РІШЕННЯ

Іменем України

05.12.2023 року м. Львів

Франківський районний суд м. Львова в складі:

головуючого-судді - Мартинишин М.О.

з участю секретаря Кондрашин В.Р.

розглянувши у судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за позовом Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги з теплопостачання -

ВСТАНОВИВ:

представник позивача звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за послуги з теплопостачання, посилаючись на те, що відповідач проживає в квартирі АДРЕСА_1 та користується послугами з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води. Між ними встановились фактичні договірні відносини щодо надання послуг в сфері теплопостачання. Для здійснення оплати за надані послуги відповідачу відкрито особовий рахунок. Однак, станом на 01.04.2020 р. за період з 01.04.2020 року по 01.04.2020 року у відповідача перед ЛМКП «Львівтеплоенерго» утворилася заборгованість за надані послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води в розмірі 39 048,08 гривень, які не погашено, що підтверджується довідкою про стан розрахунків заборгованості за послуги з централізованого опалення, а також 3% річних в розмірі 90,74 гривень, інфляційні витрати в розмірі 304,56 гривень та витрати на оплату судового збору в розмірі 2 270 гривень.

На підставі вищевикладеного, просить суд стягнути у судовому порядку з відповідача вище зазначену суму заборгованості з врахуванням 3% річних та інфляційні витрати, а також суму судових витрат.

Ухвалою судді Франківського районного суду м. Львова від 15.12.2021 р. відкрито провадження у справі, розгляд вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

26.05.2022 року представником відповідачки ОСОБА_1 адвокатом Усачуком А.В. подано відзив на позовну заяву. Відзив мотивує тим, що в матеріалах справи №465/9367/21 відсутні будь-які належні та допустимі докази, котрі підтверджують фактичне надання та отримання централізованого опалення від ЛМКП «Львівтеплоенерго» за адресою: АДРЕСА_2 . До позовної заяви не додано жодного належного доказу, який би підтверджував застосування відповідних тарифів на зазначені послуги (в тому числі, але не виключно: квитанції, рахунки). Позивачем не надано жодного доказу, який би підтверджував факт існування будь-яких договірних правовідносин між ЛМКП «Львівтеплоенерго» та ОСОБА_1 . Копії доказів, які долучені ЛМКП «Львівтеплоенерго», не посвідчені належним чином із зазначенням прізвища особи, яка їх подала, дати та займаної посади, а відтак, вони не можуть прийматися до уваги та бути основою для ухвалення судового рішення. До матеріалів справи № 465/9367/21 не додано Договору приєднання від 01.07.2014 року, підписаного ЛМКП «Львівтеплоенерго» та ОСОБА_1 .. Додатково зазначає, що ОСОБА_1 набула у власність квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , на підставі Договору купівлі-продажу лише 08.08.2019 року. У п. 11. Договору передбачено, що Продавці зобов`язуються сплатити заборгованість з комунальних послуг, якщо така існує, знятися з реєстраційного обліку та звільнити квартиру від особистих речей і передати її Покупцеві до 01.09.2019. Як наслідок, не враховано, що ОСОБА_1 з об`єктивних причин не могла вчиняти Договору приєднання від 01.07.2014 року(п. 5 даного переліку), а докази правонаступництво за вказаним договором в матеріалах справи відсутній. Якщо вважати, що Договір приєднання був укладений 01.07.2014 року, то ОСОБА_1 не може мати до нього жодного правового відношення, оскільки право власності на вказану квартиру виникло лише в серпні 2019 року. У січні 2020 року було проведено зміну власника особового рахунку на ОСОБА_1 , а тому казані послуги на суму 39 048,08 грн. не споживалася ОСОБА_1 у вказаний період за адресою: АДРЕСА_2 . Після оформлення права власності на нерухоме майно, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , ОСОБА_1 регулярно здійснювалася оплата за спожиті комунальні послуги. У зв`язку, з чим просить в задоволенні позовних вимог відмовити Львівському міському комунальному підприємству «Львівтеплоенерго» у задоволенні позовної заяви від 15.11.2021 по справі № 465/9367/21 про стягнення заборгованості за послуги з теплопостачання в повному обсязі.

09.02.2023 року ухвалою, постановленої судом, не виходячи до нарадчої кімнати, занесеної до журналу судового засідання, по справі залучено третіх осіб ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Ухвалою суду від 09.08.2023 року клопотання представника відповідача задоволено та витребувати від ЛМКП «Львівтеплоенерго» розбивку заборгованості ОСОБА_1 по кожному місяцю, із зазначенням відповідних тарифів.

26.10.2023 року на виконання ухвали суду від представника позивача надійшли письмові пояснення, в яких зазначено, що у січні 2020 року було отримано інформацію по покази лічильна гарячої води за адресою: АДРЕСА_2 , а саме показник 1248 куб. м.(попередній 763 куб. м. - різниця 485 куб. м.), то вказує, що механізму перерозподілу послуги з постачання гарячої води на попередні періоди при відсутності інформації про щомісячний обсяг споживання послуги, законодавством передбачено. Відповідно відділ обліку та збуту не може здійснити за адресою: АДРЕСА_2 розподіл заборгованості відповідно до ухвали Франківського районного суду м. Львова

26.10.2023 року представником відповідачки ОСОБА_1 адвокатом Усачуком А.В. на адресу суду подано письмові пояснення, в яких зазначено, що розрахунок заборгованості не є первинним документом, оскільки він не містить відомостей про будь-які господарські операції. Тобто, в розумінні приписів Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», розрахунок заборгованості позивача є нічим іншим як обліковим документом, який не засвідчує та не встановлює факт надання відповідних комунальних послуг для відповідача, а як наслідок не може бути належним та допустимим доказом по даній справі. Водночас, жодних первинних документів, які б підтверджували факт «нібито» надання будь-яких послуг стороною позивача не надається. Щодо послуги на суму 39 048,08 грн. не споживалася відповідачем у вказаний період за адресою: АДРЕСА_2 ., оскільки неможливо спожити таку кількість послуг, однією людиною за такий короткий період. Зважаючи на наведене, вбачаємо за необхідне долучити до матеріалів справи повідомлення на оплату послуг щодо особового рахунку № НОМЕР_1 по квартирі, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , до яких за півтора роки одержання послуг від ЛКП «Львівтеплоенерго» ОСОБА_1 було спожито лише 48 м3 гарячої води. Вказане підтверджує те, що позиція позивача не відповідає дійсності, нічим не підтверджується та прямо доводить те, що такі послуги не надавалися відповідачу. Крім цього, 26.11.2019 року ОСОБА_1 зверталася із заявою про реєстрацію приладів обліку(лічильників), встановлені в квартирі за адресою: АДРЕСА_2 , для подальшого розрахунку за фактично надані послуги та аналогічні звернення були 15.01.2020 року та 10.12.2020 року. Однак, відповідачу було відмовлено у вчинені таких дій з незрозумілих для останньої мотивів. У зв`язку з чим, просить врахувати дані письмові пояснення при розгляді справи № 465/9367/21.

Представник позивача в судове засідання не з`явився, хоча належним чином були повідомлені про день, час та місце слухання справи. Втім у поданій позовній заяві просив розглядати справу у порядку спрощеного позовного провадження, а отже і за його відсутності.

05.12.2023 року представник відповідача подав заяву до якої вважає, що за можливе проводити судове засідання без участі сторони позивача, оскільки належним чином був повідомлений про день, час та місце слухання справи, а також задля забезпечення принципу процесуальної економії судового часу, просить здійснити розгляд справи без участі сторони відповідача, без здійснення аудіо фіксації та за наявними матеріалами справи доказами та просить відмовити позивачу задоволенні позову.

Треті особи у судове засідання не з`явились, про причини своєї неявки суд не повідомляли, хоча належним чином були повідомлені про день, час та місце слухання справи.

За таких обставин суд вважає, що справу слід слухати за відсутності учасників справи на підставі наявних у справі даних чи доказів, достатніх для постановлення рішення.

У відповідності до ч. 2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи та всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення на позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення, з таких підстав.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.

За вимогами ст. ст.12,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

З матеріалів справи вбачається, що 28.11.2019 року відповідачка ОСОБА_1 зареєстрована та проживає у квартирі АДРЕСА_3 . Даний факт підтверджується копією паспорта відповідачки, копією довідки ЛКП «Південне» за №185 від 14.01.2020 року та відомостями відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУДМС України у Львівській області (а.с.14,45-46,48).

Згідно з розрахунку позивача, що у відповідача перед ЛМКП «Львівтеплоенерго» утворилася заборгованість за період з 01.07.2014 року по 21.04.2020 року за надані послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води у розмірі 39 048,08 гривень(а.с.6).

Крім цього, згідно з наданого розрахунку позивача(а.с.5) відповідачу було на суму боргу у розмірі 38 069,71 гривень станом на 01.01.2020 року нараховану інфляційні втрати у розмірі 304,56 гривень та 3 % річних в розмірі 90,74 гривень.

22.06.2020 року Франківським районним судом м.Львова видано судовий наказ у справі №465/3266/20 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ЛМКП «Львівтеплоенерго» боргу за послуги з централізованого опалення та послуги централізованого постачання гарячої води в розмірі 39 443 грн. 38 коп. та 210,20 грн. судового збору.

Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 02 вересня 2020 року скасовано судовий наказ №465/3266/20 виданий суддею Франківського районного суду м. Львова про стягнення з ОСОБА_1 на користь Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» боргу за послуги з централізованого опалення та послуги централізованого постачання гарячої води в розмірі 39 443 грн. 38 коп. та 210,20 грн. судового збору(а.с.3).

08.08.2019 року укладено договір купівлі продажу квартири АДРЕСА_1 між ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та відповідачем ОСОБА_1 , який зареєстровано в реєстрі за №1723(а.с.39-42).

А згідно п.11 цього договору продавці зобов`язувалися сплатити заборгованість за комунальні послуги, якщо така існує, знятися з реєстраційного обліку та звільнити квартиру від особистих речей і передати її покупцеві до 01.09.2019 року.

Згідно з витягу №176761556 від 08.09.2019 року, приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Чорним І.О., було проведено державну реєстрацію квартири АДРЕСА_1 , та оформлено право власності на відповідачку ОСОБА_1 (а.с.43).

Як вбачається з відповіді Франківської районної адміністрації Львівської міської ради від 12.12.2019 року №35-10617(а.с.44), станом на 09.12.2019 року за адресою: АДРЕСА_2 зареєстровано дві особи: ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відповідно до листа ЛМКП «Львівтеплоенерго» від 23.04.2020 № 08-4600(а.с.49-50) наданої на адвокатський запит ЛМКП «Львівтеплоенерго» інформує:

«На підставі заяви гр. ОСОБА_1 від 16.01.20201 р. та документів долучених до неї (Додаток № 1), у січня 2020 р. внесено зміни в систему нарахувань ЛМКП «Львівтеплоенерго» щодо власника квартири АДРЕСА_1 .

Станом на 13.04.2021 р. за адресою АДРЕСА_2 існує заборгованість за послугу з гарячого водопостачання в сумі 39 117,57 грн.

Заборгованість виникла з січня 2020 р., коли було подано фактичні показники лічильника гарячої води, які з липня 2014 р. до грудня 2019 р. залишалися незмінними. Об`єм гарячої води згідно показників приладів обліку за січені 2020 р. склав 485 куб. м. (від показника 763 куб. м. до 1248 куб м.) на суму 46 201,10 грн.».

Водночас, ЛМКП «Львівводоканал» у своєму листі від 25.05.2021 № ДВ-6668 (а.с.51-52) повідомило:

«На момент звернення ОСОБА_1 особовий рахунок на оплату послуг водопостачання та водовідведення вже був відкритий та були зареєстровані прилади обліку води в кв. АДРЕСА_4 .

02.01.2020 р. проведена повірка приладів обліку води за вищезазначеною адресою, згідно заяви від 26.11.2019 р., а також Акт від 02.01.2020 р. про прийняття приладів обліку на абонентській облік після метрологічної повірки.

За період з 01.03.2016 30.12.2019 р. показники приладів обліку в кв. АДРЕСА_1 споживачами послуги в ЛМКП «Львівводоканал» не подавались.

… працівниками ЛМПК «Львівводоканал» не знімались показники приладів обліку кв. АДРЕСА_1 , оскільки не було забезпечено доступу до приладів обліку»

Відповідно до Закону України «Про теплопостачання» Львівське міське комунальне підприємство «Львівтеплоенерго» є теплопостачальною організацією-суб`єктом господарської діяльності з постачання споживачам теплової енергії.

Згідно з ст. 19 Закону України «Про теплопостачання» споживач або суб`єкт теплопостачання має право вибирати (змінювати) теплопостачальну організацію, якщо це технічно можливо. Споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

Згідно з ч.6 ст.25 Закону України «Про теплопостачання» у разі відмови споживача оплачувати споживання теплової енергії заборгованість стягується в судовому порядку.

Законом України «Про житлово-комунальні послуги», чинним на час виникнення спірних правовідносин (далі - Закон №1875-ІV), визначено основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки.

Відповідно до частини першої статті 13 Закону № 1875-ІVзалежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Хоч у частині першій статті 19 Закону №1875-ІV й передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.

Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону №1875-ІV обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Наведеними положеннями закону передбачено, що споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними, а відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 20 Закону №1875-ІV споживач зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору.

Згідно з пунктом 3 частини другої статті 21 Закону №1875-ІV виконавець зобов`язаний підготувати та укласти із споживачем договір на надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором.

Як зазначено у п. 8 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 року № 630, послуги надаються споживачеві згідно з договором, що оформлюється на основі типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення.

Статтею 24 Закону України «Про теплопостачання» визначено, що основним обов`язком споживача теплової енергії є своєчасне укладення договору з теплопостачання організацією на постачання теплової енергії.

Пунктом 1.1 Договору приєднання «Про надання послуг з централізованого опалення та послуг з централізованого постачання гарячої води Львівським міським комунальним підприємством «Львівтеплоенерго» від 1 липня 2014 року виконавець зобов`язується своєчасно надавати споживачеві відповідної якості послуги з централізованого опалення та послуг з централізованого постачання гарячої води, а споживач зобов`язується своєчасно оплачувати надані послуги з централізованого опалення та послуг з централізованого постачання гарячої води за встановленими відповідними уповноваженими органами тарифами для відповідних категорій споживачів, у строки і на умовах, що передбачені цим договором приєднання.

Згідно з ст. 634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Обов`язок власника квартири укласти договір на надання житлово-комунальних послуг та оплачувати надані послуги передбачено також пунктом 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 08 жовтня 1992 року № 572.

А відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Відповідна правова позиція сформульована у постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15, постанові Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі № 750/12850/16-ц (провадження № 61-11107св18).

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживач зобов`язаний оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Разом із тим відповідно до загальних умов виконання зобов`язання, установлених статтею 526 ЦК України, зобов`язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору та вимогами ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Недотримання таких вимог призводить до порушення зобов`язань.

Згідно із частиною першою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання боржника сплатити певну грошову суму на користь кредитора відповідно до цивільно-правового договору або з інших підстав, визначених законом, є грошовим зобов`язанням.

Таким чином, правовідношення, в якому замовник зобов`язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору, є грошовим зобов`язанням.

З огляду на викладене слід дійти висновку про те, що правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов`язанням, в якому, серед інших прав і обов`язків сторін, на боржників покладено виключно певний цивільно-правовий обов`язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (частина перша статті 509 ЦК України) - вимагати сплату грошей за надані послуги.

Згідно із статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з частиною 1 статті 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до статей 66,67,162 ЖК України за користування житловим приміщенням, що належить громадянинові на праві приватної власності, сплачується плата за утримання будинку, прибудинкової території та плата за спожиті комунальні послуги.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.

Власність, відповідно до частини четвертої статті 319 ЦК України, зобов`язує.

За статтею 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Новий власник майна не зобов`язаний повертати борги попереднього власника, якщо суд установить, що він не брав на себе обов`язку з їх сплати. Договори про надання послуг не обтяжують майно, тому, за відсутності відповідної умови в договорі про відчуження нерухомого майна, вимоги до нового власника про стягнення заборгованості за отриманими комунальними послугами попереднього власника є безпідставними.

Наведені висновки викладені у постанові Верховного Суду від 01 вересня 2020 року у справі №686/6276/19(провадження №61-3604св20), у постанові Верховного Суду від 15 жовтня 2020 року у справі №522/19127/18 (провадження №61 - 20547св19), у постанові Верховного Суду від 26 січня 2022 року у справі №201/11406/20(провадження №61-18079св21).

Згідно з ст. 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію.

Як слідує з ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Верховний Суд в своїй Постанові від 17.12.2020 по справі № 278/2177/15-ц зазначив: «Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи».

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 23.03.2020 по справі № 331/7975/13-ц де вказано, що розрахунок заборгованості не є доказом існування будь-яких правовідносин, та відповідно не може бути визнаним судом належним доказом утвореної заборгованості, оскільки він є відображенням односторонніх арифметичних розрахунків позивача і не є правовою підставою для стягнення відповідних сум та не може бути доказом безспірності заборгованості.

Відповідно до п. 6 Порядку проведення перерахунку розміру плати за послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій у разі перерви в їх наданні, ненадання або надання не в повному обсязі, обсяг фактично наданих послуг та виконаних робіт, пов`язаних з їх наданням, повинен бути підтверджений відповідною первинною документацією, що зберігається у виконавця, зокрема наказами підприємства, табелем обліку робочого часу, розрахунковими листками нарахування заробітної плати робітникам, нарядами-завданнями, актами списання матеріалів, матеріальними звітами майстрів, актами виконаних робіт постачальних та підрядних організацій, документами, що підтверджують технічні показники будинку, тощо.

Відтак, розрахунок заборгованості позивача є нічим іншим як обліковим документом, який не засвідчує та не встановлює факт надання відповідних комунальних послуг для відповідача, а як наслідок не може бути належним та допустимим доказом по даній справі. Водночас, жодних первинних документів, які б підтверджували факту надання будь-яких послуг стороною позивача суду не надано.

Таким чином, судом встановлено та підтверджено вищенаведеними доказами, що позивач не має відношення до суми заборгованості в розмірі 39 048,08 гривень, саме за послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води до 08.08.2019 року, оскільки власником квартири за адресою: АДРЕСА_2 ., відповідачка стала лише 08.08.2019 року.

При цьому договір купівлі-продажу від 08.08.2019 року, згідно з яким відповідачка стала власником зазначеної кватири, не містить застережень про переведення боргу попереднього власника і не містить згоди кредитора на таку заміну, що узгоджується з положеннями статті 520 ЦК України (заміна боржника у зобов`язанні).

Отже, діючим законодавством не передбачено обов`язку покупця квартири сплачувати борги попередніх власників (наймачів) квартири за отримані ними раніше житлово-комунальні послуги, якщо це прямо не обговорено в договорі купівлі-продажу.

За таких обставин, на відповідачку не може бути покладено обов`язок по сплаті заборгованості за послуги теплопостачання, надані відповідачем попереднім власниками, що нараховані до 08.08.2019 року, тобто до укладення ним договору купівлі-продажу спірної квартири.

Окрім цього, на підтвердження позовних вимог представником позивача ЛМКП «Львівтеплоенерго» надано до позову розрахунок за надану послугу за центральне опалення за період з 01.07.2014 по 21.04.2020(а.с.7), з якого вбачається, що заборгованість почала виникати з серпня 2014 року та до червня 2019 року та не була в повному обсязі погашеною попередніми власниками. Поряд з цим, в липні 2019 року було оплачено кошти в сумі 27 739,99 грн., а в подальшому всі нараховані суми вчасно оплачувалися без виникнення будь-якого прострочення, що підтверджується відповідними оплатами на відповідний розрахунковий рахунок ЛМКП «Львівтеплоенерго» та цим самим розрахунком позивача.

З огляду на вищезазначене, представник позивача також не навів доказів щодо виникнення у відповідача зобов`язань по погашенню заборгованості за житлово-комунальні послуги, яка виникла у попередніх власників квартири.

Водночас посилання представника позивача на те, що позивач не скористалася правом перевірки наявності заборгованості за комунальні послуги у попередніх власників, то суд до уваги не приймає, оскільки відповідно до ст. 12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд.

При цьому, представником ЛМКП «Львівтеплоенерго», як доказ, зокрема розбивку заборгованості ОСОБА_1 по кожному місяцю, із зазначенням відповідних тарифів на виконання ухвали суду від 09.08.2023 року не надано, а відтак факту наявності заборгованості перед позивачем не встановлено.

Враховуючи вищевикладене, суд доходить до висновку, що позивачем відповідно до положень статей 12,81 ЦПК України належними та допустимими доказами не доведено наявності підстав щодо заявлених вимог до відповідачки.

Щодо заявлених позовних вимог про стягнення з відповідачки на користь позивача 3% річних в розмірі 90,74 гривень та інфляційні витрати в розмірі 304,56 гривень, то вказані позовні вимоги задоволенню не підлягають, оскільки є похідними від нарахованої суми боргу, як недоведена була позивачем.

Згідно з ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ч.1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до приписів ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

На підставі зазначеного, дослідивши матеріали справи, аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, та те, що представником ЛМКП «Львівтеплоенерго» не надано належних доказів на підтвердження надання послуг відповідачці на вищезазначену суму за вказаний період та її обґрунтованості, не надано обґрунтованого розрахунку заявленої суми до стягнення, та те, що вимоги ухвали суду від 09.08.2023 року не виконано,а отже вимоги позивача щодо стягнення з відповідачки заборгованості за послуги з теплопостачання не знайшли своє підтвердження в ході розгляду справи, у зв`язку з чим суд відмовляє у задоволені позовних вимог.

Згідно з ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

На підставі статті 141 ЦПК України у зв`язку з відмовою у задоволенні позову судові витрати не розподіляються.

Керуючись ст.ст. 4, 5, 10-13, 19, 76, 77, 79, 80, 83, 89, 95, 141, 223, 247, 259, 263-265, 268, 273, 353 ЦПК України

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги з теплопостачання відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Львівського апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

Позивач: Львівське міське комунальне підприємство «Львівтеплоенерго», місцезнаходження : м.Львів вул. Д. Апостола, буд.1, .

Відповідач: ОСОБА_1 - ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_2 .

Дата складення повного судового рішення - 11.12.2023 року.

Суддя: Мартинишин М.О.