Провадження 2/127/3751/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2023 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:

головуючого судді Борисюк І.Е.,

за участю: секретаря судового засідання Остапенко І.В.,

адвоката позивача Балтака О.О.,

відповідачки ОСОБА_1 ,

адвоката відповідачки Рябова Д.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького міського суду Вінницької області звернулась ОСОБА_2 з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Позов мотивований тим, що 12.10.2022 відбулось затоплення квартири позивачки із квартири, розташованої поверхом вище, яка належить відповідачці на праві власності. За результатами дослідження та обстеження квартири позивачки спеціалістом ТОВ «Подільський експертний центр» було складено висновок № 1-м.з. від 01.11.2022, згідно якого розмір майнового збитку становить 39 368, 97 гривень. Крім того, позивачкою вказано про завдання їй моральної шкоди, яка полягає у її душевних стражданнях, яких вона зазнала у зв`язку із пошкодження свого майна відповідачкою та неможливістю нормального користування ним. Внаслідок залиття квартири позивачки порушився її звичайний уклад життя, вона зазнала психологічного стресу, погіршилось її здоров`я. З огляду на вину відповідачки у заподіянні шкоди позивачці, тривалість та глибину її душевних страждань, позивачка вважає 58 000, 00 гривень розумною та справедливою компенсацією.

Вищевикладене й стало підставою для звернення до суду позивачки із вимогами про стягнення на її користь з відповідачки майнової шкоди в розмірі 39 368, 97 гривень та моральної шкоди в розмірі 58 000, 00 гривень. Також позивачка просила стягнути на її користь із відповідачки понесені нею судові витрати.

Ухвалою суду від 28.12.2022 вищевказану заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Також, даною ухвалою запропоновано учасникам справи надати суду заяви по суті справи та докази у строк, встановлений судом.

Із матеріалів справи вбачається, що вищевказане судове рішення із позовною заявою та доданими до неї документами відповідачка особисто отримала 13.01.2023, що відповідним рекомендованим повідомленням про поштове відправлення. (т. 1 а.с. 62)

25.01.2023, у строк встановлений ухвалою суду від 28.12.2022, від адвоката відповідачки надійшов відзив із викладеними у ньому запереченнями щодо задоволення позовних вимог. Так, адвокат відповідачки зазначив, що ОСОБА_1 дійсно є власницею квартири АДРЕСА_1 , де наразі проживає її колишній чоловік, догляд за яким як інвалідом вона здійснює. Завдання шкоди відбулось не у зв`язку із умисними діями відповідачки, які були спрямовані на пошкодження майна позивачки. Дана ситуація є випадковістю, внаслідок проведення ремонтних робіт у ванній кімнаті. Розмір збитків, які просить стягнути позивачка, є обтяжливими і несправедливими для відповідачки в порівнянні із джерелами її існування, способом і укладом життя позивачки. На думку адвоката відповідачки, розмір заявленої позивачкою моральної шкоди є необґрунтованим та непідтвердженим належними доказами. Також адвокат відповідачки заявив клопотання про зменшення витрат позивачки на правничу допомогу.

Разом із відзивом адвокатом відповідачки було подано заяву про письмове опитування позивачки як свідка.

Ухвалою суду від 30.01.2023 узадоволенні клопотання адвоката відповідачки про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін відмовлено; клопотання адвоката відповідачки про письмове опитування учасника справи як свідка задоволено і зобов`язано позивачку надати вичерпну відповідь окремо на кожне питання по суті, зазначене в заяві відповідачки про письмове опитування позивачки як свідка від 24.01.2023, до 06 лютого 2023 року.

06.02.2023 від адвоката позивачки на адресу суду надійшла відповідь на відзив із викладеними у ній поясненнями, міркування і аргументи щодо наведених адвокатом відповідачки у відзиві заперечень і мотиви їх відхилення.

Разом із відповіддю на відзив адвокатом позивачки було надано заяву свідка.

Ухвалою суду від 21.02.2023 позивачці було продовжено процесуальний строк, встановлений судом, для подання відповіді на відзив.

13.02.2023 і 22.02.2023 на адресу суду надійшли письмові пояснення адвоката відповідачки.

Однак, відповідно до ч. 1 ст. 174 ЦПК України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом.

Суд звертає увагу на те, що заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву, підстави, час та черговість подання яких визначаються ЦПК України або судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 2 і ч. 3 ст. 174 ЦПК України).

Вищевикладене, зокрема й порядок подання заяв по суті справи, було роз`яснено судом учасникам справи в ухвалі від 28.12.2022.

Крім того, адвокатом відповідачки не надано підтверджуючих документів про надіслання (надання) письмових пояснень позивачці та/або її адвокату.

Адвокат відповідачки не скористався своїм процесуальним правом на надання заперечень на відповідь на відзив у строк встановлений судом та не просив дозволу подати додаткові пояснення у відповідності до ч. 5 ст. 174 ЦПК України, а суд не визнавав їх подання необхідним.

Тому, враховуючи вищевикладене, суд не приймає до розгляду письмові пояснення адвоката відповідачки, одержані 13.02.2023 і 22.02.2023.

27.02.2023 адвокат відповідачки заявив клопотання про зобов`язання позивачки судом надати відповідь на поставлені їй питання в порядку письмового опитування як свідка.

Також 27.02.2023 на адресу суду надійшло клопотання адвоката позивачки про призначення у справі судової будівельно-технічної експертизи.

28.02.2023 судом відмовлено адвокату відповідачки у задоволенні клопотання від 27.02.2023 та вирішено провести розгляд справи з повідомленням (викликом) сторін у судовому засіданні, про що постановлено відповідні ухвали.

Ухвалою суду від 14.03.2023 у справі було призначено будівельно-технічну експертизу, на час проведення якої провадження у справі було зупинено.

20.07.2023 судом отримано від Товариства з обмеженою відповідальністю «Подільський центр судових експертиз»висновок експерта № 709 від 17.07.2023.

Ухвалою суду від 24.07.2023 провадження у справі було поновлено і справу призначено до судового розгляду.

27.09.2023 на адресу суду від адвоката позивачки надійшла заява про збільшення позовних вимог в частині стягнення матеріальної шкоди та зменшення позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди, яка обґрунтована висновком експерта за результатами проведеної судової будівельно-технічної експертизи. Так, адвокат позивачки просив стягнути з відповідачки на користь позивачки майнову шкоду в розмірі 58 589, 80 гривень та моральну шкоду в розмірі 40 000, 00 гривень. Також адвокат позивачки просив стягнути з відповідачки на користь позивачки понесені нею судові витрати.

Ухвалою суду від 19.10.2023 позивачці було поновлено процесуальний строк, встановлений законом для подання заяви про збільшення/зменшення позовних вимог; прийнято до розгляду заяву адвоката позивачки про збільшення та в частині про зменшення позовних вимог; запропоновано учасникам справи надати заяви по суті справи з урахуванням збільшення/зменшення позовних вимог.

У строк, встановлений судом ухвалою суду від 19.10.2023, відповідачкою та/або її адвокатом відзив на позов після прийняття до розгляду збільшених/зменшених позовних вимог, надано не було.

В судовому засіданні адвокат позивачки збільшені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, аргументуючи мотивами, викладеними у позовній заяві, заяві про збільшення позовних вимог і відповіді на відзив, та просив їх задовольнити.

Відповідачка позовні вимоги визначала частково, а саме: майнову шкоду в розмірі 39 368, 97 гривень. Зазначила, що визнає факт залиття квартири позивачки, яке сталося з її вини. Щодо вимог в частині стягнення моральної шкоди, то такі вимоги відповідачка заперечила в повному обсязі, оскільки вважає, що жодної моральної шкоди нею позивачці спричинено не було.

Адвокат відповідачки аргументував свої заперечення мотивами, викладеними ним у відзиві.

При розгляді справи судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

ОСОБА_2 є власницею квартири АДРЕСА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 25.02.2002. (т. 1 а.с. 11)

Як вбачається із повідомлення ТОВ «ЖЕО» № 790 від 07.11.2022 на адвокатський запит, 12.10.2022 з квартир АДРЕСА_3 і АДРЕСА_2 було здійснено аварійний виклик. Причиною звернення стало затоплення з верхнього поверху. Аварійною бригадою товариства було здійснено обстеження та виявлено течію з квартири АДРЕСА_1 , також здійснено перекриття гарячого і холодного водопостачання в даній квартирі. Дані обставини підтверджуються витягом з електронної бази викликів «Диспетчер». (т. 1 а.с. 13-15)

Власницею квартири АДРЕСА_1 з 16.01.2021 є ОСОБА_1 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно реєстрацію права власності від 16.01.2021. (т. 1 а.с. 83)

Позивачка стверджує про спричинення їй майнової і моральної шкоди відповідачкою внаслідок залиття її квартири.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно із ч. 1 та ч. 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно із ч. 1 і ч. 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ч. 3 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви, а відповідач - разом з поданням відзиву.

Суд вважає, що кожна із сторін по даній справі була належним чином поінформована про право надати суду будь-які докази для встановлення наявності або відсутності обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, а також прокоментувати їх. Крім того, сторони по справі не були позбавлені можливості повідомити суду й інші обставини, що мають значення для справи.

Також, судом в ухвалах від 28.12.2022 і 19.10.2023 було роз`яснено сторонам по справі наслідки ненадання суду доказів по справі, дії в разі неможливості надання доказів, а також право і порядок звернення до суду із заявами та клопотаннями.

Отже, кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦК України особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд.

Згідно із ч. 2 ст. 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

В даному випадку, суд позбавлений права на збирання доказів по справі з власної ініціативи, що було б порушенням рівності прав учасників судового процесу.

Відповідно до ч. 2 і ч. 3 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з п. 2, п. 4, п. 6 п. 7 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Згідно із ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Позивачка письмово була опитана як свідок в порядку ст. 93 ЦПК України. У своїй заяві свідка, наданій суду 06.02.2023, позивачка на поставленні адвокатом відповідачки повідомила, що: нею та членами її родини психологічний чи фізичний тиск на ОСОБА_1 з приводу затоплення квартири не вчинявся; амбулаторне лікування внаслідок перенесеної відкритої ЧМТ у 2015 році проходить із високою періодичністю; до органів державної влади чи місцевого самоврядування з приводу саме виселення ОСОБА_3 до будинку для літніх людей не зверталась; вона здійснює господарську діяльність в сфері ремонту побутових виробів і предметів особистого вжитку. На запитання відповідачки: « ОСОБА_4 середньорічний дохід від провадження господарської діяльності до введення в Україні військового стану?» і «Чи належить Вам на праві власності чи праві користуванні (оренди) будь-яке інше нерухоме та рухоме майно, яким Ви або володієте, або орендуєте?» позивачка зазначила, що дані питання не стосуються предмета спору, пославшись при цьому на положення п. 2 ч. 6 ст. 93 ЦПК України. (т. 1 а.с. 124-125)

Судом прийнято до уваги, що у відповідності до ч. 1 і ч. 2 ст. 76 ЦПК України, дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, встановлюються, зокрема, показаннями свідків, що в свою чергу, є доказами. Водночас, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України). Показання свідка це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи (ч. 1 ст. 90 ЦПК України). Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч. 4 ст. 77 ЦПК України).

Ухвалою суду від 28.02.2023 судом відмовлено адвокату відповідачки у задоволенні його клопотання зобов`язання позивачки судом надати відповідь на поставлені їй питання в порядку письмового опитування як свідка.

В ході розгляду справи судом було встановлено, що 12.10.2022 сталося залиття квартири АДРЕСА_2 , власницею якої є позивачка, з квартири АДРЕСА_1 , власницею якої є відповідачка.

В судовому засіданні відповідачка особисто визнала факт залиття нею квартири АДРЕСА_2 і спричинення позивачці майнової шкоди. Отже дані обставини визнаються учасниками справи. Оскільки суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання, дані обставини не підлягають доказуванню у відповідності до ч. 1 ст. 82 ЦПК України.

Судом враховано, що відповідно до ч. 2 ст. 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб.

Відповідно до ч. 4 і ч. 5 ст. 319 ЦК України власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.

Отже, власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Невиконання цього обов`язку, якщо результатом такого невиконання є нанесення шкоди іншим особам, тягне за собою відшкодування власником збитків.

Відповідно до ч. 1 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 22 ЦК України збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Таким чином, під збитками необхідно розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені, та упущену вигоду. При цьому такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано пов`язані з відновленням свого порушеного права, тобто з наведеного випливає, що без здійснення таких витрат неможливим було б відновлення свого порушеного права особою.

Стягнення збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає. При цьому такі витрати мають бути необхідними для відновлення порушеного права та перебувати у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з порушенням.

Статтею 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Таким чином, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини завдавача шкоди. Якщо у процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

В ході розгляду справи вина відповідачки у спричиненні позивачці майнової шкоди встановлена.

В обґрунтування позовних вимог було надано, зокрема, висновок спеціаліста ТОВ «Подільський експертний центр» № 1-м.з. від 01.11.2022, зроблений на замовлення позивачки, згідно якого розмір майнового збитку становить 39 368, 97 гривень. (т. 1 а.с. 20-40)

Водночас, враховуючи позицію учасників справи щодо розміру майнової шкоди, судом було призначено будівельно-технічну експертизу.

Згідно висновку експерта Товариства з обмеженою відповідальністю «Подільський центр судових експертиз» за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи № 709 від 17.07.2023, на момент проведення натурного обстеження у приміщеннях квартири АДРЕСА_2 були виявлені такі пошкодження внутрішнього опорядження:

-коридор 1: під час проведення натурного огляду із стелі було знято плитки ПВХ, під якими спостерігаються руді плями, пошкодження та забруднення шару фарби; покриття стін із шпалер замінено на нове; ламінат розібраний та влаштоване покриття із лінолеуму; двері - жолоблення покриття, перекос та розбухання дверних луток;

-кухня 4: під час проведення натурного огляду із стелі було знято плитки ПВХ, під якими спостерігаються руді плями, пошкодження та забруднення шару фарби; покриття стін із шпалер замінено на нове; ламінат розібраний та влаштоване покриття із лінолеуму;

-кімната 5: на поверхні стін сліди замокання, руді плями, знебарвлення малюнка, відставання шпалер від основи; на поверхні стелі сліди замокання, темні плями; підлога - жолоблення верхнього шару ламінату, щілини між дошками та здуття дощок; двері - жолоблення покриття, перекос та розбухання дверних луток.

Проаналізувавши характер пошкоджень у коридорі 1, кухні 4, кімнаті 5 квартири АДРЕСА_2 та їх місце розташування, експерт зазначив, що вищевказані пошкодження є порушенням вимог розділу 3 ДСТУ-Н Б А.3.1-23:2013 «Настанова щодо проведення робіт з улаштування ізоляційних, оздоблювальних, захисних покриттів стін, підлог і покрівель будівель і споруд» відносяться до дефектів обробних покриттів і конструктивних елементів, які могли виникнути у результаті дії рідини (замокання), яка надійшла зверху. Вартість матеріальної шкоди внаслідок залиття конструктивних елементів приміщень коридору 1, кухні 4, кімнати 5 квартири АДРЕСА_2 становить 58 589, 80 гривень. (т. 2 а.с. 2-37)

Суд звертає увагу на те, що згідно ч. 1 ст. 110 ЦПК України, висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу.

Клопотання про призначення додаткової або повторної експертизи від учасників справи не надходили.

Судом встановлено, що вищевказаний висновок складено експертом, який обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок; у висновку вказано: де, коли і ким його складено; на якій підставі була проведена експертиза; питання, які були поставлені експертові; наведено обґрунтовані та чіткі відповіді на поставлені питання; які матеріали експерт використав тощо. Також із висновку чітко вбачається, що експертом було особисто проведено огляд об`єкта дослідження.

Отже, дослідивши висновок судової будівельно-технічної експертизи № 709 від 17.07.2023, суд вважає його повним, обґрунтованим і таким, що не викликає сумніву у його правильності, а отже даний висновок експерта є належним і допустимим доказом у даній справі.

Відповідачкою та/або її адвокатом не спростовано будь-якими належними та допустимими доказами визначений судовою експертизою розмір майнової шкоди.

Визнання відповідачкою майнової шкоди в розмірі 39 368, 97 гривень суд приймає до уваги. Однак обґрунтування відповідачки своєї позиції щодо визнаного нею розміру майнової шкоди висновком спеціаліста ТОВ «Подільський експертний центр» № 1-м.з. від 01.11.2022, наданим адвокатом позивачки при зверненні до суду із позовом, не заслуговують на увагу, адже проведення судової експертизи стало наслідком позиції саме відповідачки.

Згідно із ч. 1 ст. 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Згідно з ч. 3 ст. 22 ЦК України збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Суду не надано належних та допустимих доказів, які б вказували на можливість зменшення розміру відшкодування шкоди. Судом прийнято до уваги, що на незадовільний матеріальний стан відповідачки не може вказувати лише досягнення нею пенсійного віку, здійснення догляду за колишнім чоловіком як інвалідом. Сам по собі факт отримання пенсії особою не позбавляє її права та можливості отримувати інші доходи. Суду не надано доказів про офіційні доходи відповідачки, інші належні докази, які в сукупності б демонстрували її фінансову неспроможність. Водночас в ході розгляду справи відповідачка повідомила, що вона є власником квартири АДРЕСА_1 , а також співвласником квартири АДРЕСА_4 .

Таким чином, суд прийшов до висновку, що завдана відповідачкою позивачці майнова шкода внаслідок залиття квартири позивачки, підлягає відшкодуванню відповідачкою у повному обсязі в розмірі 58 589, 80 гривень.

Щодо вимоги позивачки про стягнення на її користь із відповідачки моральної шкоди, суд прийшов до наступного висновку.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 01.09.2020 у справі № 216/3521/16-ц дійшла висновку, що виходячи з положень ст.ст. 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 та п. 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу з застосуванням, зокрема, такого способу захисту, як відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

За загальним правилом зобов`язання з відшкодування шкоди (майнової та немайнової) є прямим наслідком правопорушення, тобто порушення охоронюваних законом суб`єктивних особистих немайнових і майнових прав та інтересів учасників цивільних відносин. При цьому одне і те ж правопорушення може призводити до негативних наслідків як у майновій, так і немайновій сферах, тобто виступати підставою для відшкодування майнової та моральної шкоди одночасно.

Заподіяння моральної шкоди та компенсація відповідних немайнових втрат може мати місце як в договірних, так і в деліктних правовідносинах (поза межами існуючих між потерпілим і завдавачем шкоди договірних чи інших правомірних зобов`язальних відносин).

Згідно з ч. 1 і ч. 2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку зі знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до ч. 3 і ч. 4 ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Право на відшкодування моральної шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб, встановлене Конституцією та законами України.

Стаття 1167 ЦК України передбачає загальні підстави відповідальності за спричинену моральну шкоду в позадоговірних відносинах, зокрема, встановлено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у звязку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Встановлені судом обставини на переконання суду призвели до спричинення позивачці моральної шкоди, яка виразилася в душевних стражданнях та психологічних переживаннях, яких вона зазнала в зв`язку із пошкодженням відповідачкою належного позивачці майна і вимушеною необхідністю відстоювати свої законні права та інтереси в судовому порядку.

Отже, судом встановлено наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням відповідачки.

Судом враховано характер моральних страждань позивачки, глибину її психічних переживань (страждань), тривалість негативних наслідків (страждань).

Судом прийнято до уваги, що відсутність наслідків у вигляді розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань не свідчить про те, що позивачка не зазнала страждань, а отже і не свідчить про те, що моральної шкоди не завдано.

Психологічне напруження та незручності, що виникли внаслідок пошкодження майна позивачки відповідачкою, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння їй моральної шкоди.

При цьому, судом прийнято до уваги, що рівень моральних страждань визначається не видом правопорушення і не складністю цього правопорушення, а моральними стражданнями потерпілого внаслідок заподіяння йому шкоди та значенням наслідків цього правопорушення для його особистості, що і зумовлює розмір суми компенсації моральної шкоди.

Суд звертає увагу, що розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її збагачення.

Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Суд також враховує, що одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість одна з основних засад права є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Суд вважає за необхідне зазначити, що ця позиція ґрунтується, в тому числі, на Рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 № 15-рп/2004 у справі № 1-33/2004.

Тому, враховуючи вищезазначене, беручи до уваги характер моральних страждань, які перенесла позивачка, враховуючи певні її турботи і хвилювання, пов`язані з наслідками протиправних дій відповідачки, час та зусилля, які потрібні для відновлення попереднього стану пошкодженого майна, необхідність звернення до суду щодо захисту своїх прав, відношення відповідачки до даних правовідносин, а також виходячи із принципів розумності та справедливості при даних обставинах, суд вважає, що вимоги позивачки про стягнення моральної шкоди з відповідачки на її користь підлягають частковому задоволенню, а саме в розмірі 5 000, 00 гривень, що буде справедливою сатисфакцією потерпілої сторони.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, а також ст. 16 ЦК України, згідно з якою суд може захистити цивільне право або інтерес у спосіб, що встановлений договором або законом, суд приходить до висновку, що в даному випадку існують підстави та необхідність для захисту прав позивачки шляхом стягнення на її користь з відповідачки майнової шкоди в розмірі 58 589, 80 гривень і моральної шкоди в розмірі 5 000, 00 гривень.

У задоволенні решти позовних вимог слід відмовити, враховуючи їх необґрунтованість та недоведеність належними, допустимими та достовірними доказами в розумінні ст.ст. 77-79 ЦПК України, які б були достатніми, в розумінні ст. 80 ЦПК України, для задоволення позову в повному обсязі.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат між сторонами, суд прийшов до наступного висновку.

Згідно із ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Судом встановлено сплату позивачкою судового збору в сумі 992, 40 гривень, що підтверджується квитанцією від 23.11.2022. (т. 1 а.с. 5)

Водночас, судом встановлено недоплату судового збору в сумі 81, 20 гривень під час пред`явлення збільшених позовних вимог.

Так, у разі подання заяви про збільшення позовних вимог, недоплачена сума судового збору підлягає сплаті. При цьому розміри ставок судового збору визначаються з урахуванням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня календарного року, в якому відповідна заява подана до суду.

Тому, оскільки заява про збільшення позовних вимог була подана 27.09.2023, враховуючи положення Закону України «Про судовий збір» ставка судового збору за подання до суду фізичною особою позовної заяви майнового характеру становила - 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб (1 073, 60 гривень) та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (13 420, 00 гривень). Отже, позивачка мала сплатити різницю між 1 073, 60 гривень і 992, 40 гривень, що дорівнює 81, 20 гривень. Водночас, встановлений факт недоплати судового збору не перешкоджає вирішенню питання про стягнення недоплаченої суми судового збору за результатами вирішення спору з урахуванням положень ст. 141 ЦПК України.

Згідно із ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Отже, враховуючи вищевикладене, з відповідачки на користь позивачки підлягає стягненню судовий збір в сумі 639, 84 гривень; з позивачки в дохід держави підлягає стягненню недоплачений судовий збір в сумі 28, 83 гривень, а з відповідачки в дохід держави 52, 37 гривень (задоволено 64, 50 % вимог). Решту витрат, пов`язаних із сплатою судового збору, слід залишити за позивачкою.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати пов`язані із проведенням експертизи.

Судом встановлено, що позивачкою за проведення судової будівельно-технічної експертизи сплачено 11 800, 00 гривень, що підтверджується квитанцією від 27.06.2023. (т. 2 а.с. 71)

Згідно із п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Отже, враховуючи положення п. 2 ч. 3 ст. 133 та п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, з відповідачки на користь позивачки підлягають стягненню витрати пов`язані із проведенням судової будівельно-технічної експертизи в сумі 7 611, 00 гривень, пропорційно розміру задоволених позовних вимог (64, 50 %). Решту витрат, пов`язаних із проведенням експертизи, в сумі 4 189, 00 гривень, слід залишити за позивачкою.

Згідно із п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Судом встановлено, що 21.11.2022 між ОСОБА_2 та адвокатом Балтаком О.О. було укладено договір про надання правової допомоги № 21/11/22, на підставі якого було видано ордер. (т. 1 а.с. 43-47, 49)

Згідно Єдиного реєстру адвокатів України, Балтак О.О. є адвокатом, здійснює адвокатську діяльність на підставі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю № 742 від 24.02.2012.

Судом прийнято до уваги, що розмір витрат на правничу допомогу адвоката, серед іншого, складає гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, які визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

За змістом п. 1 ч. 2 ст. 137 та ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.

На виконання умов договору про надання правової допомоги № 21/11/22 від 21.11.2022 позивачкою було сплачено адвокату гонорар в сумі 8 000, 00 гривень, що підтверджується квитанціями до прибуткового касового ордера № 01 від 21.11.202 і № 02 від 30.12.2022. (т. 1 а.с. 48, 134)

Судом встановлено, що договором про надання правової допомоги № 21/11/22 від 21.11.2022 чітко визначено обсяг послуг і розмір гонорару, який є фіксованим.

Судом прийнято до уваги, що у разі встановлення сторонами договору про надання правової допомоги гонорару у фіксованому розмірі, надання детального опису робіт на виконання положень ч. 3 ст. 137 ЦПК України, не є необхідним, оскільки розмір гонорару, в такому випадку, не залежить від обсягу послуг та часу витраченого представником, а отже є визначеним.

Крім цього, подання детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, не є самоціллю, а є необхідним для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат.

Водночас, за змістом ч. 4 ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог ч. 4 ст. 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 5 і ч. 6 ст. 137 ЦПК України).

Загальне правило розподілу судових витрат визначене в ч. 2 ст. 141 ЦПК України. Разом із тим, у частині 3 наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Зокрема відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого ч. 2 ст. 141 ЦПК України, визначені також положеннями частин 4, 5, 9 статті 141 цього Кодексу.

Таким чином, зважаючи на наведені положення законодавства, у разі недотримання вимог ч. 4 ст. 137 ЦПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.

Матеріали справи містять клопотання адвоката відповідачки, викладене у відзиві, про зменшення витрат позивачки на оплату правничої допомоги, які підлягають розподілу між сторонами. Дане клопотання обґрунтоване тим, що Верховним Судом сформована усталена судова практика щодо відшкодування шкоди, позовна заява не є великою за юридичним змістом, спірні правовідносини врегульовані невеликою кількістю нормативно-правових актів. На думку адвоката відповідачки, заявлений позивачкою розмір витрат на професійну правничу допомогу, є неспівмірним.

Принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях ч. 5 і ч. 6 ст. 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення.

Крім того, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява № 19336/04).

У рішенні ЄСПЛ у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені, з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Вказані положення процесуального закону дають підстави для висновку, що для включення всієї суми гонорару у відшкодування за рахунок відповідача, має бути встановлено не тільки, що рішення ухвалене на користь сторони, яка користувалася послугами адвоката, а також що за цих обставин справи такі витрати сторони були необхідними, а розмір є розумний та виправданий.

Як встановлено судом, договором про надання правової допомоги № 21/11/22 від 21.11.2022 чітко визначено обсяг послуг і розмір гонорару, який є фіксованим. Відповідно, в даному випадку, надання детального опису робіт на виконання положень ч. 3 ст. 137 ЦПК України, не є необхідним. Надання адвокатських послуг позивачці, зокрема підтверджується матеріалами справи. Судом прийнято до уваги, що беручи на себе обов`язок щодо здійснення представництва інтересів клієнта в суді, адвокат бере на себе відповідальність не лише за якусь одну дію, наприклад написання процесуального документу чи виступ у суді, а бере на себе обов`язок по вчиненню комплексу дій, метою яких є забезпечення реалізації і захисту прав та інтересів клієнта.

Зокрема з матеріалів справи вбачається, що адвокатом позивачки було складено і подано до суду позовну заяву, клопотання про призначення судової експертизи, за результатами якої складено і подано заяву про збільшення/зменшення позовних вимог, надано відповідь на відзив. Також адвокатом позивачки було витрачено на участь у судових засіданнях загалом 4 год. 03 хв. (14.03.2023 з 15 год. 39 хв. до 17 год. 03 хв. 1 год. 24 хв.; 28.09.2023 з 10 год. 08 хв. до 10 год. 13 хв. 0 год. 05 хв.; 19.10.2023 з 15 год. 40 хв. до 16 год. 33 хв. 0 год. 53 хв.; 12.12.2023 з 11 год. 12 хв. до 12 год. 53 хв. 1 год. 41 хв.). При цьому судом враховано, що участь у судових засіданнях являє собою не формальну присутність на ньому, а підготовку адвоката до цього засідання та безпосередню участь у судових засіданнях.

Суд прийшов до висновку, що зазначена сума витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 8 000, 00 гривень є співмірною з огляду на розумну необхідність витрат для цієї справи. Крім того, оцінка дій адвоката позивачки, як то вбачається з матеріалів справи, вказує на їх відповідність критеріям обґрунтованості та пропорційності до предмета спору у розумінні приписів ч. 3 ст. 141 ЦПК України. Також судом враховано поведінку сторін під час розгляду справи, дії сторін щодо досудового врегулювання спору; сума витрат на професійну правничу допомогу, заявлених позивачкою в попередньому (орієнтованому) розрахунку (т. 1 а.с. 42) відповідає заявленій до відшкодування.

Суд прийшов до висновку, що витрати позивачки на професійну правничу допомогу, були у даній справі необхідними, а їх розмір є розумним, реальним і виправданим.

Таким чином, суд прийшов до висновку, що підстав, визначених ч. 5 ст. 137 ЦПК України для зменшення розміру вищевказаних витрат на правничу допомогу, судом не встановлено.

Враховуючи вищевикладене та положення п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, з відповідачки на користь позивачки підлягають стягненню витрати на професійну правничу допомогу в сумі 5 160, 00 гривень, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (64, 50 %). Решту витрат на професійну правничу допомогу слід залишити за позивачкою.

Щодо інших судових витрат, то адвокат відповідачки до закінчення судових дебатів у справі заявив про неможливість подання доказів, що підтверджують розмір понесених відповідачкою судових витрат на професійну правничу допомогу з поважних причин, а тому просив суд вирішити дане питання після ухвалення рішення по суті позовних вимог.

Згідно з ч. 1 ст. 246 ЦПК України якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Згідно із ч. 2 і ч. 3 ст. 246 ЦПК України для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання, яке проводиться не пізніше двадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог, у зв`язку із чим, суд ухвалює додаткове рішення в порядку, передбаченому ст. 270 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі і в тому самому порядку, що й судове рішення.

Таким чином, враховуючи вищезазначене, суд вважає за необхідне встановити відповідачці п`ятиденний термін після ухвалення рішення по суті позовних вимог для надання суду доказів щодо розміру понесених витрат на професійну правничу допомогу і призначає судове засідання для вирішення питання про судові витрати.

До ухвалення рішення у справі ні позивачка, ні відповідачка не повідомили суд про неможливість надання доказів, що підтверджують розмір понесених інших витрат; про причини неможливості надання таких доказів. Отже, доказів понесення учасниками справи інших судових витрат суду не надано.

Враховуючи вищенаведене та керуючись Конституцією України, ст.ст. 3, 12, 13, 15, 16, 22, 23, 1166, 1167, 1192, 1193 ЦК України, ст.ст. 2, 4, 10-13, 76-83, 89, 133, 141, 229, 258, 259, 263-265, 279, 354 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 майнову шкоду в розмірі 58 589, 80 гривень та моральну шкоду в розмірі 5 000, 00 гривень.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в сумі 639, 84 гривень, витрати на професійну правничу допомогу в сумі 5 160, 00 гривень і витрати, пов`язані із проведенням експертизи, в сумі 7 611, 00 гривень. Решту судових витрат залишити за ОСОБА_2 .

Стягнути з ОСОБА_1 в дохід держави судовий збір в сумі 52, 37 гривень.

Стягнути з ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір в сумі 28, 83 гривень.

Призначити судове засідання для вирішення питання про судові витрати на 21 грудня 2023 року о 16 год. 00 хв. в приміщенні Вінницького міського суду Вінницької області за адресою: 21050, м. Вінниця, вул. Грушевського, 17 (зал судових засідань № 17).

ОСОБА_1 протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду (до 18.12.2023) надати суду докази щодо розміру понесених витрат на професійну правничу допомогу.

У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку заява залишається без розгляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його складення до Вінницького апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

ОСОБА_2 : ІНФОРМАЦІЯ_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ; місце проживання: АДРЕСА_5 .

ОСОБА_1 : ІНФОРМАЦІЯ_2 ; РНОКПП НОМЕР_2 ; місце проживання зареєстроване у встановленому законом порядку: АДРЕСА_6 .

Рішення суду складено 14.12.2023.

Суддя: