Справа № 462/7020/21 Головуючий у 1 інстанції: Мруць І.С.
Провадження № 22-ц/811/2688/23 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2023 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Копняк С.М.,

суддів: Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретар судового засідання - Марко О.Р.,

з участю - представника апелянта ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 14 серпня 2023 року, у справі за позовом Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про виселення із гуртожитку без надання іншого жилого приміщення,

В С Т А Н О В И В:

у вересні 2021 року Квартирно-експлуатаційний відділ м. Львова (далі КЕВ м. Львова) звернувся в суд з вказаним позовом, в якому просив виселити ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 з кімнати № НОМЕР_1 у гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 , без надання іншого жилого приміщення.

В обґрунтування позову посилалось на те, що будучи військовослужбовцем Збройних Сил України, ОСОБА_2 на наявний склад сім`ї отримав дозвіл (ордер № 53 командира в/частини НОМЕР_2 від 25 березня 1998 року) на проживання в кімнаті № НОМЕР_3 (площею 14.2 кв.м.) у гуртожитку АДРЕСА_2 , де й проживає з усіма іншими відповідачами по даний час. Статус гуртожитку будівлі надано 08 червня 2017 року, згідно інвентарної картки обліку № 260 гуртожиток перебуває в числі основних засобів у КЕВ м. Львова. Зазначає, що ОСОБА_2 самовільно та без дозволу адміністрації балансоутримувача гуртожитку зайняв кімнату № 14, яку спільно з іншими відповідачами використовує для проживання. Відповідачем не надано доказів на право зайняття спірної кімнати № 14. Водночас, позивач зазначає, що кімната АДРЕСА_3 попередньо була розподілена за ОСОБА_5 , який її за призначенням не використовує, про що повідомив КЕВ м. Львова 21 вересня 2021 року.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 14 серпня 2023 року у задоволенні позову Квартирно- експлуатаційного відділу м. Львова до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про виселення із гуртожитку без надання іншого жилого приміщення відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з недоведеності позовних вимог, адже докази наявності окремого житлового приміщення - кімнати АДРЕСА_4 , з якої КЕВ м. Львова просить виселити відповідачів, - відсутні. Наявні в матеріалах справи докази, як то ордер, довідки про склад сім`ї, укладені з відповідачем договори про надання житлово - комунальних послуг на окремо визначене житлове приміщення, акти обстеження кімнат, містять суттєві відмінності у даних щодо площі житла, де проживають та зареєстровані відповідачі, наявності окремої кухні та вигод у цьому житлі.

Рішення суду оскаржило КЕВ м. Львова подавши у вересні 2023 року апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Залізничного районного суду м. Львова від 14 серпня 2023 року та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом не враховано, що в гуртожитку наявне спірне приміщення, а саме кімната № НОМЕР_1 , яка попередньо була надано іншому військовослужбовцю ОСОБА_5 , однак він не використовує її за призначенням, у зв`язку із самовільним зайняттям відповідачами. Вказане приміщення у протиправний спосіб без відома балансоутримувача переобладнано відповідачами, законного права на продовження користування ним, останні не мають. Відмовляючи в задоволенні позову, суд орієнтувався на вузькі потреби відповідачів, з ігноруванням суспільної потреби у забезпеченні широкого кола осіб жилими приміщеннями. Окремим порушенням, є розгляд справи у новому складі за відсутності представника позивача.

В жовтні 2023 року від ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, який мотивований законністю та обґрунтованістю рішення суду, та в якому міститься прохання залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

У відзиві на апеляційну скаргу зазначено, що оскільки особа, яка його подала перебуває за кордоном, докази судових витрат будуть подані протягом 5-ти днів після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Від інших відповідачів відзиви на апеляційну скаргу не надходили, що згідно з частиною третьою статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду судового рішення суду першої інстанції.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника апелянта, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з такого.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що відповідно до ордеру №53 від 25 березня 1998 року, долученого позивачем до матеріалів справи, такий виданий ОСОБА_2 , який працює у військовій частині НОМЕР_4 , на право зайняття житлової площі з сім`єю із трьох чоловік в гуртожитку по АДРЕСА_1 , в кімнаті розміром 14 м2 (а.с. 9)

У своїй позовній заяві представник позивача зазначив, що відповідно до ордеру № 53 командира в/частини НОМЕР_2 від 25 березня 1998 року ОСОБА_2 на наявний склад сім`ї отримав дозвіл на проживання в кімнаті № НОМЕР_3 (площею 14,2 м.кв) у гуртожитку за адресою АДРЕСА_5 попередньо була розподілена іншому військовослужбовцю ОСОБА_5 (а.с. 2-3).

В той же час, у претензії від 13 серпня 2021 року № 3484, адресованій ОСОБА_2 , про вивільнення сторонньою особою житла у військовому гуртожитку за адресою АДРЕСА_2 , зазначено, що, на думку посадових осіб служби правопорядку, ОСОБА_2 безпідставно займає житлову площу у відомчому гуртожитку та підлягає виселенню з кімнати АДРЕСА_6 (а.с. 15).

З наданих суду доказів також вбачається, що між ТВО начальника КЕВ м. Львова та наймачем ОСОБА_2 , що проживає за адресою: АДРЕСА_7 , № 14 26 лютого 2014 року укладено договір отримання комунальних послуг (а.с. 47).

01 січня 2015 року між ОСОБА_2 , який проживає кім. № № 14, АДРЕСА_6 та КЕВ. м. Львів укладено договір про користування електричною енергією (а.с. 48-51).

01 січня 2015 року між ОСОБА_2 , який проживає АДРЕСА_8 та КЕВ. м. Львів укладено договір про надання послуг з центрального постачання холодної води і водовідведення (а.с. 52-55).

14 листопада 2015 року між ОСОБА_2 , який проживає за адресою: АДРЕСА_2 , АДРЕСА_9 та КЕВ. м. Львів укладено договір про надання послуг з центрального постачання холодної води і водовідведення (а.с. 56-59).

16 грудня 2009 року між ОСОБА_2 та КЕВ. м. Львів укладено договір № 15/14 про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій у будинку 1 (14/15) по АДРЕСА_1 (а.с. 60-62).

Виходячи із змісту долученого до матеріалів справи ордера, такий виданий ОСОБА_2 25 березня 1998 року на право зайняття житлової площі в кімнаті розміром 14 м2.

Відповідно до копії довідки витягу з будинкової книги про склад сім`ї та прописку по місцю дислокації в/ч НОМЕР_4 за адресою АДРЕСА_1 , від 11.11.2005 року, виданої військовослужбовцю ОСОБА_2 , він прописаний за місцем дислокації військової частини до отримання житлової площі у встановленому порядку, спільно з ним прописано двоє членів сім`ї (а.с. 75).

Згідно копії справки про перевірку житлових умов від 30 листопада 2005 року, прапорщик ОСОБА_2 , який проходить службу у військовій частині НОМЕР_4 , проживає у будинку АДРЕСА_1 із сім`єю (дружина, син). Розмір житлової площі, що займає 1 кімната 24 м2, 1 кімната 26,88 м2. За висновком комісії потребує покращення відповідно до законодавства України (а.с. 68).

Відповідно до копії довідки про склад сім`ї, виданої ОСОБА_3 , вона проживає та зареєстрована у АДРЕСА_9 , АДРЕСА_10 у будинку, який належить МО, основний квартиронаймач на основі ордеру №53. Квартира загальною площею 53,28 м2, кухня загальна, комунальні вигоди - відсутні (а.с. 69).

Згідно копії довідки з місця проживання про склад сім`ї і прописку, виданої 16 вересня 2021 року КЕВ м. Львова, ОСОБА_2 проживає і прописаний у АДРЕСА_1 . У квартирі площею 36,48 м2, кухня окрема, з комунальними вигодами (а.с. 13).

Відповідно до копії поверхового плану будівлі АДРЕСА_9 та АДРЕСА_10 є приміщеннями із окремими входами площею 26,4 м2 та 26,88 м2, однак, виходячи із актів обстеження кімнат №14 та АДРЕСА_6 від 14 вересня 2021 року, комісія в ході обстеження встановила, що кімнати АДРЕСА_3 та 15 об`єднані у одне загальне приміщення, у якому проживає сім`я гр. ОСОБА_2 складом три особи. За свідченням сусідів, кімнати об`єднані з моменту їх заселення, оскільки ОСОБА_5 ніколи не проживав у даній кімнаті. У даних кімнатах встановлено прилади обліку, у одній із кімнат облаштовано кухню та санвузол (а.с. 79,80).

Приписами статті 47 Конституції України встановлено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Право на житло є одним з фундаментальних прав людини, гарантованих не тільки Конституцією України, а і Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі Конвенція), має велике економічне і соціальне значення, а тому суд при вирішенні спору, пов`язаного з правами на житло, зобов`язаний встановити не тільки законність втручання у право на повагу до житла та його мету, а також необхідність такого втручання в демократичному суспільстві.

Статтею 310 ЦК України передбачено, що фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом.

Частиною четвертою статті 311 ЦК України передбачено, що фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до частини четвертої статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до частини першої статті 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Правовідносини щодо користування житловою площею у гуртожитку врегульовані главою 4 розділу 111 ЖК України.

Згідно зі статтею 127 ЖК України для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки. Під гуртожитки надаються спеціально споруджені або переобладнані для цієї мети жилі будинки. Жилі будинки реєструються як гуртожитки у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів.

Отже, гуртожитком є зареєстрована у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті ради як гуртожиток жила будівля, що відповідає певним вимогам, в якій особам у зв`язку з трудовими відносинами або навчанням в учбовому закладі надається за плату та за ордером, що видається власником гуртожитку, у тимчасове користування жила площа.

За приписами статей 128, 129 ЖК України та статті 10 Примірного положення про гуртожитки, затвердженого постановою Ради Міністрів Української РСР від 03 червня 1986 року №208, чинного на час виникнення спірних правовідносин, жила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету. На підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення в надану жилу площу.

Відповідно до частини першої статті 132 ЖК України підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення з гуртожитку, який їм було надано у зв`язку з роботою чи навчанням, сезонні, тимчасові працівники і особи, що працювали за строковим трудовим договором, які припинили роботу, а також особи, що вчились у навчальних закладах і вибули з них, підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення з гуртожитку, який їм було надано у зв`язку з роботою чи навчанням.

Частиною другою цієї статті передбачено, що інших працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку в зв`язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину.

Осіб, які припинили роботу з інших підстав, ніж ті, що зазначені в частині другій цієї статті, а також осіб, перелічених у статті 125 цього Кодексу, може бути виселено лише з наданням їм іншого жилого приміщення (частина третя статті 132 ЖК України).

Надаване громадянам у зв`язку з виселенням з гуртожитку інше жиле приміщення має відповідати вимогам, передбаченим частиною другою статті 114 цього Кодексу.

Осіб, які проживають у гуртожитках, виселяються також у разі знесення будинку або переобладнання будинку (жилого приміщення) в нежилий, а також якщо будинок (жиле приміщення) загрожує обвалом. При цьому виселюваним надається інша жила площа в гуртожитку або інше жиле приміщення.

Особи, які відбували покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк, виселяються із спеціальних гуртожитків після поліпшення їх житлових умов у порядку, передбаченому законодавством, або після звільнення їх жилої площі, тимчасово заселеної іншими особами, чи після проходження відповідного курсу лікування. Особам, які пройшли курс лікування і не мають іншої жилої площі, житло надається в порядку, передбаченому цим Кодексом та іншими нормативно-правовими актами.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду від 11 жовтня 2023 року у справі №756/2082/16-ц (провадження № 61-1094св23) зроблено висновок: «що вирішуючи спори про виселення з гуртожитків, суди повинні з`ясовувати, чи є гуртожитком будинок, приміщення в якому займає особа, зокрема: чи зареєстрований він як гуртожиток у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів; чи побудований будинок як гуртожиток або спеціально для нього переобладнаний; чи є дозвіл санітарно-епідеміологічної станції на його заселення як гуртожитку; чи видавався, відповідно до статті 129 ЖК України та Примірного положення про гуртожитки, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 03 червня 1986 року № 208, ордер на зайняття особою жилої площі в гуртожитку, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу; чи укомплектований будинок (жиле приміщення) меблями, спеціальним устаткуванням, інвентарем, культурно-побутовими предметами, необхідними для проживання, занять і відпочинку громадян; чи є штати для обслуговування гуртожитку; як оплачується проживання тощо».

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа -добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07).

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене або не набуте нею, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.»

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частини перша-четверта статті 12 ЦПК України).

Згідно частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтями 12, 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Зі змісту статей 76-80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Докази повинні відповідати ознакам належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність достатності.

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, встановивши, що КЕВ м. Львова просить виселити відповідачів із кімнати АДРЕСА_4 не підтверджується матеріалами справи, зокрема, ордером та довідками про склад сім`ї, які містять суттєві відмінності у даних щодо площі житла, де проживають та зареєстровані відповідачі, наявності окремої кухні та вигод у цьому житлі, укладеними із відповідачем договорами про надання житлово- комунальних послуг на окремо визначене житлове приміщення, актами обстеження кімнат, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог у зв`язку із їхньою недоведеністю.

Доводи апеляційної скарги є неспроможними, оскільки спростовуються вищенаведеними обставинами та належним чином оцінені судом першої інстанції, а відтак, такі не можуть спростувати правильних висновків суду першої інстанції

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.).

Пункт 1 статті 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За вказаних обставин, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції дотримавшись норм матеріального та процесуального права, повно і всебічно з`ясувавши всі дійсні обставини спору сторін, вирішив дану справу згідно із законом і підстави для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, відсутні. Враховуючи викладене, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Відповідно до статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки колегія суддів прийшла до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, відповідно до приписів статті 141 ЦПК України підстави вирішення питання нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, відсутні.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 375, 382 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова залишити без задоволення.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 14 серпня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 12 грудня 2023 року.

Головуючий С.М. Копняк

Судді: С.М. Бойко

А.В. Ніткевич