Справа №2-24/11
2/705/2/23

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 червня 2023 року м. Умань

Уманський міськрайонний суд Черкаської області

у складі: головуючої судді Годік Л.С.

при секретарі судового засідання Гученко К.М.

за участю: позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Умань цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про розподіл спільного майна подружжя, -

встановив:

Позивач звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про розподіл спільного майна подружжя.

В позові посилається на те, що з 1987 року до кінця листопада 2005 року перебувала в шлюбних відносинах з відповідачем.

З вересня 1987 року по 1990 рік їхня сім`я проживала у матері позивача по АДРЕСА_1 .

З 1991 року по травень 1996 року - проживали в квартирі АДРЕСА_2 , в яку вони перейшли жити по обміну з свекром ОСОБА_5 , а йому надали будинок в с. Городецькому Уманського району.

З 1996 року вона з дітьми проживала в кв. АДРЕСА_3 . ОСОБА_3 не проживав з ними з осені 2005 року, переїхав до своєї нової співмешканки.

26.06.1995 року їм було видано ордер на двохкімнатну квартиру АДРЕСА_2 .

Поскільки у них змінився склад сім`ї, то їм необхідно було покращити житлові умови і вони знайшли обмін на квартиру АДРЕСА_3 , а оскільки квартира АДРЕСА_2 була неприватизована, то обмін був неможливий. Тому стала необхідність у приватизації квартири АДРЕСА_2 , однак відповідач тайком від них приватизував цю квартиру та згодом пообіцяв, що обмінну квартиру АДРЕСА_3 , оформить на них дружину та дочок.

В 1996 році квартиру АДРЕСА_2 вона і ОСОБА_3 обміняли на трьохкімнатну квартиру АДРЕСА_3 . Обмін відбувся з доплатою з її власних коштів. Перейшли і стали проживати в цій квартирі однією сім`єю разом із дітьми на законній підставі.

Потім між ОСОБА_3 і його батьком стали виникати спори щодо житла. Відповідач без їхньої згоди тайком від неї приватизував батьківську квартиру АДРЕСА_4 на свою матір ОСОБА_6 та членів її сім`ї, вписавши її ОСОБА_7 , їхніх дітей ОСОБА_8 і ОСОБА_9 . Загальна площа цієї квартири складає 44,3 кв.м. Але в цій квартирі вони не проживали. Після цього, 07.08.1998 року відповідач прописав їх у квартирі АДРЕСА_3 . ОСОБА_3 працював в органах МВС, тому йому було доступно маніпулювати пропискою на його смак, що він і робив. Такими махінаціями позивач обманув їх, позбавив можливості оформити право власності на квартиру по АДРЕСА_5 , знаючи про те, що квартира на АДРЕСА_6 ніколи їм не достанеться, жити вони там не зможуть, оскільки та квартира його матері і вона не дасть їм можливості проживати там. А квартиру на АДРЕСА_5 , хоче залишити собі особисто, однак два вказані житла не однакові і умови проживання різні, тобто не рівнозначні.

Посилаючись на норми ст. 60 СК України - майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу), вказує, що квартира АДРЕСА_3 належить їм (сторонам) на праві спільної сумісної власності.

За рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 20 березня 2007 року їхній шлюб з відповідачем було розірвано. Питання про розподіл спірної квартири не ставилося, оскільки відповідач залишив їм цю квартиру, а собі залишив квартиру на ОСОБА_10 .

Просить суд визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_3 з урахуванням інтересів дітей: дочки ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка є інвалідом третьої групи та дочки ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 просить вимоги позовної заяви задоволити, а саме в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , право власності на частину квартири АДРЕСА_3 .

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2 підтримав вимоги позовної заяви ОСОБА_1 про розподіл майна та просив визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , право власності на частину квартири АДРЕСА_3 та стягнути з відповідача сплачений судовий збір. В своїх поясненнях посилався на обгрунтування зазначені в позові.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову ОСОБА_1 .. Попередньо подав на адресу суду заперечення на позовну заяву ОСОБА_12 в якому зазначену позовну заяву вважає необґрунтованою і безпідставною, тому вона має бути залишена без задоволення з підстав невідповідності фактичним обставинам справи і обставинам зазначеним у позові, невірність даних, зазначених у позові, укриття від суду істотних обставин справи, що мають значення. Так, з 26 вересня 1987 року по 20 березня 2007 року він знаходився у шлюбі з громадянкою ОСОБА_13 , а реально шлюбні відносини припинились в листопаді 2005 р. В шлюбі має доньок ОСОБА_8 , 1988 р. народження, та ОСОБА_9 , 1996 р. народження. З вересня 1988 р. по серпень 2001 р. він проживав з сім`єю у тещі ОСОБА_14 за адресою АДРЕСА_1 . В серпні 2001 р. він поступив на стаціонарне навчання в Українську національну академію МВС України, де навчався до серпня 1994 р. і проживав за адресою АДРЕСА_5 в гуртожитку академії МВС України, а родина продовжувала проживати за адресою АДРЕСА_1 , але не постійно, а періодично проживала за адресою АДРЕСА_7 . З 22.01.1988 р. ОСОБА_13 разом з неповнолітніми дітьми була прописана за адресою АДРЕСА_7 , вона разом з дітьми набула право власності на двохкімнатну квартиру за адресою АДРЕСА_7 . на підставі свідоцтва на право власності на житло № НОМЕР_1 від 16.07.1998 р. Відповідач заперечує, що без відома позивачки вона прописана за адресою АДРЕСА_7 і фіктивно використовували за неї її право на приватизацію житла. Так як згідно ч.2 ст.8 Закону України від 19.06.1992р. № 2482-ХІІ «Про приватизацію житлового фонду»: «передача займаних квартир здійснюється в спільну або в часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають в даній квартирі, у тому числі тимчасово відсутні». Частина 3 ст.8 зазначеного вище Закону передбачає: «передача квартир у власність громадян здійснюється на підставі рішень органів приватизації, що приймалось не пізніше місяця з дня одержання заяви громадян». За адресою АДРЕСА_7 ОСОБА_13 проживала та була прописана з 1998 р., а він був зареєстрований за адресою АДРЕСА_8 , також у двохкімнатній квартирі, де відповідальним квартироз`ємником був його батько ОСОБА_5 , який написав заяву у РЕУ № 1 на відповідального квартироз`ємника його - ОСОБА_3 . В зв`язку з чим 26.06.1995 р. йому був наданий ордер на житлове приміщення № 73 з сім`єю одною особою, інший склад сім`ї відсутній. Вказує, що дійсно батькові подарував частину глинобитного будинку в с. Городецьке Уманського району, яке надійшло йому у якості спадщини, але цей обмін був не рівнозначний, фактично батько подарував йому двохкімнатну квартиру. Під час проведення приватизації даної квартири співвласником стали він - ОСОБА_3 та батько ОСОБА_5 . Позивач зазначає, що повідомив ОСОБА_13 про те, що на нього одного був оформлений ордер та показав його їй, але ОСОБА_13 не надала ні яких заперечень що ордер виписаний на нього одного, хоча ч.2 ст.59 ЖК України зазначає - «вимогу про визнання ордеру недійсним може бути заявлено протягом 3-х років з дня його видачі». В зв`язку з чим терміни позовної давності минули. 14.06.1996 р. ним та батьком ОСОБА_5 з однієї сторони та громадянами ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , що мешкали в АДРЕСА_9 відбувся обмін житлового приміщення де в ч.4 даного договору обмінювані квартири оцінені сторонами в 151 млн. крб., кожна, обмін проведений без доплати. Згідно ч. 7 даного договору «учасники договору набувають право власності на квартири з дня посвідчення договору в нотаріальній конторі. Юридично доплата не проводилась і не фіксувалась. Лише при здійсненні переїзду від ОСОБА_15 виникли питання про деякі технічні недоліки в квартирі АДРЕСА_2 , тому щоб не виникло ні яких негараздів його мати ОСОБА_6 в його присутності передала свої власні грошові кошти ОСОБА_15 в невеликій сумі, скільки саме не пам`ятає. ОСОБА_13 була ознайомлена з текстом даного договору, але не надала ніяких заперечень, щоб включити її до складу співвласників житла. Так, дійсно з 07.08.1998 р. ОСОБА_13 проживала в кв. АДРЕСА_3 , яка належала на праві сумісної власності йому та батькові ОСОБА_5 . Згідно рішення суду від 09.07.2002 р. було визнано право власності на квартиру по АДРЕСА_9 за ОСОБА_3 . Рішення суду набуло законної сили 10.08.2002 р. З рішенням суду ОСОБА_13 була ознайомлена та заперечень щодо права її власності на дану квартиру не поступило. Позивач не погоджується з тим, що квартира АДРЕСА_3 є сумісною власність з ОСОБА_13 , так як згідно з рішенням суду визнано право власності за ним одним, і дане право було набуто в судовому порядку шляхом виключення з договору міни від 14.06.1996 р. ОСОБА_5 . Просить відмовити в позові ОСОБА_13 про розподіл спільного майна подружжя.

Представник відповідача ОСОБА_4 в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1 посилаючись на його необґрунтованість. Заперечення проти позову надав аналогічні відзиву на позовну заяву.

Суд, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно дослідивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до наступних висновків.

Судом встановлено, що 26 вересня 1987 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_18 у відділі РАЦС м. Умані Черкаської обл. було укладено шлюб. Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 20.03.2007 р. шлюб сторін було розірвано (а.с.5,9 т.1).

Від шлюбу у сторін народилося двоє дочок: ОСОБА_19 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Згідно рішення Уманського міського суду Черкаської області від 09.07.2002 р. № 2-327-02: визнано свідоцтво про право власності на житло № НОМЕР_2 від 12.06.1996 р. на квартиру АДРЕСА_2 частково недійсним в частині визнання права власності за ОСОБА_5 ; визнано договір міни квартири АДРЕСА_2 на квартиру АДРЕСА_3 між ОСОБА_3 , ОСОБА_5 та ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 від 14.06.1996 р., засвідчений приватним нотаріусом, частково недійсним, виключивши з договору ОСОБА_5 ; за ОСОБА_3 визнано право власності на квартиру АДРЕСА_3 (а.с.6 т.1).

Позивач ОСОБА_13 змінила прізвище на ОСОБА_20 у зв`язку з реєстрацією шлюбу 19.10.2021 з ОСОБА_21 (а.с.198 т.2).

Враховуючи, що спільне майно подружжя набуте до 01 січня 2004 року, тому правовідносини у справі регулюються положеннями Кодексу про шлюб та сім`ю України 1969 року та Цивільного кодексу Української РСР 1963 року.

У пункті 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснено, що за загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права й обов`язки визначаються на підставах, передбачених СК України.

Відповідно до вимог статті 22 КпШС УРСР майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном (ч.1, 3 ст.24 КпШС УРСР).

У зв`язку з викладеним у разі придбання майна у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Сумісною власністю є спільна власність без визначення часток (ч.2 ст. 112 ЦК Української РСР 1963 року).

Вимогами статей 28, 29 КпШС УРСР визначено, що в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. При цьому суд також бере до уваги інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.

Згідно правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, за загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і особа не зобов`язана доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована і один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Відповідно до статей 22, 23, 28 КпШС УРСР, статей 112, 118 ЦК УРСР (у редакції, чинній на час укладення договору міни від 14.06.1996 р. та рішення Уманського міського суду від 09.07.2002 р. щодо спірної квартири) майно, набуте подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю і кожен із подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою. Співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, при цьому вважається, що частки кожного із співвласників є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором або законом.

Згідно із частиною першою статті 28 КпШС УРСР в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.

Відповідно до частини першої статті 29 КпШС УРСР якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. При цьому суд також бере до уваги інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.

Таким чином, набуття майна за час перебування у шлюбі створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.

Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована.

Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною.

Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 26 вересня 2019 року у справі № 643/4160/16-ц.

Відповідач ОСОБА_3 стверджував, що 14.06.1996 р. саме ним та батьком ОСОБА_5 з однієї сторони та громадянами ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , що мешкали в АДРЕСА_9 відбувся обмін житлового приміщення де в ч.4 даного договору обмінювані квартири оцінені сторонами в 151 млн. крб., кожна, обмін проведений без доплати. Однак, в подальшому виникли деякі спірні питання з їх квартирою та його мати ОСОБА_6 в його присутності передала свої власні грошові кошти ОСОБА_15 в невеликій сумі, скільки саме не пам`ятає. Квартира АДРЕСА_3 , належала на праві сумісної власності йому та батькові ОСОБА_5 . Згідно рішення суду від 09.07.2002 р. було визнано право власності на квартиру по АДРЕСА_9 за ОСОБА_3 .

Проте відповідачем не надано жодного доказу придбання спірної квартири за його особисті кошти чи кошти надані особисто йому батьками, а посилання на те, що квартира є його особистою власністю згідно рішення суду від 09.07.2002 р., - суперечить положенням ст. 22 КпШС УРСР.

Таким чином суд приходить до висновку, що доводи сторони відповідача про те, що спірна квартира була придбана на його особисті кошти належним чином не підтверджені, отже презумпція права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_13 на квартиру по АДРЕСА_9 залишається непохитною.

Оскільки спірну квартиру ОСОБА_3 та ОСОБА_13 набули за час перебування в шлюбі, то з урахуванням положень статті 22 КпШС УРСР (що діяла на час виникнення спірних правовідносин), за якою майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю, суд дійшов висновку про те, що спірна квартира є спільною сумісною власністю вказаного подружжя, тому позов підлягає задоволенню.

У відповідності до положень ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору.

Керуючись ст.ст. 4, 7, 10, 12, 13, 18, 81, 133, 141, 258-260, 263-265, 355 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

Позов задовольнити.

В порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , право власності на частину квартири АДРЕСА_3 .

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір в сумі 51 грн.

Рішення може бути оскаржене в 30-денний строк з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги до Черкаського апеляційного суду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на його оскарження, а в разі оскарження після розгляду справи апеляційним судом, якщо рішення не буде скасовано.

Суддя: Леся Сергіївна Годік