Справа № 308/6576/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 червня 2023 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області у складі:

головуючого судді Іванова А.П.,

при секретарі судового засідання Боті О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ужгород в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Дочірнє підприємство «Закарпатський облавтодор» відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати та моральної шкоди,

встановив:

24.04.2023 позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідача Дочірнє підприємство «Закарпатський облавтодор» відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України», в якому просила стягнути з останнього на її користь заборгованість по заробітній платі в сумі 142552, 90 грн., компенсацію втрати частини заробітку у зв`язку порушенням строків її виплати в сумі 14875, 47 грн., моральну шкоду в сумі 15000 грн., всього на загальну суму 172428, 37 грн.

Мотивуючи свої вимоги вказує на те, що вона була прийнята на посаду заступника головного бухгалтера ДП "Закарпатський облавтодор" ВАТ "ДАК "Автомобільні дороги України" (наказ №8-ВК від ЗО вересня 2016 року). З 01 жовтня 2021 року з посади заступника головного бухгалтера переведена на посаду провідного бухгалтера (наказ №45-ВК від 23 вересня 2021 року). Стверджує, що за період з березня 2022 року по грудень 2022 року їй нарахована, але не виплачена заробітна плата у розмірі 142552.90 грн. Неодноразові звернення до відповідача щодо усунення причин заборгованості та виплати мені заборгованості по заробітній платі, не мають жодних позитивних зрушень і, станом на день формування та подання позовної заяви, їй так і не виплачена указана вище заборгованість по заробітній платі. Окрім цього вказує, що у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати вона має право на компенсацію втрати частини доходу, яка становить 14875, 47 грн. Крім цього зауважує, що діями відповідача їй завдано моральну шкоду, так як тривалий час відповідачем не виплачується нарахована заробітна плата, а тому моральну шкоду вона оцінює у сумі 15000 грн.

У судове засідання позивачка не з`явилася, просила здійснити розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі.

Представник відповідача подала заяву про розгляд справи за її відсутності за наявними у такій матеріалами.

30.09.2016 ОСОБА_1 була прийнята на посаду заступника головного бухгалтера ДП "Закарпатський облавтодор" ВАТ "ДАК "Автомобільні дороги України", що стверджується наказом №8-ВК від 30 вересня 2016 року, а також копією трудової книжки.

01 жовтня 2021 року ОСОБА_1 була переведена з посади заступника головного бухгалтера переведена на посаду провідного бухгалтера (наказ №45-ВК від 23 вересня 2021 року, копія трудової книжки).

З довідки про доходи від 20.04.2023, виданою Дочірнє підприємство «Закарпатський облавтодор» відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» за №142/1223 від 21.04.2023, видно, що за період з березня 2022 року по грудень 2022 року дохід позивачки до видачі становить 142552, 90 грн.

Позивачкою в позовній заяві наведено розрахунок суми компенсації за порушення строків виплати такої й визначено, що за період з березня 2022 року по грудень 2022 року сума компенсації (до оподаткування) становить 14875, 47 грн.

Вивчивши зібрані по справі докази, з`ясувавши дійсні обставини справи, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю; кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до частини першої статті 94 Кодексу законів про працю України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу.

Відповідно до ч. 1 ст. 115 КЗпП України, ст. 24 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлено колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництва трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представникам обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Згідно зі ст. 97 КЗпП України власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (справа «Суханов та Ільченко проти України» заяви № 68385/10 та 71378/10), «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання»/«правомірне очікування» (legitimate expectation) стосовно ефективного здійснення права власності. ЄСПЛ неодноразово вказував, що володінням, на яке поширюються гарантії ст. 1 Протоколу №1 Конвенції, є також майнові інтереси, вимоги майнового характеру, соціальні виплати, щодо яких особа має правомірне очікування, що такі вимоги будуть задоволені.

Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно зі ст. 22 цього Закону - суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами.

Стороною позивача надано довідку, зі змісту якої вбачається, що сума нарахованого, але не виплаченого їй відповідачем доходу, за період з період з березня 2022 року по грудень 2022 року становить 142552, 90 грн.

Зі змісту ст. 1 ЗУ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19.10.2000 № 2050-ІІІ вбачається, що право на компенсацію частини доходів у громадянина пов`язують із настанням такого юридичного факту (події), як невиплата грошового доходу у встановлені терміни його виплати.

Статті 2, 3 цього Закону встановлюють термін затримки виплати доходу, за якого виникає право на компенсацію, визначення поняття «доходи» для цілей цього Закону, а також порядок обчислення суми компенсації.

Пункти 1, 2 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їхньої виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159, відтворюють положення Закону №2050-ІІІ, конкретизують підстави та механізм виплати компенсацій. У пункті 4 цього Порядку прописано, що сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків й обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.

Відповідно до правового висновку Верховного суду України, викладеного у постанові №6-131цс12 від 07 листопада 2012 року, основною умовою для виплати громадянам компенсації є порушення власником встановлених строків виплати нарахованих доходів, зокрема, заробітної плати. При цьому, компенсація за порушення строків виплати нарахованого доходу проводиться незалежно від вини органу, що здійснює відповідні виплати та незалежно від порядку і підстав нарахування цього доходу чи його частини: самим підприємством добровільно чи на виконання судового рішення.

Наведений позивачкою у позовній заяві розрахунок заборгованості відповідачем не спростований, такий проведений відповідно до ЗУ «Про оплату праці», ЗУ «Про компенсації громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків її виплати» та Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року №159, а відтак суд вважає, що позовна заява в частині стягнення з відповідача на користь позивачки компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків її виплати в сумі 14875, 47 грн. підлягає до задоволення.

Згідно зі ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму ВСУ від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» крім інших вимог, передбачених ст. 137 ЦПК України, має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, з яких міркувань виходив позивач, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Суд констатує, що заявляючи вимогу про стягнення моральної шкоди, позивачка обґрунтувала таку тим, що затримка відповідачем виплати заробітної плати змусила її докладати додаткових зусиль для організації життя своєї родини, зокрема брати кошти в борг від знайомих, пояснювати їм причину неповернення коштів тощо, однак у підтвердження вказаних обставин не надає відповідних доказів, до прикладу боргових розписок і т.п.

При вирішенні справи судом враховуються також положення ст. 81 ЦПК України, відповідно до якої кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Пунктом 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз`яснено, що оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

За наведеного та враховуючи, що відповідачем порушено трудові права позивачки, зокрема у визначені законодавством строки відповідачем не виплачено позивачці нараховану заробітну плату, суд дійшов висновку, що позов підлягає до часткового задоволення, а саме з відповідача на користь позивачки необхідно стягнути нараховану, але не виплачену заробітну плату та компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати за без урахування податків та інших обов`язкових платежів.

Згідно з ч. 1, ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача.

Керуючись ст. ст. 4, 6, 10, 12, 141, 228, 229, 247, 263, 265, 273, 274 279, 280-282, 354 ЦПК України, ст. ст. 549-551, 625, 651, 1049-1050, 1052, 1054 ЦК України, суд

ухвалив:

Стягнути з Дочірнього підприємства «Закарпатський облавтодор» (, місцезнаходження: 88000, Закарпатська обл., м. Ужгород, вул. Собранецька, буд. 39) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешканка: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) заборгованість по нарахованій, але невиплаченій заробітній платі, за період з березня по грудень 2022 року в сумі 142552 (сто сорок дві тисячі п`ятсот п`ятдесят дві) грн. 90 коп. та суму у 14875 (чотирнадцять тисяч вісімсот сімдесят п`ять) грн. 47 коп. компенсації за порушення строків виплати такої за період з березня по грудень 2022 року без урахування податків та інших обов`язкових платежів, які підлягають утриманню з цих сум відповідно до законодавства України.

В іншій частині позову відмовити.

Стягнути з Дочірнього підприємства «Закарпатський облавтодор» (, місцезнаходження: 88000, Закарпатська обл., м. Ужгород, вул. Собранецька, буд. 39) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешканка: АДРЕСА_1 ) суму сплаченого позивачкою судового збору у 1073 (одна тисяча сімдесят три) грн. 60 коп.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Закарпатського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду А.П. Іванов