Справа №:755/6292/23
Провадження №: 2/755/3809/23
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" червня 2023 р. суддя Дніпровського районного суду м. Києва Слободянюк А.В., розглянувши матеріали цивільної справи за позовною заявою Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

в с т а н о в и в:

До провадження Дніпровського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 23 травня 2023 року дану позовну заяву залишено без руху та надано позивачу десятиденний строк, для усунення недоліків, з дня отримання ним копії ухвали.

На виконання вищенаведеної ухвали про залишення позовної заяви без руху, 12 червня 2023 року до суду надійшла заява представника позивача про усунення недоліків.

Однак, дослідивши позовну заяву на усунення недоліків, суддя дійшов висновку про не усунення позивачем в повному обсязі недоліків позову, вказаних в ухвалі від 23 травня 2023 року, на підставі наступного.

Так, як зазначено у вищенаведеній ухвалі суду, до матеріалів даної позовної заяви додані письмові докази, крім правовстановлюючих документів банку, засвідчені з порушенням положень, передбачених Національним стандартом України «Уніфікована система організаційно-розпорядчої документації. Вимоги до оформлення документів. ДСТУ 4163:2020» та норм ст. 95 ЦПК України.

Крім того, судом зауважено, що до позовної заяви в якості доказу позивачем додано: «справка об условиях кредитования с использованием кредитки «Универсальная, 30 дней льготного периода» та «Условия и Правила предоставления банковских услуг», які викладені іноземною мовою, що в свою чергу унеможливлює дослідження їх змісту під час розгляду справи судом.

У частині перекладу поданих до суду документів іноземною мовою, суд звернув увагу позивача на те, що судом не висуваються вимоги до складення чи оформлення документів Банком у той чи інший час, поряд із тим, зазначено позивачу про те, що подані до суду документи у якості доказів мають бути належними, достовірними та достатніми. Подаючи до суду документи без перекладу на мову, зрозумілу для суду, суд позбавлений можливості дослідити їх зміст під час судового розгляду, оскільки мовою судочинства є українська.

З огляду на зазначене, позивачу необхідно було перекласти на державну (українську) мову вищезазначені докази та подати їх до суду, відповідно до кількості учасників судового процесу, як це передбачено ч. 1 ст. 177 ЦПК України, а також надати належним чином завірені копії документів, зазначених судом у відповідній ухвалі.

Однак, як встановлено з поданої заяви представника позивача на усунення недоліків позову, останнім залишено поза увагою зауваження суду щодо подання доказів іноземною мовою, без відповідного перекладу на українську мову, що позбавляє суд у належній спосіб ідентифікувати такі докази. Суду надано лише належним чином завірені копії додатків, які долучені до позовної заяви.

При цьому, представник позивача у своїй заяві про усунення недоліків щодо зауважень суду про подання документів іноземною мовою зазначив, що на момент укладення кредитного договору, позивач не відносився ні до органів державної влади, ні до органів місцевого самоврядування, а ст. 6 Цивільного кодексу України закріплює принцип свободи договору. Таким чином, на думку представника, на момент укладення кредитного договору будь-які заборони щодо укладення його російською мовою - були відсутні. Крім того, як вважає представник позивача, на даний час не існує жодного законодавчого акту, який би зобов`язував учасників справи подавати до суду документи, перекладені на українську мову.

Однак, суд звертає увагу сторони позивача на те, що згідно статті 6 Конституції України, державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову. Органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Відповідно до ст. 10 Конституції України державною мовою в Україні є українська мова. Держава забезпечує всебічний розвиток і функціонування української мови в усіх сферах суспільного життя на всій території України. Застосування мов в Україні гарантується Конституцією України та визначається законом.

У рішенні Конституційного Суду України від 14 грудня 1999 року (справа № 10-рп/99) зазначено, що українська мова як державна є обов`язковим засобом спілкування на всій території України при здійсненні повноважень органами державної влади та органами місцевого самоврядування (мова актів, роботи, діловодства, документації тощо), а також в інших публічних сферах суспільного життя, які визначаються законом (частина п`ята статті 10 Конституції України).

Відповідно до ст.1 Закону України «Про забезпечення функціонування української мови як державної» від 25 квітня 2019 року, який набрав чинності через два місяці після його опублікування, єдиною державною (офіційною) мовою в Україні є українська мова. Статус української мови як єдиної державної мови зумовлений державотворчим самовизначенням української нації. Державний статус української мови є невіддільним елементом конституційного ладу України як унітарної держави. Статус української мови як єдиної державної мови в Україні визначається виключно Конституцією України. Порядок функціонування і застосування державної мови визначається виключно законом. Навмисне спотворення української мови в офіційних документах і текстах, зокрема навмисне застосування її з порушенням вимог українського правопису і стандартів державної мови, а також створення перешкод та обмежень у застосуванні української мови тягнуть за собою відповідальність, встановлену законом. Статус української мови як єдиної державної мови передбачає обов`язковість її використання на всій території України при здійсненні повноважень органами державної влади та органами місцевого самоврядування, а також в інших публічних сферах суспільного життя, які визначені цим Законом. Українська мова як єдина державна мова виконує функції мови міжетнічного спілкування, є гарантією захисту прав людини для кожного українського громадянина незалежно від його етнічного походження, а також є фактором єдності і національної безпеки України.

Закон України «Про забезпечення функціонування української мови як державної» регулює функціонування і застосування української мови як державної у сферах суспільного життя, визначених цим Законом, на всій території України. Дія цього Закону не поширюється на сферу приватного спілкування та здійснення релігійних обрядів. (ст.2 Закону).

Згідно п. 16 ч. 1 ст.9 Закону України «Про забезпечення функціонування української мови як державної», володіти державною мовою та застосовувати її під час виконання службових обов`язків зобов`язані: посадові та службові особи підприємств, установ і організацій державної і комунальної форм власності, не визначені в підпунктах 1-15 частини першої цієї статті, крім осіб, які не є громадянами України.

Згідно положень ст.14 Закону, у судах України судочинство провадиться, а діловодство здійснюється державною мовою. У судовому процесі може застосовуватися інша мова, ніж державна, у порядку, визначеному процесуальними кодексами України та Законом України "Про судоустрій і статус суддів".

Згідно зі ст. 9 ЦПК України та ч. 1ст. 12 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» цивільне судочинство і діловодство в судах України провадиться державною мовою.

Відповідно до положень ч. 2-4 ст.9 ЦПК України, суди забезпечують рівність прав учасників судового процесу за мовною ознакою. Суди використовують державну мову в процесі судочинства та гарантують право учасникам судового процесу на використання ними в судовому процесі рідної мови або мови, якою вони володіють. Учасники судового процесу, які не володіють або недостатньо володіють державною мовою, мають право робити заяви, надавати пояснення, виступати в суді і заявляти клопотання рідною мовою або мовою, якою вони володіють, користуючись при цьому послугами перекладача, в порядку, встановленому цим Кодексом.

За правилами ч.1 ст.75 ЦПК України, перекладачем може бути особа, яка вільно володіє мовою, якою здійснюється цивільне судочинство, та іншою мовою, знання якої необхідне для усного чи письмового перекладу з однієї мови на іншу, а також особа, яка володіє технікою спілкування з глухими, німими чи глухонімими.

Верховний Суд також неодноразово наголошував на тому, що подані судові документи повинні бути викладенні державною мовою. Правова позиція викладена у ухвалі Верховного суду України від 31 березня 2020 року у справі №636/398/19, провадження №61-5685ск20; від 19 березня 2020 року у справі № 629/5741/19, провадження №61-5019ск20; від 02 березня 2020 року у справі №623/4072/19, провадження №61-2581ск20; від 27 лютого 2020 року у справі №638/6372/19, провадження №61-2956ск20.

Крім того, суд звертає увагу представника позивача на те, що у відповідності до положень ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Так, суд позбавлений можливості встановити дійсні обставини у справі у відповідності до поданих доказів, якщо такі докази подані іноземною мовою, оскільки мовою, якою провадиться судочинство є українська. При цьому суд позбавлений можливості надати оцінку доказам, встановити обґрунтованість та правомірність заявлених позовних вимог через відсутність відповідних знань іноземної мови безпосередньо на даному етапі, з огляду на те, що суд перекладу документів не здійснює та позбавлений можливості встановити приналежність поданих доказів до заявленого позову. Разом із тим, згідно з ч. 2 ст. 83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про те, що позивач, подаючи заяву з обґрунтуванням позовних вимог, не дотримався приписів ч. 1 ст. 177 Цивільного процесуального кодексу України, та відповідно не в повному обсязі усунув недоліки позовної заяви, що були викладені в ухвалі суду від 23 травня 2023 року.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У відповідності до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч. 3 ст. 185 ЦПК України, якщо позивач у встановлений термін в ухвалі про залишення позовної заяви без руху не усунув недоліки, позовна заява вважається не поданою та повертається позивачеві.

Крім того, суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

З цього приводу прецедентними є рішення Європейського суду з прав людини у справі «Круз проти Польщі» від 19 червня 2001 року.

У вказаному Рішенні зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.

Отже, з огляду на те, що судове рішення про залишення позовної заяви без руху, не було повністю виконано стороною позивача, а також приймаючи до уваги те, що повернення позовної заяви, відповідно до ч. 6 ст. 185 ЦПК України, не є порушенням права на справедливий судовий захист та не може вважатися обмеженням права доступу до суду, так як після усунення вказаних недоліків позивач має право повторно звернутися до суду із вказаною позовною заявою, суд приходить до висновку, що позовна заява підлягає поверненню.

Керуючись ст.ст. 4, 11, 12, 13, 43, 44, 48, 81, 175, 185, 260, 294 ЦПК України, суддя

п о с т а н о в и в :

Позовну заяву Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - повернути позивачу.

Роз`яснити позивачу, що повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню із позовною заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стати підставою для повернення позову.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання копії ухвали.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Ухвали, що постановлені судом поза межами судового засідання або в судовому засіданні у разі неявки всіх учасників справи, розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, набирають законної сили з моменту їх підписання суддею.

Суддя А.В. Слободянюк