Провадження № 22-ц/811/3287/22 Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 травня 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Савуляка Р.В.,

суддів: Мікуш Ю.Р., Приколоти Т.І.,

секретаря: Салати Я.І.

з участю: представника Міністерства оборони України - Шведи О.Б., Шабатури Ю.В. та його представника ОСОБА_1 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційними скаргами Міністерства оборони України та Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 14 листопада 2022 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Міністерства оборони України, Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова, Департаменту житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради про зобов`язання до вчинення дій,-

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Міністерства оборони України, Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова, Департаменту житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради про зобов`язання до вчинення дій.

В обґрунтування позовних вимог покликався на те, що з 07 вересня 2009 року по теперішній час займає посаду завідувача кафедри електромеханіки та електроніки Національної академії сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного (в подальшому Академія), у 2009 році командуванням Академії його, як доктора технічних наук, професора було запрошено очолити новостворену кафедру електромеханіки та електроніки.

Стверджував, що у зв`язку із цим, 07 вересня 2009 року він підписав контракт №2, обов`язковою умовою якого (пункт 4.11) було надання протягом одного року після прийняття на роботу житла (службове, постійне). У наступному контракті №1 від 01 вересня 2014 року, Академія підтвердила свої зобов`язання щодо надання житла для проживання - п.4.11 був викладений у наступній редакції: «після прийняття на роботу (посаду) протягом одного року надати постійне житло».

Вказував, що на підставі рішення Міністра оборони України для його проживання з сім`єю в складі 4-х осіб була виділена 3-х кімнатна квартира за адресою: АДРЕСА_1 . 23 вересня 2012 року було надано зазначеній квартирі статусу службової, а 12 жовтня 2012 року позивачу був виданий ордер на право зайняття службового житлового приміщення.

Зазначав, що у спірній квартирі він зареєстрований і проживає з сім`єю і на даний час, при цьому квартира була передана в непридатному для проживання стані і він був змушений витратити значні кошти для приведення її до належного житлового стану.

Також покликався на те, що спірне житло належить до житлового фонду Міністерства оборони України і оскільки службова квартира призначена для тимчасового проживання і її службовий статус значно обмежує можливість реалізації встановлених чинним законодавством житлових прав та наявністю права на отримання житлового приміщення для постійного проживання. 25 жовтня 2019 року він звернувся із заявою до начальника Академії з проханням про виключення даної квартири з числа службових.

На думку позивача, виключення даної квартири з числа службового житла Міністерства оборони України не може порушити права інших осіб, які потребують забезпечення житлом, оскільки він відноситься до числа осіб, яких не може бути виселено з службових жилих приміщень без надання іншого жилого приміщення.

Надалі позивач звернувся до Міністра оборони України а також Головного квартирно- експлуатаційного управління ЗСУ з проханням надати дозвіл на виключення зазначеної квартири з числа службових. Про те йому 28 листопада 2019 року на особистому прийомі заступника Міністра оборони України фактично було відмовлено у проханні, та роз`яснено, що командування Академії та квартирно-експлуатаційні органи допустять порушення нормативно-правових актів у разі зняття статусу службового житла з зазначеної квартири.

Крім того, Головним квартирно-експлуатаційного управлінням ЗСУ, йому було надіслано лист, у якому роз`яснення причини відмови, фактично зводиться лише до того, що забезпечення мене жилим приміщенням для постійного проживання шляхом виключення його з числа службових, призведе до порушення вимог Бюджетного кодексу України, в частині нецільового використання бюджетних коштів.

Вважав відмову у виключенні квартири з числа службових незаконною та такою, що унеможливлює реалізацію права на житло, передбаченого Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод та Конституцією України.

Просив:

зобов`язати Міністерство оборони України надати дозвіл на виключення з числа службових квартири АДРЕСА_1 ;

зобов`язати Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова належним чином оформити і подати до виконавчого комітету Львівської міської ради клопотання про виключення квартири АДРЕСА_1 з числа службових;

зобов`язати виконавчий комітет Львівської міської ради, на підставі поданого Квартирно-експлуатаційним відділом м. Львова клопотання, виключити квартиру АДРЕСА_1 з числа службових.

Оскаржуваним рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 14 листопада 2022 року позов задоволено частково.

Зобов`язано Міністерство оборони України надати дозвіл на виключення з числа службових квартири АДРЕСА_1 .

Зобов`язано Квартирно-експлуатаційний відділ м. Львова належним чином оформити і подати до виконавчого комітету Львівської міської ради клопотання про виключення квартири АДРЕСА_1 з числа службових.

В решті в задоволенні позову відмовлено за безпідставністю.

Вищезгадане рішення в апеляційному порядку оскаржили Міністерство оборони України та Квартирно-експлуатаційний відділ м. Львова.

В апеляційній скарзі Міністерство оборони України покликається на те, що помилковими є висновки суду, що саме Міністерство оборони України надає дозвіл на зміну статусу службового житла, а відмова Міністерства оборони України, яка надана Шабатурі у вигляді витягу із протоколу прийому громадян із особистих питань, який проводив заступник Міністра оборони України від 28 листопада 2019 року є протиправною та незаконною та висновки суду, що механізм та порядок виключення квартир із числа службових у Збройних Силах України регулюється Порядком №1081, Інструкцією №737.

Вказує, що, механізм та порядок виключення кватири із числа службових регулюється ЖК УРСР, Інструкцією з організації забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженою наказом Міністерства оборони України від

Звертає увагу суду, що 31 липня 2018 року №3 80 Інструкція про організацію забезпечення і надання військовослужбовцям ЗСУ та членам їх сімей житлових приміщень, затверджена наказом Міністерства оборони від 30 листопада 2011 року №737, втратила чинність 16 жовтня 2018 року.

Стверджує, що виключення квартир з числа службових для забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей здійснюється на підставі клопотання КЕУ, КЕВ (КЕЧ) району за встановленим порядком.

Також зазначає, що чинним законодавством визначено, що саме житлова комісія військової частини (об`єднана житлова комісія) приймає рішення про надання житлового приміщення для постійного проживання, яка в свою чергу приймає відповідне рішення.

Вказує, що саме Національною академією сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного було відмовлено позивачу у зміні статусу службового житла, однак суд не надав належної оцінки цим фактам, а також допустив процесуальну помилку не залучивши Національною академією сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного до розгляду цієї справи.

Просить рішення Личаківського районного суду м. Львова від 14 листопада 2022 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

В апеляційній скарзі Квартирно-експлуатаційний відділ м. Львова покликається на те, що до розгляду справи не залучена Національна академія Сухопутних військ ЗС України ім. П. Сагайдачного, хоча саме за нею закріплене службове житло, про зміну статусу якого просить позивач.

Вказує що саме Національна академія Сухопутних військ ЗС України ім.П. Сагайдачного є стороною в контрактах (трудових договорах) з позивачем, яка зобов`язувалася надати постійне житло позивачу. Довідка щодо забезпечення житлом для постійного проживання працівника ОСОБА_2 підписана Головою житлової комісії академії. Житлова комісія є колегіальним органом, рішення якої приймаються колегіально та затверджуються наказом Начальника академії. Лише в такому випадку можна говорити про правову позицію академії щодо предмету позовних вимог.

Ні позивач, ні Національна академія Сухопутних військ ЗС України ім.. П Сагайдачного до Квартирно - експлуатаційного відділу м. Львова не зверталася : клопотанням про розгляд питання оформити і подати до виконавчого комітет Львівської міської ради клопотання про виключення квартири АДРЕСА_1 з числа службових.

На думку скаржника суд підмінив своїм рішенням вирішення даного питання компетентним органами Збройних Сил, Міністерства оборони України, Квартирно - експлуатаційний відділ м. Львова зобов`язано вчинити дії у вчиненні яких позивачу попередньо не відмовлялося.

Просить рішення Личаківського районного суду м. Львова від 14 листопада 2022 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника Міністерства оборони України - Шведи О.Б. на підтримання апеляційних скарг, пояснення ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_1 на їх заперечення, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Судом та матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_2 з 07 вересня 2009 року по теперішній час займає посаду завідувача кафедри електромеханіки та електроніки Національної академії сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного та 07 вересня 2009 року підписав контракт №2, обов`язковою умовою якого (пункт 4.11) було надання протягом одного року після прийняття на роботу житла (службове, постійне). (Т. 1, а.с. 11-12, 15)

У наступному контракті №1 від 01 вересня 2014 року, Академія підтвердила свої зобов`язання щодо надання житла для проживання - п.4.11 був викладений у наступній редакції: «після прийняття на роботу (посаду) протягом одного року надати постійне житло» (. Т. 1 , а.с. 13-14)

На підставі рішення Міністра оборони України від 04 квітня 2011 року №Ш-126/Л для проживання ОСОБА_2 з сім`єю в складі 4-х осіб була виділена 3-х кімнатна квартира житловою площею 55 кв.м., розташована за адресою: АДРЕСА_1 (Т. 1 а.с. 24).

23 серпня 2012 року за наслідками звернення квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова від 05 липня 2012 р. за №2-17677, виконавчим комітетом Львівської міської ради було прийнято рішення №593 про надання зазначеній квартирі статусу службової (. Т. 1 а.с. 19)

12 жовтня 2012 року позивачу був виданий ордер №000435 на право зайняття службового житлового приміщення. У даній квартирі позивач зареєстрований і проживає з сім`єю на даний час ( Т. 1 , а.с. 20).

Також вбачається, що 25 жовтня 2019 року позивач звернувся із заявою до начальника Академії з проханням про виключення даної квартири з числа службових. Разом з тим, Академією у задоволенні його прохання відмовлено у зв`язку із відсутністю дозволу МОУ на зміну статусу службового житла. (а.с.21).

З довідки щодо забезпечення житлом для постійного проживання працівникам ЗСУ ОСОБА_2 від 12 жовтня 2020 року (а.с.22) вбачається, що виключення даної квартири з числа службового житла Міністерства оборони України не може порушити права інших осіб, які потребують забезпечення житлом, оскільки відповідно до абз.2 та 3 ст. 125 Житлового кодексу Української РСР, позивач відноситься до осіб, яких не може бути виселено з службових жилих приміщень без надання іншого жилого приміщення.

Надалі позивач звернувся до Міністра оборони України, а також Головного квартирно-експлуатаційного управління ЗСУ з проханням надати дозвіл на виключення зазначеної квартири з числа службових.

З витягу із протоколу прийому громадян із особистих питань, який проводив заступник Міністра оборони України від 28 листопада 2019 року (Т. 1, а.с.23) вбачається, що під час особистого прийому позивачу було роз`яснено, що командування академії та квартирно-експлуатаційні органи допустять порушення нормативно-правових актів у разі зняття статусу службового житла з квартири в якій проживає його сім`я та надання цієї квартири йому для простійного проживання не має. Проінформовано позивача, що він має право звернутися до суду.

Згідно відповіді Головного квартирно-експлуатаційного управлінням ЗСУ від 27 грудня 2019 року № 303/4/2884 забезпечення ОСОБА_2 житловим приміщенням для постійного проживання, шляхом виключення його із числа службових призведе до порушення вимог Бюджетного кодексу України в частині нецільового використання бюджетних коштів.(Т. 1 а.с. 24)

Відповідно до ч.1 ст.118 ЖК УРСР службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повніші проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири.

Згідно ч.1 ст.121 ЖК УРСР, порядок надання службових жилих приміщень встановлюється законодавством Союзу РСР, цим кодексом та іншими актами законодавства Української РСР.

Відповідно до ст.2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» не підлягають приватизації квартири, визнані у встановленому порядку службовими житловими приміщеннями.

За наведених обставин, щоб житло можна було приватизувати, першим кроком має бути його виведення з числа службових. Відповідно до Положення «Про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР», затвердженим постановою Ради Міністрів УРСР від 04 лютого 1988 року №37 (із змінами), підставами для виключення квартири з числа службових є: відсутність потреби у подальшому використанні житла у якості службового; виключення у встановленому порядку житла з числа службових.

Виключення житла з числа службових здійснюється за клопотанням адміністрації органу, закладу, установи, підприємства.

Виключення жилого приміщення з числа службових проводиться на підставі клопотання підприємства, установи, організації рішенням виконавчого комітету відповідної районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів.

Зі змісту вказаних положень виходить, що вирішення питання про виключення житлового приміщення із числа службових можливо лише при наявності клопотання адміністрації підприємства, яке використовує вказане житлове приміщення як службове.

Механізм та порядок виключення квартир із числа службових у Збройних Силах України регулюється Порядком забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, затвердженим постановою КМУ від 3 серпня 2006 р. № 1081, а також положеннями Інструкції про організацію забезпечення і надання військовослужбовцям Збройних Сил України та членам їх сімей житлових приміщень, затвердженої Наказом МОУ №737 від 30 листопада 2011 року (чинними на момент одержання ордеру на службове жиле приміщення).

Порядком забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями у п.11 встановлено механізм виключення житлового приміщення з числа службового, а саме: «виключення житлового приміщення з числа службового провадиться згідно з рішенням виконавчого органу районної, міської, районної у місті ради за клопотанням начальника гарнізону, командира військової частини та квартирно-експлуатаційного органу».

Крім того, пунктом 3.5 Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей приміщеннями визначено: «для виключення квартири з числа службових військовослужбовець чи особа, звільнена у запас (відставку), подає начальнику КЕВ (КЕЧ) району рапорт (заяву), підписаний (підписану) всіма повнолітніми членами сім`ї.

Обов`язковою умовою для виключення квартир з числа службових є перебування військовослужбовців і осіб звільнених у запас або відставку, на квартирному обліку в ЗС України і відповідність займаного житла нормам законодавства, встановленим для даного населеного пункту, що буде підставою для зняття сім`ї військовослужбовця з. квартирного обліку».

З дня працевлаштування і по цей час позивач є працівником Збройних Сил України (згідно ст.5 ЗУ «Про Збройні Сили України» особовий склад Збройних Сил України складається з військовослужбовців і працівників Збройних Сил України).

При цьому, у відповідності до ст.10 розділу II ЗУ «Про оборону України» Міністерство оборони України здійснює заходи, спрямовані на реалізацію соціально-економічних і правових гарантій військовослужбовцям, членам їх сімей та працівникам Збройних Сил України.

З матеріалів справи вбачається, що позивач є учасником ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС 1 категорії, що стверджується посвідченням (а.с.108)

У відповідності до п.10 ст.20 ЗУ «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» гарантує право позачергове забезпечення жилою площею осіб, які потребують поліпшення житлових умов (включаючи сім`ї загиблих або померлих громадян). Особи, зазначені в цьому пункті, забезпечуються жилою площею протягом року з дня подання заяви, для чого місцеві ради щорічно виділяють 15 відсотків усього збудованого житла (в тому числі підприємствами, установами, організаціями незалежно від форми власності), Кабінет Міністрів України щорічно виділяє обласним державним адміністраціям цільовим призначенням капітальні вкладення відповідно до кількості сімей, що потребують поліпшення житлових умов. Фінансування будівництва здійснюється з Державного бюджету України.

Крім загальних підстав, передбачених законодавством України, такими, що потребують поліпшення житлових умов, визнаються особи, які забезпечені жилою площею нижче рівня середньої забезпеченості громадян у даному населеному пункті або які проживають у комунальних квартирах.

Особам, які перенесли променеву хворобу будь-якого ступеня або стали особами з інвалідністю внаслідок Чорнобильської катастрофи, які потребують поліпшення житлових умов, надається додаткова жила площа у вигляді окремої кімнати.

Позивач також має статус інваліда війни, що стверджується посвідченням (а.с.109)

Згідно п.18 ст.13 ЗУ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» надаються пільги на позачергове забезпечення житлом осіб, які потребують поліпшення житлових умов, у тому числі за рахунок жилої площі, що передається міністерствами, іншими центральними органами виконавчої влади, підприємствами та організаціями у розпорядження місцевих рад та державних адміністрацій. Особи, зазначені в цій статті, забезпечуються жилою площею протягом двох років з дня взяття на квартирний облік, а особи з інвалідністю 1 групи з числа учасників бойових дій на території інших країн - протягом року.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 перебуває на квартирному обліку у Львівській міській раді у списку загальної черги з 24 листопада 2009 року за №23025 та у списку на позачергове забезпечення житлом - з 24 листопада 2009 року за №1271 як ліквідатор аварії на ЧАЕС 1 категорії, також позивач включений в контрольний список за №14 працівників ЗСУ Академії на забезпечення житлом.

Згідно ст.125 ЖК Української РСР без надання іншого жилого приміщення не може бути виселено із службового житла, осіб які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації що надали їм службове жиле приміщення, не менш десять років, а також осіб з інвалідністю внаслідок війни.

Таким чином, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що позивач відноситься до осіб, яких не може бути виселено із службового приміщення без надання іншого жилого приміщення (є інвалідом війни, працює в Академії більше 10 років).

Крім цього, відповідно до укладеного контракту № 2 від 07 вересня 2009 року (а.с.11) п.4.11 запрошуючи позивача на посаду завідувача кафедри електромеханіки та електроніки Національної академії сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного після прийняття на роботу Академія взяла обов`язок протягом одного року надати житло позивачу (службове постійне).

Відповідно до п.4.11 контракту № 1 від 01 вересня 2014 року Національна академія сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного взяла на себе обов`язок протягом року надати позивачу постійне житло і згідно пояснень позивача ці умови були обов`язкові при укладенні контракту з ним, оскільки він погодився очолити кафедру лише за умови виконання цих положень контракту, оскільки змінив своє місце проживання, очолював кафедру електромеханіки та електроніки з моменту створення і організував її роботу з нуля. (Т. 1, а.с.13)

Згідно Рішення Конституційного Суду України від 27 лютого 2020 року №3-р/2020, висновки якого знайшли своє подальше відображення у рішеннях Верховного суду (зокрема рішення від 29.09.20 р. по справі №440/2722/20):

За юридичною позицією Конституційного Суду України „встановлення пільг ветеранам війни, особам, на яких поширюється чинність Закону № 3551, є одним із засобів реалізації державою конституційного обов`язку щодо забезпечення соціального захисту осіб, які захищали Батьківщину, її суверенітет і територіальну цілісність, та членів їхніх сімей. Держава не може в односторонньому порядку відмовитися від зобов`язання щодо соціального захисту осіб, які вже виконали свій обов`язок перед державою щодо захисту її суверенітету і територіальної цілісності. Невиконання державою соціальних зобов`язань щодо ветеранів війни, осіб, на яких поширюється чинність Закону № 3551, підриває довіру до держави... Соціальний захист ветеранів війни, осіб, на яких поширюється чинність Закону № 3551, спрямований на забезпечення їм достатнього життєвого рівня. Обмеження або скасування пільг для ветеранів війни, осіб, на яких поширюється чинність Закону № 3551, без рівноцінної їх заміни чи компенсації є порушенням зобов`язань держави щодо соціального захисту осіб, які захищали Вітчизну, та членів їхніх сімей. У разі зміни правового регулювання набуті вказаними особами пільги чи інші гарантії соціального захисту повинні бути збережені із забезпеченням можливості їх реалізації. Обмеження або скасування таких пільг, інших гарантій соціального захисту можливе лише у разі запровадження рівноцінних або більш сприятливих умов соціального захисту" (абзаци другий, третій пункту 5 мотивувальної частини Рішення від 18 грудня 2018року № 12-р/2018).

Громадяни мають бути впевненими у своїх законних очікуваннях, а також в тому, що набуте ними на підставі чинного законодавства право, його зміст та обсяг буде, ними реалізовано. Тобто, набуте право не може бути скасоване чи звужене (правові позиції Конституційного Суду України в рішеннях від 22 вересня 2005 №5-рп/2005, від 29 червня 2010 року № 17- рп/2010, від 22 грудня 2010 року №23-рп/2010, від 11 жовтня 2011 року №10-рп/2011).

У Рішенні від 27 листопада 2008 у справі № 1-37/2008 Конституційний Суд України вказав, що Закон про Державний бюджет України як правовий акт, що має особливий предмет регулювання (визначення доходів та видатків на загальносуспільні потреби), створює належні умови для реалізації законів України, інших нормативно-правових актів, ухвалених до його прийняття, які передбачають фінансові зобов`язання держави перед громадянами і територіальними громадами. Саме у виконанні цих зобов`язань утверджується сутність держави як соціальної і правової.

Відповідно до статей 1, 3 Конституції України та принципів бюджетної системи (стаття 7 Кодексу) держава не може довільно відмовлятися від взятих на себе фінансових зобов`язань, передбачених законами, іншими нормативно-правовими актами, а повинна діяти ефективно і відповідально в межах чинного бюджетного законодавства (абзаци другий, третій підпункту 3.3 пункту 3 мотивувальної частини Рішення 27.11.2008 у справі № 1-37/2008).

Таким чином, законодавство, що визначає фінансові зобов`язання держави, має первинний характер, а бюджетне законодавство - похідний від нього характер.

Стаття 47 Конституції України гарантує кожному право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, передбачено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Згідно з практикою ЄСПЛ втручання держави у право на житло є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не здійснюється «згідно із законом», не переслідує легітимну мету - одну чи декілька з тих, що перелічені у пункті 2 вказаної статті, - чи не розглядається як «необхідне в демократичному суспільстві».

Втручання у право на повагу до житла має бути також «необхідним у демократичному суспільстві». Тобто, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності» та бути домірним переслідуваній легітимній меті (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» («Zehentner v. Austria»), заява № 20082/02, § 56).

Принцип пропорційності у розумінні ЄСПЛ полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазнає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами; які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 2 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», яке набуло статусу остаточного 2 березня 2011 року, визнано, що в цій справі мало місце порушення прав заявників, гарантованих ст. 8 Конвенції. Зокрема Європейський суд з прав людини констатував, що заявників було позбавлено адекватних процесуальних гарантій у процесі прийнятій рішення щодо їхнього права на житло. Пунктом 51 вказаного Рішення встановлено, що з огляду на ненадання державними органами належного обґрунтування для відхилення доводів заявників ... Суд вважає, що заявників було позбавлено адекватних процесуальних гарантій у процесі прийняття рішення щодо їхнього права на житло.

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі "Прокопович проти Росії" Європейський суд з прав людини визначив, що концепція "житла" за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. "Житло" - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання "житлом", що спричинило захист на підставі-пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ у справі "Баклі проти Сполученого Королівства" від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Враховуючи вищенаведене, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції та дійшов правильного висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_2 , шляхом зобов`язання Міністерства оборони України надати дозвіл на виключення з числа службових квартири АДРЕСА_1 та зобов`язання Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова належним чином оформити і подати до виконавчого комітету Львівської міської ради клопотання про виключення квартири АДРЕСА_1 з числа службових.

Доводи апеляційної скарги Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова щодо того, що позивач до них не звертався з клопотанням про виключення спірної квартири з числа службових і суд першої інстанції підмінив своїм рішенням вирішення клопотання про виключення квартири АДРЕСА_1 з числа службових компетентними органами Збройних Сил України та Міністерства оборони України не спростовують висновків суд першої інстанції, виходячи із наступного.

У відповідності до Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, затвердженим постановою КМУ від 3 серпня 2006 р. №1081, а також положеннями Інструкції про організацію забезпечення і надання військовослужбовцям Збройних Сил України та членам їх сімей житлових приміщень, затвердженої Наказом МОУ №737 від 30.11.2011 року (чинним на момент одержання ордеру на службове жиле приміщення) заява Позивача була адресована Начальнику Національної академії сухопутних військ, Начальнику КЕВ м. Львова, а також Голові житлової комісії Львівського гарнізону.

Більше того, розуміючи всю складність процедури зняття статусу службового житла і досягнення позитивного результату в даному питанні, ОСОБА_2 їздив до Києва на особистий прийом до Міністерства оборони України а також Головного квартирно- експлуатаційного управління ЗСУ.

Відтак твердження апелянта про відсутність звернення Позивача до КЕВ м. Львова з відповідним клопотанням не відповідає дійсності.

Крім цього, керівник юридичної групи абсолютно правильно скерував Позивача до Міністерства оборони України, оскільки позивач є цивільною особою (працівником ЗСУ) на яку не поширюється дія існуючих в ЗСУ правил і порядків стосовно розгляду питання забезпечення постійним житлом. В своїй діяльності КЕВ м. Львова керується «Положенням про організацію квартирно-експлуатаційного забезпечення Збройних Сил України» та «Інструкцією з організації забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями». Відповідно до Положення про квартирно- експлуатаційний відділ м. Львова, він є державною установою, яка створена Міністерством оборони України. Установа призначена для забезпечення життєдіяльності і функціонування військових частин та установ у межах його відповідальності з питань казармено-житлового фонду та комунальних споруд, забезпечення розквартирування для підтримання військ (сил) у високій бойовій та мобілізаційній готовності, реалізації державної політики щодо забезпечення житлом військовослужбовців Збройних Сил України, осіб, звільнених з військової служби в запас або відставку, членів їх сімей, які мають право на отримання житла за рахунок Міністерства оборони України.

Таким чином, основним призначенням КЕВ є господарська діяльність, виконання директив, наказів Міністерства оборони, що стосуються життєдіяльності військовослужбовців та дотримання їх гарантій у сфері забезпечення житлом.

Пункт 2.1 розділу II «Положення про організацію квартирно-експлуатаційного забезпечення Збройних Сил України» чітко визначає вертикальну структуру підпорядкування квартирно-експлуатаційних органів ЗСУ у якій найвищою ланкою є Головне квартирно- експлуатаційне управління ЗСУ.

Отже КЕВ м. Львова є в першу чергу суто експлуатаційною установою, яка не уповноважена самостійно приймати рішення стосовно виведення з статусу службового житла даної квартири, а прийнята процедура протокольного розгляду на засіданні житлової комісії з наданням протоколу і супровідних документів на розгляд в КЕВ дійсна лише для військовослужбовців.

Відтак, звернення Позивача безпосередньо до Міністра оборони України було єдиним законним шляхом досудового вирішення спору, що отримало документальне підтвердження за результатами особистого прийому Позивача заступником Міністра оборони України 28.11.2019 р. Прийом відбувався в присутності представників Юридичної служби Міністерства оборони України а також Головного квартирно-експлуатаційного управління Збройних Сил України юридична кваліфікація яких в питаннях забезпечення житлом в Збройних силах України не викликає жодних сумнівів.

Ні в усній формі, ні в наданих Позивачеві документах, а саме у витягу з Протоколу прийому та у письмовому роз`ясненні від Головного квартирно-експлуатаційного управління Збройних Сил України не зазначалося про недотримання Позивачем процедури виключення квартири з числа службових, передбаченої чинним законодавством України або про необхідність повторного звернення до КЕВ м. Львова.

Суд має право зобов`язати орган вчинити певні дії, які гарантували б захист прав і свобод людини, оскільки Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (ст.8).

Таким чином, унаслідок бездіяльності відповідача ОСОБА_2 фактично позбавлений можливості реалізувати свої права на житло, що є порушенням житлових прав у розумінні ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Подібні за змістом висновки ВС зробив у постановах від 13 лютого 2020 року у справі №750/13081/18, від 13 лютого 2020 у справі №750/13081/18, від 27 травня 2020 року у справі №750/1063/19, від 9 жовтня 2020 року у справі №750/3925/18 та від 12 листопада 2020 у справі №750/967/19, підстав для відступу від яких колегія суддів не вбачає.

Доводи апеляційних скарг щодо того, що до участі у справі не було залучено Національну академію сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного теж не заслуговують на увагу, виходячи із наступних обставин.

З матеріалів справи вбачається, що 25 жовтня.2019 року ОСОБА_2 звернувся із заявою до начальника Національної академії сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного з проханням розглянути питання виключення з числа службових квартири АДРЕСА_1 .

У відповідності з розпорядженням Начальника Національної академії сухопутних військ імені гетьмана П. Сагайдачного, який є в одній особі і Начальником Львівського гарнізону, зазначена заява з супровідними документами була розглянута в житловій комісії та в юридичній групі Академії.

На підставі врахування усіх обставин житлова комісія Національної академії сухопутних військ імені гетьмана П. Сагайдачного прийшла до висновку про те, що потреба Міністерства оборони України у використанні даної квартири у якості службового житла відпадає, тому сім`я ОСОБА_2 може бути забезпечена житлом для постійного проживання шляхом виключення з числа службового житла Міністерства оборони України квартири за адресою: АДРЕСА_1 , про що була надана належним чином оформлена довідка житлової комісії.

Крім того, керівник юридичної групи Національної академії сухопутних військ імені гетьмана П. Сагайдачного у своїй резолюції вказав про необхідність клопотання перед Міністром оборони України, оскільки згідно інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженої наказом №737 від 30 листопада 2011 року, всі рішення щодо включення (виключення) житлового приміщення до (із) числа службового приймаються Міністром оборони України.

Вказані документи були долучені до позовної заяви і досліджені під час розгляду справи судом першої інстанції.

Згідно відповіді КЕВ м. Львова на запит представника ОСОБА_2 адвоката С.Ревера від 28 березня 2023 року, у відповідності до листа Управління житлового господарства від 04 липня 2012 року 52 квартири у будинку АДРЕСА_1 були передані для розподілу квартиро-експлуатаційному відділу м. Львова.

Ухвалою 16 сесії 6-го скликання Львівської міської ради від 31 липня 2014 року №3806 відомчий житловий будинок АДРЕСА_1 був переданий у власність територіальної громади м. Львова від Західного управління капітального будівництва Міністерства оборони України.

Згідно Авізо №3 від 26 березня 2015 року Західне управління капітального будівництва Міністерства оборони України передало, а ЛКП «500» м. Львова прийняло на баланс 52-квартирний житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 .

Квартира АДРЕСА_1 не перебуває на балансі квартирно- експлуатаційного відділу м. Львова.

Згідно відповіді Управління житлового господарства Департаменту житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради надану представнику позивача адвокату С.Реверу, станом на 21 квітня 2023 року квартира АДРЕСА_1 перебуває у статусі службової квартино-експлуатаційного відділу м. Львова Міністерства оборони України згідно рішення виконавчого комітету Львівської міської ради від 23 серпня 2021 року №593.

Таким чином ОСОБА_2 не має жодних претензій до Національної академії сухопутних військ імені гетьмана П. Сагайдачного., відтак Академія обґрунтовано не була залучена до справи в якості співвідповідача.

Інші доводи апеляційних скарг висновків суду не спростовують, а тому підстав для їх задоволення немає.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Судом правильно встановлено фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримано процедуру розгляду справи, встановлену ЦПК України, ухвалено справедливе рішення, тому підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 381, ст. 382, ст. 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги Міністерства оборони України та Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова - залишити без задоволення.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 14 листопада 2022 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 14 червня 2023 року

Головуючий: Савуляк Р.В.

Судді: Мікуш Ю.Р.

Приколота Т.І.