Житомирський апеляційний суд
Категорія 71 Доповідач Павицька Т. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2023 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого Павицької Т. М.,

суддів Трояновської Г.С., Микитюк О.Ю.,

розглянувши у письмовому провадженні без повідомлення учасників справи в м. Житомирі цивільну справу №296/10069/23 за позовом ОСОБА_1 до Міністерства Оборони України, Відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Житомирі Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), Головного Управління пенсійного фонду України в Житомирській області про визнання батьківства за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на ухвалу Корольовського районного суду м.Житомира від 17 жовтня 2023 року, постановлену під головуванням судді Адамович О.Й. в м. Житомирі,

в с т а н о в и в :

У жовтні 2023 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернувся до Корольовського районного суду м.Житомира з позовною заявою у якій просив визнати батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 , який загинув ІНФОРМАЦІЯ_2 . Зобов`язати відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Житомирі Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) внести до державного акту цивільного стану про народження ОСОБА_3 №288 від 22.02.2023 року, який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , наступні зміни: в графі «Батько зазначити ОСОБА_4 ", в графі Прізвище, ім`я, по батькові дитини зазначити " ОСОБА_5 » .

Ухвалою Корольовського районного суду м.Житомира від 17 жовтня 2023 року позовну заяву ОСОБА_1 до Міністерства Оборони України, Відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Житомирі Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), Головного Управління пенсійного фонду України в Житомирській області про визнання батьківства разом із доданими до неї документами передано на розгляд до Богунського районного суду м.Житомира за підсудністю.

Не погоджуючись із ухвалою суду першої інстанції представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу та вважає, що вона постановлена з порушенням норм процесуального права, що є підставою для її скасування, як такої, що перешкоджає подальшому розгляду справи та направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції. Вказує, що відповідно до витягу з реєстру територіальної громади, позивач ОСОБА_1 зареєстрована та проживає у квартирі АДРЕСА_1 , вказана адреса відноситься територіально до Корольовського району м. Житомира. Щодо доводів суду з приводу того, що ОСОБА_4 на момент подання позову помер, то у даному випадку зазначений факт при визначенні підсудності не має значення, оскільки має бути враховано місце реєстрації та проживання позивача.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зокрема, про передачу справи на розгляд іншого суду, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищезазначене, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Постановляючи ухвалу про передачу даної цивільної справи за підсудністю до Богунського районного суду м. Житомира, суд першої інстанції дійшов висновку, що підсудність справи за вибором позивача (стаття 28 ЦПК України) не може бути застосована в даному випадку, оскільки для застосування вказаної норми особа, яку позивач вважає батьком дитини, має бути відповідачем у такій справі, однак ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , а відповідачами є Міністерство оборони України (адреса: м. Київ, проспект Повітрофлотський, 6), Відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Житомирі Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (адреса: м. Житомир, майдан Соборний, 1) та Головне Управління пенсійного фонду України в Житомирській області (м. Житомир, вул. Ольжича, буд.7). За вказаних обставин, при визначенні підсудності необхідно виходити з положень ЦПК України про підсудність справ за місцем проживання або місцезнаходженням відповідача.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до вимог статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюється виключно судами. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір.

У статті 6 Конвенції закріплено принцип доступу до правосуддя.

Стаття 13 Конвенції гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під доступом до правосуддя згідно зі стандартами ЄСПЛ вважають здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.

Щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права (рішення від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції»).

Відповідно до ч. ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

З урахуванням цих норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. При цьому суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Надаючи правову оцінку належності обраного заінтересованою особою способу захисту, суди повинні зважати і на його ефективність в контексті статті 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Сполученого Королівства» ЄСПЛ зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Оскільки положення Конституції України мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушене цивільне право чи інтерес підлягає судовому захисту у спосіб, який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких здійснюється поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок щодо нього, суди мають ураховувати його ефективність. Це означає лише те, що вимога про захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, а також забезпечувати поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Відповідно до ст. 128 СК України, за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу України. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений матір`ю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує та виховує дитину, а також самою дитиною, яка досягла повноліття. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений особою, яка вважає себе батьком дитини. Позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу.

Згідно ст. 130 СК України, у разі смерті чоловіка, який не перебував у шлюбі з матір`ю дитини, факт його батьківства може бути встановлений за рішенням суду. Заява про встановлення факту батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до ч. 1 ст. 135 цього Кодексу. Заява про встановлення факту батьківства може бути подана особами, зазначеними у ч. 3 ст. 128 цього Кодексу.

В п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31.03.1995 року №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» роз`яснено, що суд розглядає заяви про встановлення факту батьківства в разі смерті особи, яку заявник вважає батьком дитини. Заяви про встановлення фактів батьківства чи визнання батьківства розглядаються судом, якщо у свідоцтві про народження певна особа не вказана батьком дитини.

Крім того, в п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснено, що у разі смерті чоловіка, який не перебував у шлюбі з матір`ю дитини, або смерті жінки, котра вважалась матір`ю останньої, факт їхнього батьківства (материнства) може бути встановлено за рішенням суду в окремому провадженні. Заяви про встановлення факту як батьківства, так і материнства суд приймає до розгляду, якщо запис про батька (матір) дитини в Книзі реєстрації народжень учинено згідно зі ст. 135 СК України.

Таким чином, закон розрізняє порядок визначення походження дитини від батька шляхом визнання батьківства - про що позов заявляється до особи, яка вважається батьком дитини, або нею самою, яка обов`язково набуває процесуального статусу у справі, та шляхом встановлення факту батьківства у разі смерті особи, яку заявник вважає батьком дитини.

В залежності від вказаного способу захисту прав та інтересів ЦПК України визначає порядок розгляду заяви в позовному або в окремому провадженні. Частиною 1 ст.175 ЦПК України передбачено, що у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування.

Також у пунктах 4, 5 частини третьої статті 175 ЦПК України передбачено, що в позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування. Позовна заява повинна містити, зокрема, зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні, та виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.

Отже, позовна заява обов`язково повинна містити предмет позову та підстави позову. Предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яке опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Водночас правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

Предметом доказування у справах про визнання батьківства або про встановлення факту батьківства є встановлення походження дитини від певної особи.

Із змісту позовної заяви вбачається, що ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_2 звернулася в позовному провадженні з позовом до Міністерства оборони України, Відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Житомирі Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) та Головного Управління пенсійного фонду України в Житомирській області про визнання батьківства.

Позовні вимоги обґрунтовуються фактом визнання ОСОБА_4 , який загинув ІНФОРМАЦІЯ_2 , сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Як на підставу встановлення факту батьківства ОСОБА_4 відносно ОСОБА_6 , представник позивача посилався на те, що встановлення даного факту необхідно для набуття ОСОБА_6 права на отримання одноразової грошової допомоги та інших виплат, передбачених законодавством та призначення пенсії по втраті годувальника.

З копії свідоцтва про смерть серія НОМЕР_1 , виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Житомирі Центрального між регіонального управління МЮ (м.Київ) 27 січня 2023 року вбачається, що ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 .

З врахуванням наведеного, колегія судів вважає, що за своїм змістом, заявлений позов є позовом про встановлення факту батьківства.

Частиною п`ятою статті 17 Конституції України передбачено, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Стаття 46 Конституції України визначає, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до статті 41 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

У статті 1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» визначено, що соціальний захист військовослужбовців діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Згідно з частиною першою статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі загибелі (смерті) військовослужбовця під час виконання ним обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби.

Статтею 16-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» передбачено, що у випадках, зазначених у підпунктах 1-3 пункту 2 статті 16 цього Закону, право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги мають члени сім`ї, батьки та утриманці загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста.

Члени сім`ї та батьки загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста визначаються відповідно до Сімейного кодексу України, а утриманці відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

За загальним правилом територіальної підсудності справ, яке міститься у частині другій статті 27 ЦПК України, позови до юридичних осіб пред`являються в суд за їхнім місцезнаходженням згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань.

Позови про визнання батьківства відповідача, можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування відповідача ( ч.1 ст.28 ЦПК України).

Згідно з ч. 16 ст. 28 ЦПК України, позивач має право на вибір між кількома судами, яким згідно з цією статтею підсудна справа, за винятком виключної підсудності, встановленої статтею 30 цього Кодексу.

Суд не має право обмежувати вибір позивача для розгляду справи у конкретному суді.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 31 ЦПК України суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.

Згідно ч.1 ст.293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

У порядку окремого провадження суд розглядає справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення (п. 5 ч.2 ст.293 ЦПК України).

Частиною ч.4 ст.315 ЦПК України визначено, що суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, залишає заяву без розгляду.

В таких випадках, особа має право на звернення до суду з позовом про встановлення факту, що має юридичне значення в позовному провадженні.

Згідно ч.1 ст.316 ЦПК України заява фізичної особи про встановлення факту, що має юридичне значення, подається до суду за місцем її проживання.

Підставою для звернення до суду з позовом про визнання батьківства, який за своїм змістом є позовом про встановлення факту батьківства представник позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 зазначив те, що може виникнути спір щодо розміру грошової допомоги та права на її відшкодування між особами, які претендують на такі виплати та органом, який проводить їх нарахування.

З огляду на наведене, колегія суддів вважає, що оскільки за правилами ст.316 ЦПК України заява фізичної особи про встановлення факту батьківства, подається до суду за місцем її проживання, то відповідно слід вважати, що позивач, який звертається до суду з позовом про встановлення факту батьківства в позовному провадженні не може бути обмежений у праві на пред`явлення такого позову за місцем свого проживання, а відтак слід вважати, що приписи ч.1 ст. 28 ЦПК України поширюються як на позов про визнання батьківства, так і на позов про встановлення факту батьківства.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що статті 128 та 130 СК України знаходяться в розділі III глави 12 «Визначення походження дитини» СК України та предметом доказування у справах про визнання батьківства або про встановлення факту батьківства є встановлення походження дитини від певної особи, що також свідчить про те, що норма ч.1 ст.128 ЦПК України поширюється і на позов про встановлення факту батьківства.

Тому суд першої інстанції помилкового вважав, що при визначенні підсудності необхідно виходити з положень ст.27 ЦПК України.

Враховуючи наведені обставини, підстави та предмет позову, а також норми процесуального права, колегія суддів вважає, що заявлені представником ОСОБА_7 ОСОБА_2 позовні вимоги про визнання батьківства особи, яка померла, дають позивачу право вибору підсудності згідно приписів ч.1 ст. 28 ЦПК України, тобто процесуальний закон наділяє ОСОБА_1 правом звернутися до суду з даним позовом за місцем свого проживання.

Отже, враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції, дійшов помилкового висновку про наявність передбачених цивільними процесуальними нормами підстав для передачі справи до Богунського районного суду м. Житомира.

Згідно із п. 6 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, апеляційний суд за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Відповідно до п.п. 1, 4 ч.1 ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, а також порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Оскільки судом апеляційної інстанції встановлено, що оскаржуване судове рішення не відповідає нормам процесуального права, то апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала суду першої інстанції скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 379, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 задовольнити.

Ухвалу Корольовського районного суду м.Житомира від 17 жовтня 2023 року скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає оскарженню в касаційному порядку.

Головуючий

Судді