Головуючий у І інстанції Ковбасюк О.О.
Провадження №22-ц/824/8616/2023 Доповідач у ІІ інстанції Матвієнко Ю.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 червня 2023 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Матвієнко Ю.О.,

суддів: Гуля В.В., Мельника Я.С.,

при секретарі: Ковтун М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Ідея Банк» на рішення Подільського районного суду м. Києва від 24 січня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Ідея Банк», третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору: Головне управління Держпродспоживслужби в м. Києві, про захист прав споживача шляхом визнання недійсним пункту кредитного договору та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В :

У липні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до АТ «Ідея Банк», третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору: Головне управління Держпродспоживслужби в м. Києві, про захист прав споживача, в якому просив визнати недійсним п.1.4.2 договору про надання споживчого кредиту № ГКД-807264.1 від 22.04.2021 року в частині незаконно нарахованих сум, встановлених як плата за обслуговування кредитної заборгованості за кредитним договором № ГКД-807264.1 від 22.04.2021 року, та покласти на АТ «Ідея Банк» обов`язок здійснити зарахування грошових коштів, сплачених як плату за обслуговування кредитної заборгованості за кредитним договором № ГКД-807264.1 від 22.04.2021 року, в рахунок погашення тіла кредиту за цим договором.

Обгрунтовуючи вимоги, позивач посилався на те, що 22.04.2021 року між ним та АТ «Ідея Банк» був укладений кредитний договір №ГКД-807264.1, відповідно до умов якого позивач отримав у відповідача кредитні кошти на поточні потреби в розмірі 104 582,00 грн., із встановленою кредитною лінією у сумі 300 000,00 грн., включаючи витрати на страховий платіж на умовах сплати відсотків та повернення коштів у строк, визначений договором.

Відповідно до кредитного договору банк надав позивачу кредит строком на 60 місяців. Строк починає рахуватися із дня списання коштів з позичкового рахунку для зарахування на банківський поточний рахунок.

Згідно п. 1.2. договору вказано загальний розмір кредиту 104 582,00 грн.

Відповідно до п. 1.8 договору змінювана процентна ставка визначається як змінна частина ставки в розмірі 9,5%, збільшена на маржу банку в розмірі 10,0 %.

Позивач у позові посилався на те, що він обов`язки за кредитним договором № ГКД-807264.1 від 22.04.2021 року виконує відповідно графіку погашення заборгованості і кошти за кредитом сплачує.

Однак за п. 1.4.2 кредитного договору № ГКД-807264.1 від 22.04.2021 року згідно з графіком щомісячних платежів до сум, що підлягають сплаті, включається комісія (плата за обслуговування) у розмірі 2,5 % річних від початкової суми кожного траншу.

Позивач вважає вказану умову договору про сплату комісії з обслуговування кредитної заборгованості несправедливою та такою, що суперечить ст.ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Крім того, позивач посилається на те, що відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняттяповідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору, тощо).

За положеннями частини п`ятої статті 11, частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі yмови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати авансові платежі, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.

Також позивач зазначив, що відповідно до ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів», споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги).

Разом з тим, АТ «Ідея Банк» було проігноровано зазначену вимогу та не повідомлено письмово позивачу всю необхідну інформацію щодо умов Договору про надання кредиту № ГКД-807264.1 від 22.04.2021 року. Таким чином, відповідач скористався тим, що позивачу об`єктивно бракувало знань, необхідних для здійснення правильного вибору при підписанні оспорюваного договору і він був введений в оману при отриманні кредитних послуг, а відповідач, в порушення вимог ЗУ «Про захист прав споживачів» не надав позивачу відомості, які потрібні клієнту при укладенні кредитного договору та не зазначив їх в його змісті.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 24 січня 2023 року позов задоволено.

Визнано недійсним положення пункту 1.4.2. Генерального кредитного договору №ГКД-807264.1 від 22.04.2021 року, укладеного між ОСОБА_1 та АТ «Ідея Банк», в частині встановлення обов`язку позичальника сплачувати щомісячно плату за обслуговування кредитної заборгованості за кредитним договором.

Зобов`язано АТ «Ідея Банк» здійснити перерахунок заборгованості за Генеральним кредитним договором №ГКД-807264.1 від 22.04.2021 року шляхом зарахування грошових коштів, сплачених ОСОБА_1 як плату за обслуговування кредитної заборгованості за кредитним договором №ГКД-807264.1 від 22.04.2021 року, в рахунок погашення тіла кредиту за цим договором.

Не погоджуючись з рішенням суду, відповідач АТ «Ідея Банк» подав на нього апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити по справі нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги посилався на те, що в своєму рішенні суд встановив наступний факт: «В обґрунтування позову позивач зазначає, що свої обов`язки за кредитним договором №ГКД-807264.1 від 22.04.2021 року він виконує належним чином, сплачуючи передбачені договором кошти відповідно до графіку погашення заборгованості. Судом приймаються до уваги такі його доводи, оскільки вони підтверджуються копіями відповідних квитанцій, наданих позивачем до суду».

Прийшовши до таких висновків, суд не дослідив квитанції, які є у матеріалах справи, і які позивач додав до позовної заяви. А ці квитанції підтверджують оплату, але зовсім по іншому договору. В призначенні платежу вказаний кредитний договір № А02.00606.006498526 від 13.03.2020 року.

Отже, неповно з`ясувавши обставини справи, суд зробив неправильний висновок, зобов`язавши Банк здійснити перерахунок заборгованості за Генеральним кредитним договором №ГКД-807264.1 від 22.04.2021 року шляхом зарахування грошових коштів, сплачених ОСОБА_1 , як плату за обслуговування кредитної заборгованості за кредитним договором №ГКД-807264.1 від 22.04.2021 року, в рахунок погашення тіла кредиту за цим договором.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 заперечив проти задоволення скарги АТ «Ідея Банк» та просив залишити рішення суду без змін, як законне та обґрунтоване.

Інші учасники процесу, які повідомлялись про час та місце розгляду справи, до суду не з`явились; колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за їхньої відсутності за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про залишення скарги без задоволення, а рішення суду - без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що 22.04.2021 року між ОСОБА_1 та АТ «Ідея Банк» укладено кредитний договір №ГКД-807264.1.

Відповідно до п.1.1 договору банк відкриває позичальнику кредитну лінію на поточні потреби у сумі 300 000,00 грн., включаючи виплати на страховий платіж, а позичальник зобов`язується прийняти кредит та повернути його разом із процентними платежами (процентами та платою за обслуговування кредитної заборгованості).

Відповідно до договору кредит надано банком строком на 60 місяців. Строк починає рахуватися із дня списання коштів з позичкового рахунку для зарахування на банківський поточний рахунок.

Відповідно до положень п. 1.2 договору зазначено загальний розмір кредиту 104 582,00 грн.

Згідно з п.1.8. змінювана процентна ставка визначається як змінна частина ставки в розмірі 9,5 %, збільшена на 10,0 % (маржу банку).

Також встановлено, що пунктом 1.4.2 договору визначено, що згідно з графіком щомісячних платежів до сум, що підлягають сплаті, включається комісія (плата за обслуговування) у розмірі 2,5% річних від початкової суми кожного траншу.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з його обґрунтованості та доведеності, і колегія суддів погоджується з такими висновками суду, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно із ч.ч.1, 3 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки.

Особливості регулювання відносин про надання споживчого кредиту встановлені Законом України «Про захист прав споживачів», який поширюється на спірні правовідносини, зважаючи на те, що згідно умов укладеного між сторонами 22 квітня 2021 року договору банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі.

За положеннями ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Відповідно до ч. 8 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача.

Згідно із ст. 55 Закону України "Про банки і банківську діяльність" відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 визначено, що положення п.п. 22, 23 ст. 1, ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" у взаємозв`язку з положеннями ч. 4 ст. 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають, як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до частини першої ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України саме на момент вчинення правочину.

Згідно п. 1.4.2 укладеного між сторонами Договору позичальник сплачує комісійну винагороду за обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 2,50% річних від початкової суми кожного траншу.

Зважаючи на те, що вищевказаний п. 1.4.2 укладеного між сторонами договору встановлює плату за обслуговування кредиту, цей пункт договору в розумінні положень законодавства про захист прав споживачів є несправедливим, відтак висновок суду першої інстанції про визнання цього пункту договору недійсним є законним та обґрунтованим.

Відповідно до статті 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсність інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Нормами цивільного законодавства передбачено як визнання правочину недійсним в цілому, так і визнання недійсними окремих його положень, а також передбачено можливість визнання правочину недійсним в цілому, якщо недійсність окремих його положень тягне за собою недійсність інших його частин і недійсність правочину в цілому.

Наведене узгоджується з роз`ясненнями, викладеними в п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9, в якій зазначено, що згідно зі статтею 217 ЦК правочин не може бути визнаний недійсним у цілому, якщо закону не відповідають лише його окремі частини, й обставини справи свідчать про те, що він був би вчинений і без включення недійсної частини. У цьому разі відповідно до статті 217 ЦК суд може визнати недійсною частину правочину.

Зі змісту оспорюваного договору вбачається, що, встановивши в кредитному договорі сплату комісійної винагороди за обслуговування кредитної заборгованості, банк не зазначив, які саме послуги за вказану комісійну винагороду надаються позивачу, при цьому нараховував комісію за послуги, що супроводжують кредит, а саме, за обслуговування кредитної заборгованості.

Враховуючи те, що передбачена умовами договору (пунктом 1.4.2) комісійна винагорода за обслуговування кредитної заборгованості здійснюється на користь банку, ця умова є несправедливою, а тому висновок суду першої інстанції про визнання недійсним пункту 1.4.2 Кредитного договору від 22.04.2021 року №ГКД-807264.1 узгоджується з положеннями ст.18 Закону України "Про захист прав споживачів" та є законним і обґрунтованим.

Правильним є і рішення суду в частині зобов`язання відповідача здійснити перерахунок заборгованості за Генеральним кредитним договором №ГКД-807264.1 від 22.04.2021 року шляхом зарахування грошових коштів, сплачених ОСОБА_1 як плату за обслуговування кредитної заборгованості за кредитним договором №ГКД-807264.1 від 22.04.2021 року, в рахунок погашення тіла кредиту за цим договором, оскільки визнання недійсним п.1.4.2 договору свідчить про незаконність стягнення банком з ОСОБА_1 передбаченої даним пунктом комісійної винагороди з моменту укладення договору - 22.04.2021 року, відтак, сплачені з цього моменту позичальником кошти повинні бути перераховані банком в рахунок погашення тіла кредиту, оскільки їх стягнення з самого початку суперечило вимогам закону.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

У відповідності до вимог ст. 12 ЦПК України, які кореспондуються з вимогами ст. 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Оскільки позивачем суду надано належні, допустимі та достовірні докази на підтвердження обставин, на які він посилався, як на підставу своїх вимог, законним та обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про задоволення його позову.

Доводи апеляційної скарги відповідача не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення, та фактично зводяться до незгоди відповідача з висновками суду. При цьому,докази та обставини, на які посилається відповідач у апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні були дотримані норми матеріального і процесуального права. Судом першої інстанції правильно визначено характер спірних правовідносин, встановлено обсяг прав та обов`язків сторін, застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, що склались між сторонами, надано повну, всебічну та об`єктивну оцінку наявним у справі доказам, як кожному окремо, так і у їх сукупності та взаємозв`язку, та з урахуванням доведеності позовних вимог ОСОБА_1 обґрунтовано задоволено вимоги останнього.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, і доводи апеляційної скарги відповідача цього не спростовують, колегія суддів дійшла висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін, а скарги АТ «Ідея Банк» - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Ідея Банк» - залишити без задоволення.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 24 січня 2023 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий:

Судді: