Справа № 463/9101/23
Провадження № 2/463/1857/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 грудня 2023 року Личаківський районний суд м.Львова в складі:

головуючого-судді - Грицка Р.Р.,

з участю секретаря судового засідання - Романської І.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» про стягнення надміру сплачених коштів та стягнення моральної шкоди,

в с т а н о в и в :

позивач звернувся в суд з позовною заявою до відповідача про стягнення 8211,41 гривень надміру сплачених коштів небалансу в постачанні гарячої води; стягнення 5000,0 гривень заподіяних позивачу та його сім`ї моральних страждань протиправними діями відповідача, що призвели до позбавлення права на отримання житлових субсидій.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що він проживає у багатоквартирному будинку і відповідач надає йому та іншим мешканцям будинку послуги з гарячого водопостачання. Проте, окрім плати за таку послугу він також нараховує йому вартість небалансу гарячої води та здійснює ділення боргу недобросовісних мешканців, які не оплачують житлово-комунальні послуги, між всіма мешканцями будинку, що вважає неправомірним. За період з серпня 2022 по липень 2023 року ним надміру сплачено відповідачу 8211,41 гривень. Дану суму просить стягнути з відповідача у примусовому порядку, а також 5000,0 гривень моральної шкоди, заподіяної йому та його сім`ї протиправними діями відповідача, які призвели до позбавлення права на отримання житлових субсидій.

Відповідач не погодився та в особі повноваженого представника подав відзив на позовну заяву, долучивши докази його направлення іншим учасникам справи. Зазначає, що будинок позивача обладнаний комерційним (загальнобудинковим) вузлом обліку гарячої води та крім цього, всі мешканці цього будинку мають розподільні прилади обліку. Різниця між показаннями комерційним вузлом обліку та розподільними приладами обліку мешканців становить небаланс гарячої води, компенсація за який здійснюється усіма мешканцями будинку пропорційно до обсягу споживання гарячої води. Звільнення споживачів від сплати обсягу небалансу гарячої води законодавством не передбачено, а натомість, після уточнень показань вузлів розподільчого обліку іншими споживачами будинку проводиться перерозподіл гарячої води та перерахунок плати за послуги постачання гарячої води. Позивачу проведено такий перерахунок в сторону зменшення на суму 2951,03 гривень і станом на 30.11.2023 року по квартирі позивача є переплата в сумі 2359,34 гривень. Вимогу про стягнення моральної шкоди вважає недоведеною і тому, просить у задоволенні позову відмовити повністю.

У відповіді на відзив позивач вказав, що відповідач намагається ввести суд в оману в частині того, що інші мешканці 64 квартир в будинку не користуються гарячою водою, а кошти в сумі 2951,03 гривень йому не повернуті та відповідач продовжує нараховувати плату за небаланс гарячої води.

Правом на подання заперечень на відповідь на відзив відповідач не скористався.

Позовна заява поступила до суду 11.10.2023 року.

Ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 16.10.2023 року, прийнято позовну заяву, відкрито провадження у справі та призначено таку до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Визначено строк та черговість подання заяв по суті справи.

Одночасно з відкриттям провадження у справі суд направив сторонам інформаційне повідомлення про права та обов`язки сторін (а.с.22-23), в тому числі про обов`язок подати усі наявній у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, а також неможливість приховування доказів. Цим же повідомленням сторонам роз`яснено порядок та строки подання доказів.

Таким чином суд виконав вимоги статті 221 ЦПК України.

Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ, яку останній повторив в п.22 справи «Осіпов проти України» (заява № 795/09, рішення від 08.10.2020), стаття 6 Конвенції гарантує не право бути особисто присутнім у судовому засіданні під час розгляду цивільної справи, а більш загальне право ефективно представляти свою справу в суді та на рівність у користуванні правами з протилежною стороною, передбаченими принципом рівності сторін. Пункт 1 статті 6 Конвенції надає Державам можливість на власний розсуд обирати засоби гарантування цих прав сторонам провадження (див. рішення у справі «Варданян та Нанушян проти Вірменії» (Vardanyan and Nanushyan v. Armenia), заява № 8001/07, пункт 86, від 27 жовтня 2016 року, та наведені у ньому посилання). Отже, питання особистої присутності, форми здійснення судового розгляду, усної чи письмової, а також представництва у суді є взаємопов`язаними та мають аналізуватися у більш ширшому контексті «справедливого судового розгляду», гарантованого статтею 6 Конвенції.

З огляду на характер спірних правовідносин, справа є малозначною, а оскільки вирішенню підлягали виключно питання права, суд з посиланням на відповідну практику ЄСПЛ при відкритті провадження визнав недоцільним проведення судового засідання та визначив, що розгляд справи проводитиметься без проведення судового засідання за наявними в ній матеріалами. Одночасно, сторонам було роз`яснено право ініціювати розгляд справи з викликом сторін.

Сторони таким правом не скористались. Суд також не знайшов підстав ініціювати розгляд справи з викликом сторін, внаслідок чого розгляд справи проводиться в порядку письмового провадження.

Оскільки справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, суд в силу вимог частини третьої статті 279 ЦПК України не проводив підготовчого засідання.

Перед тим як закінчити з`ясування обставин справи та перевірки їх доказами, суд надав можливість кожній із сторін висловити свою позицію та надати наявні у неї докази.

Відтак, суд у відповідності до вимог частини п`ятої статті 12 ЦПК України та прецедентної практики ЄСПЛ створив для сторін рівні можливості відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Про існування будь-яких інших доказів, які мають важливе значення і які не були долучені до справи сторони суду не повідомляли, при тому що в силу вимог частин другої-четвертої статті 83 ЦПК України вони повинні були подати всі свої докази разом з позовом та відзивом та в цей же строк повідомити про існування доказів, які не можуть бути подані разом з першою заявою по суті справи.

Суд у відповідності до вимог частини сьомої статті 81 ЦПК України розглянув можливість самостійно збирати докази і не знайшов підстав для реалізації такого свого права, оскільки ніщо не ставить під сумнів добросовісність здійснення учасниками справи своїх процесуальних прав та обов`язків.

Таким чином, враховуючи таку засаду цивільного судочинства як змагальність, а також те, що в даному процесі кожна сторона мала рівні можливості відстоювати свою позицію в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом, дана справа буде вирішена на основі зібраних доказів з покладенням на сторін ризику настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням тієї чи іншої процесуальної дії. Обставини справи встановлюватимуться таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

В будь-якому випадку, право на справедливий судовий розгляд забезпечується, серед іншого, процедурою апеляційного перегляду судових рішень, де сторона не позбавлена можливості подання нових доказів якщо буде доведено поважність причин їх неподання в суді першої інстанції (частина третя статті 367 ЦПК України). Тому, якщо у сторін наявні ті чи інші аргументи або докази, на які даним судовим рішенням не буде надано відповіді, така сторона вправі навести їх у апеляційній скарзі, одночасно вказавши причини неподання їх суду першої інстанції.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог статті 264 ЦПК України, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Судом встановлено, що позивач проживає за адресою: АДРЕСА_1 . Будинок є багатоквартирним. Послуги з постачання гарячої води до цього будинку надаються відповідачем, чого сторони не оспорюють.

Відповідно до Акту № 941 від 26.05.2022 року в будинку встановлений вузол обліку гарячої води, який в подальшому пройшов відповідну повідку, що стверджується свідоцтвами про повірку законодавчо регульованого засобу вимірювальної техніки від 13.12.2021 року № 35/14033 та № 35/14034, копії яких долучено до матеріалів справи.

Також, відповідач долучив до матеріалів справи звіти про використання гарячої води згідно з даними комерційного вузла обліку гарячої води за період з 26.05.2022 року по 31.01.2023 року, а також інформацію щодо об`ємів гарячої води, спожитих згідно показів квартирних приладів обліку за період з серпня 2022 року по липень 2023 року.

Згідно цих документів, за період серпень 2022 року за даними комерційного вузла обліку гарячої води по будинку спожито 34 м.куб гарячої води, а згідно показів квартирних приладів обліку за цей період - 11 м.куб., за вересень 2022 року - 104 м.куб. і 14 м.куб. відповідно, за жовтень 2022 року - 98 м.куб. і 22 м.куб. відповідно, за листопад 2022 року - 53 м.куб. і 15 м.куб. відповідно, за грудень 2022 року - 50 м.куб. і 12 м.куб. відповідно, за січень 2023 року - 63 м.куб. і 10 м.куб. відповідно.

Вказана різниця становить небаланс гарячої води. Як зазначає відповідач у своєму відзиві, з 01.02.2023 року вузол обліку гарячої води у житловому будинку АДРЕСА_2 знятий з абонентського обліку у зв`язку із зупинкою водоміра на подаючому трубопроводі. За лютий 2023 року небаланс гарячої води відсутній. З 01.02.2023 року по 30.07.2023 року розрахунок кількості спожитої гарячої води в будинку проводився з урахуванням середнього споживання.

Згідно платіжних квитанцій на оплату комунальних послуг, відповідач нараховував позивачу небаланс гарячої води за серпень 2022 року в розмірі 2,02346 м.куб, за вересень 2022 року - 12,85714 м.куб., за жовтень 2022 року - 6,90909 м.куб., за листопад 2022 року - 5,06667 м.куб., за грудень 2022 року - 6,33333 м.куб., за січень 2023 року - 10,6 м.куб., за лютий 2023 року небаланс гарячої води не нараховувався, за березень 2023 року - 5,781 м.куб., за квітень 2023 року - 14,73333 м.куб., за травень 2023 року - 1,53682 м.куб., за червень 2023 року - 16,825 м.куб., за липень 2023 року - 3,65891 м.куб.

Дані про нарахування плати за послуги постачання гарячої води також містяться у наданому відповідачем розрахунку заборгованості, з якого також вбачається, що у спірному періоді, а саме у серпні та вересні 2023 року нарахована позивачу заборгованість була скорегована в сторону зменшення на суму 27,09 гривень та 2951,03 гривень відповідно, а станом на 30.11.2023 року переплата за надані послуги гарячого водопостачання становить 2359,34 гривень.

У платіжній квитанції за вересень 2023 року (а.с.34) також міститься інформація про коригування позивачу заборгованості в сторону зменшення на суму 2951,03 гривень і при цьому, в цій квитанції також вказано про коригування в сторону зменшення небалансу гарячої води на 30,97859 м.куб.

Вважаючи неправомірними дії відповідача щодо нарахування плати за небаланс гарячої води та з метою стягнення надміру сплачених коштів та моральної шкоди позивач звернувся до суду з цим позовом.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок щодо нього, судам слід виходити із його ефективності (стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), а це означає, що вимога про захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, а також забезпечувати поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України.

У частині другій статті 16 ЦК України визначено способи захисту цивільних прав та інтересів судом: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Порушені право чи інтерес підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема статтею 16 ЦК України, але який є ефективним способом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Згідно зі статтею 13 Конституції України власність зобов`язує. Вказана норма кореспондується зі статтею 322 ЦК України, відповідно до якої власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

За визначеннями, які зазначені у статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг; індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.

За змістом пункту 1 частини першої статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач має право одержувати своєчасно та належної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством і умовами укладених договорів.

Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини другої статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» обов`язок індивідуального споживача оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Як свідчить тлумачення статті 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Засади забезпечення комерційного, у тому числі розподільного, обліку послуг з постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання та забезпечення відповідною обліковою інформацією споживачів таких послуг визначаються Законом України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання».

Згідно з визначеннями, які закріплені в статті 1 Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання» вузлом комерційного обліку визнається вузол обліку, що забезпечує загальний облік споживання відповідної комунальної послуги в будівлі, її частині (під`їзді), обладнаній окремим інженерним вводом.

В свою чергу, розподільним обліком комунальних послуг (далі - розподільний облік) є визначення за допомогою вузла розподільного обліку (приладу - розподілювача теплової енергії) та/або за встановленими правилами (методиками) у передбачених цим Законом випадках кількісних показників отриманої споживачем комунальної послуги, на підставі яких здійснюється розподіл показань вузла комерційного обліку між споживачами в будівлях, де налічуються два та більше споживачів.

За змістом частин першої, третьої статті 10 Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання» У будівлях, зазначених у частинах другій і третій статті 4 цього Закону, обсяг відповідної комунальної послуги, визначений за допомогою вузла комерційного обліку (а у випадках, передбачених частиною другою статті 9 цього Закону, - за розрахунковим або середнім споживанням), розподіляється між усіма споживачами з урахуванням показань вузлів розподільного обліку, приладів - розподілювачів теплової енергії відповідно до частин другої - четвертої цієї статті.

У разі якщо приміщення всіх споживачів у будівлі оснащені вузлами розподільного обліку гарячої, питної води, загальний обсяг спожитої у будівлі відповідно гарячої, питної води (крім обсягу, витраченого на загальнобудинкові потреби) розподіляється між споживачами відповідно до обсягу споживання за показаннями вузлів розподільного обліку.

Якщо виникає різниця між показаннями вузла комерційного обліку та обсягом гарячої, питної води, визначеним як сума показань вузлів розподільного обліку, така різниця розподіляється відповідно до методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, затвердженої центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства.

Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України № 315 від 22.11.2018 року затверджено Методику розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг (далі Методика), якою встановлено порядок розподілу між споживачами спожитих у будівлі/будинку послуг з постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, обсяг споживання яких визначений за допомогою вузла (вузлів) комерційного обліку або розрахунково у разі його (їх) відсутності, тимчасового виходу з ладу або втрати, та послуги з централізованого водовідведення, обсяг споживання якої визначається відповідно до обсягу споживання інших комунальних послуг.

Згідно з пунктом 3 розділу ІІ Методики, загальний обсяг спожитої гарячої води у будівлі/будинку складається в т.ч. з обсягу небалансу споживання гарячої води, що є різниця між показаннями вузла комерційного обліку та обсягом гарячої води, визначеним як сума показань вузлів розподільного обліку у будівлі/будинку, усі приміщення якої оснащені вузлами розподільного обліку.

Розподіл між споживачами загального обсягу спожитої у будівлі/будинку гарячої води здійснюється відповідно до розділу IX цієї Методики.

Згідно пункту 2 розділу IX цієї Методики, обсяги небалансу гарячої води та обсяги спожитої гарячої води, визначені як сума показань вузлів розподільного обліку у будівлі/будинку, де усі приміщення споживачів, до яких постачається гаряча вода, оснащені вузлами розподільного обліку, розподіляються пропорційно до обсягу споживання.

У справі яка розглядається, по-перше, чинне законодавство не передбачає підстав для звільнення від плати за небаланс споживання гарячої води, і по-друге, надані відповідачем документи підтверджують існування в будинку АДРЕСА_2 небалансу споживання гарячої води, а відтак, правомірними є його дії щодо розподілу цього небалансу між усіма споживачами, в т.ч. позивачем, пропорційно до обсягу споживання.

Також ніщо не свідчить про те, що розподіл небалансу гарячої води проведено не пропорційно обсягів споживання.

Більше того, згідно пунктів 2, 3 розділу ХІІ Методики, у разі виявлення різниці в результаті уточнення показань вузла (вузлів) комерційного обліку, що визначає/визначають загальний обсяг спожитої відповідної комунальної послуги у будівлі/будинку, перерозподіл проводиться пропорційно до обсягів спожитої відповідної комунальної послуги споживачами, розподілених у розрахунковому періоді, за який здійснюється перерозподіл.

В результаті уточнення показань вузлів розподільного обліку/приладів-розподілювачів теплової енергії (на підставі звіряння їх показань, подання споживачем уточненої інформації, відновлення надання показань споживачами) визначається обсяг перерозподілу спожитої комунальної послуги між споживачами у будівлі/будинку, як різниця між сумою показань вузлів розподільного обліку / приладів-розподілювачів теплової енергії до коригування та сумою показань таких засобів після коригування.

Вирахуваний таким чином обсяг коригування розподіляється між споживачами за принципом, що наведений у пункті 2 цього розділу.

Після здійснення перерозподілу розподіленого обсягу спожитої комунальної послуги виконавцем розподілу комунальної послуги проводиться перерахунок із окремим споживачем та з усіма споживачами будівлі/будинку.

Результати перерозподілу та перерахунку відображаються у рахунках споживачів у розрахунковому періоді, у якому здійснено перерозподіл.

Тобто нарахований небаланс споживання гарячої води в подальшому, після уточнень показань приладів-розподілювачів теплової енергії, коригується на визначений обсяг перерозподілу спожитої комунальної послуги, внаслідок чого оплата цього небалансу не може вважатись оплатою боргу інших мешканців і відповіді доводи позивача з цього приводу суд не бере до уваги.

Зрештою, у справі яка розглядається відповідач провів перерозподіл розподіленого обсягу спожитої позивачем гарячої води, внаслідок чого обсяг небалансу був скоригований в сторону зменшення на 30,97859 м.куб., а розмір заборгованості зменшено на суму 2951,03 гривень, внаслідок чого на рахунку позивача утворилась переплата в розмірі 2359,34 гривень.

Відтак дії відповідача щодо нарахування позивачу небалансу споживання гарячої води відповідають вимогам чинного законодавства, що виключає можливість стягнення коштів, сплачених за нарахований небаланс гарячої води.

Як наслідок, безпідставною слід визнати вимогу про стягнення моральної шкоди.

Так, у пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29.03.1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» судам роз`яснено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Для наявності деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення: а) наявність шкоди, б) протиправна поведінка заподіювача шкоди, в) причинний зв`язок між шкодою та поведінкою заподіювача, г) вина.

Однак, нарахування небалансу гарячої води є обов`язковим відповідача, а відтак, його дії в цьому випадку є правомірними, внаслідок чого позивачу не могло бути спричинено моральної шкоди.

В такому випадку позов в цілому слід визнати безпідставним і в його задоволенні необхідно відмовити.

Разом з тим, враховуючи подане позивачем клопотання в порядку ст.262 ЦПК України, за результатами вирішення спору, судом не встановлено порушень вимог законодавства зі сторони відповідача, а тому, підстав для постановлення окремої ухвали не має.

У зв`язку з відмовою у задоволенні позову понесені позивачем судові витрати в силу вимог пункту другого частини другої статті 141 ЦПК України не підлягають відшкодуванню.

Керуючись ст.ст.10, 18, 81, 141, 258, 259, 263-265, 268, 274 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в :

у задоволенні позову ОСОБА_1 до Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» про стягнення надміру сплачених коштів у розмірі 8211,41 гривень та стягнення моральної шкоди у розмірі 5000,0 гривень - відмовити.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга протягом тридцяти днів з часу складання повного судового рішення до Львівського апеляційного суду. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено в день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне найменування (ім`я) учасників справи та їх місце проживання (місцезнаходження):

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 .

Відповідач: Львівське міське комунальне підприємство «Львівтеплоенерго», місцезнаходження: 79040, м.Львів, вул.Д.Апостола,1, .

Суддя Грицко Р.Р.