відтак, зловживає правом. З огляду на те, що вище вказаний Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання, що визначено узагальненою судовою практикою.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання у реєстраційній службі, пред`явивши разом з заявою одне з рішень суду: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Відтак, наведені всі закони, нормативно правові акти зводяться до одного правила.

З 11.01.2016p., з дня вступу у законну силу рішення про витребування майна від добросовісного набувача відповідачі могли б добровільно зняти себе з реєстрації, якби вони нашкодили ОСОБА_11 , а не вони їм, оскільки у 2005р. ОСОБА_4 під виглядом продажу квартири, отримала у них 34000 доларів США, ввівши в оману, заволодівши злочинним шляхом їхніми грішми. Однак, в результаті злочину, в продовж 13 років відповідачі не мають ні житла, ні грошей. ОСОБА_5 залишився з маленькою дитиною без житла. Щодо ОСОБА_4 відкрито кримінальне провадження, передбачене ч.4 ст. 190 КК України. Судовий процес у цивільному провадженні тривав сім років, у кримінальному провадженні п`ять років і на даний час не завершено, оскільки, ОСОБА_4 08.09.2018 р. виїхала до Ізраїлю і там переховується і згідно ухвали апеляційного суду від 21.12.2018 р. перебуває у розшуку.

Реєстрація малої дитини пов`язана з обліком у лікарні, поліклініці, садочку і т.д. На даний час, оскільки, їм не відшкодовані Валевськими гроші, вони не можуть придбати інше житло у якому змогли б здійснити свою реєстрацію.

Те, що відповідачі зареєстровані і не можуть проживати у квартирі, за яку заплатили 45000 доларів СІІІА, не з їхньої вини. Віддавши ОСОБА_4 34 000 доларів США і ОСОБА_9 ще 11 000 доларів тобто за 45 000 доларів США вони могли б мати житло ще 13 років тому, як вчинено позивачкою ОСОБА_4 злочин.

Норма про житлове право може бути реалізова за наявності двох обов`язкових складових, які повинні бути доведені під час судового розгляду, зокрема: По-перше, це термін не проживання в житловому приміщенні понад один рік. По-друге, це те, що особа не проживає за адресою своєї реєстрації саме поважних причин.

В разі їх поважності, наприклад, внаслідок неправомірної поведінки інших членів: суд може продовжити пропущений строк і відмовити в задоволенні позовних вимог.

Доказами про не проживання члена сім`ї можуть бути будь-які фактичні дані зокрема: пояснення свідків, котрі підтвердять в суді факт не проживання особи в житловому приміщенні, акти про відсутність члена сім`ї протягом одного року за місцем проживання, довідки відділення поштового зв`язку про те, що особа не отримувала поштові відправлення, які надходили на її ім`я чи особисте листування із якого вбачається, що особа дійсно змінила місце проживання, інші докази зокрема: утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо.

Позивачі не долучили до позовної заяви жодного доказу про відсутність їхнього проживання у квартирі.

У вироку від 11.05.2018 р. Самбірський міськрайонний суду вину ОСОБА_4 , визнав, у повній мірі задовольнив цивільний позов про відшкодування 34 000 юларів США і у випадку їх відшкодування вони могли б придбати помешкання і зареєструватись у ньому, однак, позивачка у даному позові, а обвинувачена у кримінальній справі, вирішила переховуватись за межами України і кримінальне зовадження зупинене до її розшуку.

У позовній заяві вказано , що вони змушені нести додаткові витрати по оплаті комунальних послуг, не надавши жодного доказу, що вони дійсно сплачують за комунальні послуги.

Не зважаючи на те, що позивачі раніше проживали у квартирі, користувались житлово-комунальними послугами, однак, їх ніколи не сплачували, а нарахування на відповідачів і сума боргу сягла близько 40 000 гривень.

На підставі наведеного просили в задоволенні позовних вимог відмовити.

Представник третьої особи без самостійних вимог на стороні відповідача служби у справах дітей управління соціально-гуманітарної політики Моршинської міської ради в судове засідання не з`явився, однак подав до суду заяву, згідно якої просив розгляд справи проводити за їхньої відсутності.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував у своїх рішеннях, що сторони, які задіяні в ході судового розгляду, зобов`язані з розумним інтервалом часу цікавитись провадженням у справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальним правами та неухильно виконувати свої процесуальні обов`язки.

Відповідачами подавались заяви про відкладення розгляду справи, причини їх неявки в судове засідання судом визнаються не поважними, оцінюються судом як спосіб затягування розгляду справи і недобросовісне виконання своїх процесуальних прав та обов`язків, оскільки таке намагання і перенесення слухання справи було вже неодноразово, доказів на підтвердження причини відсутності в засіданні сторона відповідача не надавала (з урахуванням зазначеного, відношення сторін до своїх процесуальних прав та обов`язків і тривалості розгляду справи, суд вважає, що чергова заява про перенесення слухання справи і відсутність відповідача не перешкоджає розгляду справи). Отже, суд вважає можливим розгляд справи на підставі наявних матеріалів і доказів. При цьому суд звертає увагу на вимоги статті 121 ЦПК України про те, що справа має бути розглянута судом протягом розумного строку; не може бути залишене поза увагою положення статті 6 Конвенції, якими передбачено, що судові процедури при розгляді справи повинні бути справедливими, справа має бути розглянута в розумний строк, а також те, що в цивільному судочинстві діє принцип ефективності судового процесу, який направлений на недопущення затягування розгляду справи. При цьому слід керувався саме зазначеним, а не наявністю чи відсутністю права, що підлягає захисту, наявністю іншого спору, що начебто перешкоджає вирішенню цієї справи. Таким чином, суд вважає можливим слухання справи за відсутності вказаного відповідачів відповідно до ст. 223 ЦПК України.

Розглянувши матеріали справи суд приходить до висновку, що позов слід задоволити, виходячи з наступного.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Як встановлено в судовому засіданні, рішенням Апеляційного суду Львівської області від 11 січня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 задоволено та витребувано на їх користь у спільну часткову власність по 1/4 частці кожному квартиру АДРЕСА_1 у добросовісного набувача ОСОБА_5 набутої за договором дарування від 07.05.2009 року посвідченого державним нотаріусом Стрийської державної, нотаріальної контори Костур У.Т. реєстровий №1981, за яким ОСОБА_7 подарував, а ОСОБА_5 прийняв у дар квартиру АДРЕСА_1 .

З витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 є власниками на праві спільної часткової власності квартири АДРЕСА_1 , про що свідчать витяги з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 17.07.2018 за №131057910, 131057642, 131058039, 131057334.

Згідно довідки виданої Виконавчим комітетом Моршинської міської ради від 26.07.2018 №2556, вбачається, що в квартирі по АДРЕСА_3 , зареєстровані: ОСОБА_3 , 1957р.н., ОСОБА_5 , 1983р.н., ОСОБА_7 , 1981р.н., ОСОБА_8 , 1956р.н., ОСОБА_6 , 2015р.н.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням суду від 25 липня 2014 року в задоволені позову ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , третіх осіб: ОСОБА_9 , ОСОБА_7 про витребовування майна від добросовісного набувача відмовлено.

Згідно судового наказу від 06 серпня 2018 року, з ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , що проживають по АДРЕСА_3 стягнуто на користь КП «Моршинтеплоенерго» заборгованість в розмірі 18656,13 грн.

Згідно ухвали Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 22 серпня 2018 року, судовий наказ виданий 06 серпня 2018 року про стягнення з ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , що проживають по АДРЕСА_3 стягнуто на користь КП «Моршинтеплоенерго» заборгованість в розмірі 18656,13 грн. скасовано.

Згідно рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 02 грудня 2015 року, вбачається, що з ОСОБА_4 , зареєстрованої по АДРЕСА_2 , проживаючої без реєстрації по АДРЕСА_3 в користь ОСОБА_12 , стягнуто 14886 доларів США боргу за договором позики та судових витрат.

Згідно ухвали Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 06.07.2015, вбачається, що ухвалою суду скасовано судовий наказ про стягнення з ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , в користь ПЖКГ Моршинської міської ради заборгованості у розмірі 11427,79 грн., за надані послуги з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій, а також за надані послуги з водопостачання та водовідведення, судовий збір. Судовий наказ скасовано на підставі заяви ОСОБА_5 , ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , в якій вазано, що в квартирі по АДРЕСА_3 проживає сім`я Валевських, які є споживачами комунальних послуг.

Згідно вироку Самбірського районного суду Львівської області від 11.05.2018 (вирок не набрав законної сили), ОСОБА_4 , визнано винною у вчиненні злочину передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України.

Згідно ухвали Львівського апеляційного суду від 21 грудня 2018 року обвинувачену ОСОБА_4 , зареєстровану в АДРЕСА_2 , проживаючої по АДРЕСА_3 оголошено у розшук.

Згідно рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 08 серпня 2019 року, вбачається, що з ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , на коисть ПЖКГ Моршинської міської ради стягнуто заборгованість з водопостачання та водовідведення по 3268,71 грн., з кожного, за користування послугами в квартирі АДРЕСА_1 .

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

Згідно ст.. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно ст.. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно частини 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Згідно пункту другого частини 34 Постанови, під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації.

Відповідно до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

З матеріалів справи вбачається, що в квартирі яка належить позивачам, зареєстровані відповідачі, яких позивачі просять визнати такими, що втратили право на користування житлом.

Свідок ОСОБА_13 , приведений судом до присяги в судовому засіданні пояснив, що сім`я ОСОБА_5 в квартирі АДРЕСА_1 не живуть і ніколи їх там не бачив. В даній квартирі проживає ОСОБА_11 , з моменту побудови. Валевський із свідком заселився одночасно. Сім`я ОСОБА_5 по даній адресі та на АДРЕСА_4 не проживали та не проживають.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод в здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Враховуючи, що відповідачі, не є членами сім`ї власників житла, ніколи не проживали у спірній квартирі, суд вважає можливим визнати відповідачів такими, що втратили право користування цим житловим приміщенням.

Практика Європейського суду з прав людини (висловлена зокрема, у справі "Глоба проти України", рішення набуло статусу остаточного 19.11.2012 року, пункти 37, 38, 40), свідчить про те, що питання, чи є конкретне приміщення житлом, яке захищається п.1 ст.8 Конвенції, залежатиме від фактичних обставин, а саме - існування достатнього та тривалого зв`язку з певним місцем. Стаття 8 Конвенції захищає право особи на повагу до її існуючого житла. Саме лише прагнення заявниці переселитися у житлове приміщення в майбутньому, за відсутності будь-якого істотного зв`язку з ним, не є достатньою підставою вважати, що це було її "житло" у розумінні ст.8 Конвенції.

Згiдно ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на якi вона посилається як на пiдставу своїх вимог i заперечень. Частиною 3 вказаної статтi передбачено, що доказуванню пiдлягають обставини, якi мають значення для ухвалення рiшення у справi i щодо яких у сторін та iнших осiб, якi беруть участь у справi, виникає спiр.

Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом.

Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Відповідно до ч. 3, 6 ст. 13 ЦК України «Межі здійснення цивільних прав»: не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції (995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що відповідач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 84 ЦПК України, могла б скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях наголошує, що кожна сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у справі за її участю, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

З цього приводу прецедентними є рішення Європейського суду з прав людини у справах «Осман проти Сполученого королівства» від 28 жовтня 1998 року та «Креуз проти Польщі» від 19 червня 2001 року. У вказаних Рішеннях зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню повністю.

Не може суд прийняти до уваги можливу не згоду відповідачів з певними положеннями позову, заперечуючи проти позову, з викладених у відзиві обставинах, оскільки вони спростовуються вищенаведеним та ні чим об`єктивно не підтверджується.

З долученого відповідачем до матеріалів справи копію вироку Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 11.05.2018р. яким позивача ОСОБА_4 , засуджено за вчинення злочину передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, де потерпілою визнано ОСОБА_15 , щодо вчинення ОСОБА_4 , шахрайських дій, де предметом даного злочину є квартира розташована за адресою: АДРЕСА_3 , даний вирок не набрав законної сили, не вбачається, що відповідачі набули права власності на спірну квартиру, тобто відповідачі не є ні власниками, ні членами сім`ї позивачів, звернення відповідачів до правоохоронних органів з приводу вселення чи житлового питання не вливають на вирішення даного позову в межах посилання позивачів на статті 317, 319, 405 ЦК України.

Відповідач повинен довести, що його дiями не було порушено права позивача. Однак, жодних доказiв відповідачем до суду не надано.

Як встановлено судом, ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , не проживали в належній позивачам квартирі з моменту реєстрації, а отже достатні та триваючі зв`язки останніх із житловим приміщенням за зареєстрованим місцем проживання, права користування яким просить позбавити позивач, в даному випадку очевидно відсутні. При цьому відповідачі мають місце проживання, що підтверджується матеріалами справи.

Зважаючи на наведене позов про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням підлягає до задоволення.

Частиною 4 ст. 29 ЦК України передбачено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місцем проживання її батьків (усиновлювачів) або одного із них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоровя, в якому вона проживає.

В силу ст.160 СК України місце проживання дитини визначається по місцю проживання батьків.

Неповнолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає.

Права неповнолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Причини не проживання неповнолітньої дитини за місцем реєстрації не залежать від волі дитини, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для неповнолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків.

Неповнолітня дитина не є самостійним суб`єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками.

Отже, системний аналіз цивільного та житлового законодавства дає підстави вважати, що неповнолітня дитина не може бути самостійним відповідачем за позовом про визнання її такою, що втратила права користування житлом, та зберігає або втрачає таке право автоматично разом з батьками.

Інтереси неповнолітньої дитини ОСОБА_6 , 2015р.н., даним рішенням не порушуються з огляду на те, що неповнолітня у будинку позивачів не мешкає. Залишення неповнолітнього зареєстрованим в будинку позивачів суперечило б ст.9 Конвенції про права дитини та ст.160 СК України.

Керуючись ст..7, 10, 259, 263-268 ЦПК України суд, -

вирішив:

Позовні вимоги задоволити.

Визнати ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_2 , ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_3 , ІПН НОМЕР_3 ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 такими, що втратили право на користування житловим приміщенням в квартирі АДРЕСА_1 .

Стягнути солідарно з ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_2 , ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_3 , ІПН НОМЕР_3 в користь ОСОБА_3 судові витрати в сумі 704 (сімсот чотири) грн.. 80 коп.

Рішення може бути оскаржене позивачем до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а для осіб, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, в цей же строк з дня його отримання.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту рішення.

Повний текст рішення суду виготовлений 16.06.2023.

Суддя Р. Т. Шрамко