Житомирський апеляційний суд
Справа №279/4808/23 Головуючий у 1-й інст. Недашківська Л. А.
Категорія 29 Доповідач Павицька Т. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2023 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого Павицької Т. М.,

суддів Трояновської Г.С., Борисюка Р.М.

за участю секретаря судового засідання Трикиши Ю.О.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №279/4808/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Виконавчого комітету Коростенської міської ради, треті особи: Приватний нотаріус Коростенського районного нотаріального округу Кормінець Марина Миколаївна, Приватний нотаріус Коростенського районного нотаріального округу Івчук Станіслав Станіславович про підтвердження факту нікчемності правочинів, визнання правочину недійсним, скасування державної реєстрації, зобов`язання вчинити дії за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_5 на рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 27 жовтня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Недашківської Л.А. в м. Коростені,

в с т а н о в и в :

У липні 2023 року ОСОБА_1 в інтересах якої діє представник ОСОБА_5 звернулася до суду з даним позовом, у якому просила встановити факт нікчемності правочину внаслідок якого було видано свідоцтво про право на спадщину №5812, посвідчене 12.09.2008 року на ім`я ОСОБА_3 та скасувати державну реєстрацію права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , номер запису:6194, дата прийняття рішення про державну реєстрацію:17.12.2012 року; встановити факт нікчемності правочину внаслідок якого було укладено договір дарування 1/2 частки квартири АДРЕСА_2 на ім`я ОСОБА_2 та скасувати державну реєстрацію права власності на 1/2 частину вказаної квартири, номер запису:2115973, дата державної реєстрації: 14.08.2013; визнати недійсним правочин внаслідок якого було укладено договір купівлі-продажу №1050 від 12.04.2023 року на квартиру АДРЕСА_1 та скасувати державну реєстрацію права власності на дану квартиру, номер відомостей про речове право: 49915806, дата державної реєстрації:12.04.2023 року. Зобов`язати Виконавчий комітет Коростенської міської ради витребувати квартиру з незаконного володіння ОСОБА_4 та звернутись до державного реєстратора з заявою про внесення відомостей до Державного реєстру речових прав про право власності Коростенської територіальної громади на квартиру АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги мотивувала тим, що вона є інвалідом 1 групи, підгрупи А з дитинства. З 20.07.2001 вона була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 . 25 січня 2023 року її було знято з реєстраційного обліку місця проживання за вказаною адресою за заявою власника ОСОБА_2 . Їй стало відомо, що вказана квартира була відчужена за договором купівлі-продажу на ім`я ОСОБА_4 07 лютого 2000 року відділом приватизації Управління житлово-комунального господарства виконавчого комітету Коростенської міської ради було прийнято рішення про видачу Свідоцтва про право власності №7598 від 07.02.2000 року на ім`я ОСОБА_6 та ОСОБА_7 . Вказувала, що її як інваліда 1 групи було виписано з квартири з метою проведення приватизації без її участі. Рішенням Коростенського міськрайонного суду від 11.04.2001, засиленим ухвалою Судової Колегії з цивільних справ Житомирського обласного суду від 23.05.2001 та ухвалою Верховного Суду України від 08.10.2021, рішення про приватизацію квартири АДРЕСА_1 було скасовано. Ухвалою Коростенського міськрайонного суду від 29.10.2012 арешт накладений на квартиру був скасований. Про скасування арешту останній відомо не було. Незважаючи на скасування рішення про приватизацію квартири, 10.12.2012 було оформлено свідоцтво про право на спадщину №5812, згідно з яким, власником 1/2 частини квартири став ОСОБА_3 , а 14.08.2013 іншу 1/2 частину квартири ОСОБА_6 відчужила договором дарування №4080 на ім`я ОСОБА_2 . ІНФОРМАЦІЯ_1 мати ОСОБА_1 , ОСОБА_6 померла, після звернення до нотаріальної контори з метою оформлення своїх спадкових прав вона дізналась про порушення її прав на житло, а саме про зняття її з реєстраційного обліку місця проживання та неодноразовий перехід права власності на квартиру на інших осіб. В даний час вона не має іншого житла, проживає в напівзруйнованому будинку в с.Старики, є інвалідом 1 групи з дитинства.

Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 27 жовтня 2023 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Скасовано заходи забезпечення позову, вжиті згідно ухвали Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 31.07.2023, якою накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 . Знято арешт з квартири АДРЕСА_1 в частині заборони вчиняти дії пов`язані з відчуженням вказаного майна.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції представник ОСОБА_1 - ОСОБА_5 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким заявлені вимоги задовольнити в повному обсязі.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене із неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Вказує, що ОСОБА_1 не має іншого житла, на даний час проживає у напівзруйнованому будинку. Суд першої інстанції не взяв до уваги важливості показів свідків, які б могли дати можливість повно та всебічно дослідити обставини даної справи. Суд першої інстанції визнав справу малозначною, не взявши до уваги стан здоров`я позивача, умови його проживання та категорію справи, а саме порушене право на житло. Також не було взято до уваги твердження відповідача - ОСОБА_2 про її необізнаність щодо скасування рішення про приватизацію спірної квартири. Таким чином, суд першої інстанції, відмовивши у клопотанні про допит свідків, порушив принцип змагальності сторін, не сприяв врегулюванню спору, шляхом досягнення угоди між сторонами, не сприяв учасникам судового процесу в реалізації ними прав. Суд, визнавши у судовому рішенні неправомірність бездіяльності Виконавчого комітету Коростенської міської ради, як органу владних повноважень, не зобов`язав останнього вчинити дії на припинення порушеного права позивача на житло. У мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення не обґрунтовано позиції та не надано правової оцінки щодо неправомірності бездіяльності відповідача- як органу владних повноважень.

04 грудня 2023 року Виконавчий комітет Коростенської міської ради Житомирської області надіслав відзив на апеляційну скаргу, у якому просить у задоволенні апеляційної скарги представника ОСОБА_1 - ОСОБА_5 відмовити, рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 27.10.2023 залишити в силі. Зазначає, що рішення суду першої інстанції обґрунтоване та законне.

06 грудня 2023 року ОСОБА_2 подала відзив у якому просить залишити апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_5 без задоволення, а рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 27.10.2023 залишити без змін. Вважає доводи апеляційної скарги безпідставними та необґрунтованими. Вказує, що при вирішенні спору судом було враховано спрямованість волевиявлення учасників правовідносин та їх фактичні наміри щодо квартири АДРЕСА_1 , а саме той факт, що позивач у спірній квартирі не проживає тривалий час, фактично проживає в с. Старики Коростенського району, будь-якого інтересу до квартири не виявляла протягом тривалого часу, про що свідчить її необізнаність щодо укладення договору дарування, прийняття спадщини, які мали місце у 2012-2013 роках. Зміст позовної заяви не містить будь-якої інформації, яким чином відповідачі порушили права ОСОБА_1 . Відтак, судом першої інстанції при ухваленні судового рішення не було порушено норм матеріального та процесуального права, рішення є законним та обґрунтованим.

07 грудня 2023 року на адресу суду надійшов відзив ОСОБА_4 , у якому останній просить залишити апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_5 без задоволення, а рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 27.10.2023 залишити без змін. Вважає, що доводи апелянта є безпідставними, а оскаржуване судове рішення є законним, обґрунтованим. Зазначає, що суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про те, що ОСОБА_4 є добросовісним набувачем на спірний об`єкт нерухомого майна, а також вірно зазначено, що факт вибуття майна поза волею власника повинен встановлюватися стосовно саме первинного власника майна, а не осіб, які набули право власності на спірне майно після його первинного відчуження та які в подальшому відчужили його знову. Також, судом було враховано вимоги ст. 19, 274 ЦПК України, а саме про віднесення даної справи до малозначних та правомірно вирішено про відсутність підстав для переходу до розгляду справи з повідомленням сторін.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 є інвалідом з дитинства 1 групи, до 25.11.1999 року проживала та була зареєстрована в квартирі АДРЕСА_1 . В період з 1999 року по 2001 рік перебувала в Коростенському територіальному центрі соціального захисту, 09.12.1999 року була перепрописана за адресою: АДРЕСА_4 .

Відділом приватизації Коростенського міськвиконкому було прийнято рішення про приватизацію квартири АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та видано свідоцтво про право власності № НОМЕР_1 від 07.02.2000 року на ім`я останніх.

Рішенням Коростенського міськрайонного суду від 11.04.2001 року, залишеним без змін, ухвалою Судової Колегії з цивільних справ Житомирського обласного суду від 23.05.2001 року та ухвалою Верховного Суду України від 08.10.2021 року, рішення про приватизацію квартири АДРЕСА_1 було скасовано.

Як вбачається з інформаційного листа Коростенської міської ради від 15.05.2023 року, згідно листа Коростенської виконавчої служби від 22.07.2003 року, за №9489, було внесено запис у книгу №3 реєстрації свідоцтв про право власності на житло, про анулювання свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 від 07.02.2000 року виданого на ім`я ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .

Рішенням Коростенського міськрайонного суду від 04.09.2012 року ОСОБА_1 була вселена в квартиру АДРЕСА_1 .

Ухвалою Коростенського міськрайонного суду від 29.10.2012 року арешт накладений на вищевказану квартиру був скасований.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_8 померла, після смерті якої спадщину у виді 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 прийняв її син, ОСОБА_3 , згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 10.12.2012 року.

14 серпня 2013 року ОСОБА_6 та ОСОБА_2 уклади договір дарування, відповідно до якого ОСОБА_6 подарувала ОСОБА_2 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_6 .

ОСОБА_1 була знята з реєстраційного обліку місця проживання з квартири АДРЕСА_1 25.01.2023 року.

Згідно з договором купівлі продажу від 12.04.2023 року ОСОБА_4 придбав у ОСОБА_3 та ОСОБА_2 спірну квартиру.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції дійшов висновку про не встановлення обставин, які могли би свідчити про недобросовісність відповідачів, а навпаки, що останні є добросовісними набувачами. Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не знали про існування рішення суду про скасування приватизації квартири (іншого суду не надано); відповідач ОСОБА_4 не міг передбачати наявність ризику того, що право власності на квартиру було припинено у зв`язку з тим, що рішенням суду визнано незаконним приватизація квартири. Крім того, факт вибуття майна поза волею власника повинен встановлюватись стосовно саме первинного власника майна, а не осіб, які набули право власності на спірне майно після його первинного відчуження та які надалі знову відчужили його.

Перевіряючи законність оскаржуваного рішення, колегія суддів враховує наступне.

За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

Європейський суд з прав людини у своїй практиці, зокрема, у рішеннях від 13 травня 1980 року у справі «Артіко проти Італії» (пункт 35), рішенні від 30 травня 2013 року у справі «Наталія Михайленко проти України» (пункт 32), визначає, що Конвенція призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України).

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Особа, якій належить порушене право, може скористатися не будь-яким на свій розсуд, а певним способом захисту такого свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини, або договором.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14 - 144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18) та від 4 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (№ 12-304гс18).

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Як вбачається зі змісту позовних вимог ОСОБА_1 , остання просила встановити факт нікчемності правочину внаслідок якого було видано свідоцтво про право на спадщину №5812, посвідчене 12.09.2008 року на ім`я ОСОБА_3 на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 ; встановити факт нікчемності правочину внаслідок якого було укладено договір дарування 1/2 частки квартири між ОСОБА_2 ; визнати недійсним правочин внаслідок якого було укладено договір купівлі-продажу №1050 від 12.04.2023 року на квартиру АДРЕСА_1 та зобов`язати Виконавчий комітет Коростенської міської ради витребувати квартиру з незаконного володіння ОСОБА_4 та звернутись до державного реєстратора з заявою про внесення відомостей до Державного реєстру речових прав про право власності Коростенської територіальної громади на квартиру АДРЕСА_1 .

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_8 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

10 грудня 2012 приватний нотаріус Коростенського міського нотаріального округу Івчук С.В., після смерті ОСОБА_9 видав її сину ОСОБА_3 свідоцтво про права на спадщину за законом на частку квартири АДРЕСА_5 , яке зареєстроване в реєстрі за № 6194.

У свідоцтві про право на спадщину зазначено, що спадщина складається з частки приватизованої трьохкімнатної квартири АДРЕСА_6 , яка належала померлій на праві приватної власності, на підставі свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 , видане Коростенським виконкомом міської ради 07.02.2000 №3565, яке зареєстроване в «Коростенському міжміському бюро технічної інвентаризації» 14.02.2000 у реєстрові книзі за №66, номер запису 6194.

Згідно ст.1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видано, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Аналіз статті 1301 ЦК України свідчить, що заявляти вимогу про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину може будь-яка особа, цивільні права чи інтереси якої порушені видачею свідоцтва про право на спадщину.

У постанові Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-1316/2227/11 зроблено висновок, що «у статті 1301 ЦК України як підставу визнання свідоцтва недійсним, прямо вказано лише відсутність права спадкування в особи, на ім`я якої було видане свідоцтво. Це має місце, зокрема, у разі, якщо ця особа була усунена від спадкування; відсутні юридичні факти, що давали б їй підстави набути право на спадкування, - утримання, спорідненість, заповіт; у випадку, коли спадкодавець, оголошений у судовому порядку померлим, виявився насправді живим і судове рішення про оголошення його померлим скасоване. Іншими підставами визнання свідоцтва недійсним можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб, включення до свідоцтва майна, яке не належало спадкодавцю на момент відкриття спадщини, тощо».

14 серпня 2013 року між ОСОБА_6 , як дарувальником та ОСОБА_2 , як обдарованою, було укладено договір дарування частки квартири АДРЕСА_5 , посвідчений приватним нотаріусом Коростенського міського нотаріального округу Івчуком С.С. та зареєстрований в реєстрі за № 6194.

За змістом оспорюваного договору дарування, документом, що підтверджує право власності дарувальника на частку квартири є свідоцтво про право власності на житло № НОМЕР_1 , видане Коростенським виконкомом міської ради 07.02.2000 №3565, яке зареєстроване в «Коростенському міжміському бюро технічної інвентаризації» 14.02.2000 у реєстрові книзі за №66, номер запису 6194 та у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджуєтся витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №7966613 від 14.08.2013, сформованим приватним нотаріусом Коростенського міського нотаріального округу Івчуком С.С. реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна:07.

Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

За змістом частин першої - третьої, п`ятої та шостої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Частиною першою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оскаржуваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України).

Відповідно до роз`яснень, що містяться пунктах 5, 7 постанови Пленуму Верховного суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до статті 215 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Судам необхідно враховувати, що виконання чи невиконання сторонами зобов`язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним.

Встановлено, що свідоцтво про право власності на житло № НОМЕР_1 від 07.02.2000 року видане на ім`я ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , на підставі якого було видано свідоцтво про право на спадщину ОСОБА_3 та укладено договір дарування між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 , анульовано Коростенською міською радою на виконання рішення Коростенського міськрайонного суду від 11.04.2001 року, яким скасовано рішення про приватизацію квартири АДРЕСА_1 .

З огляду на наведене, колегія суддів вважає, що позовні вимоги про встановлення факту нікчемності правочину, внаслідок якого було видано свідоцтво про право на спадщину та встановлення факту нікчемності правочину, внаслідок якого було укладено договір дарування є неналежним способом захисту прав та інтересів, так як захист порушених прав особи, можливий шляхом пред`явлення вимоги про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину та вимоги про визнання недійсним договору дарування.

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Такий висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі №916/1415/19 (провадження №12-80гс20), від 02 лютого 2021 року у справі №925/642/19 (провадження №12-52гс20), від 22 червня 2021 року у справі №200/606/18 (провадження №14-125цс20).

Враховуючи викладене позовні вимоги про встановлення факту нікчемності правочину внаслідок якого було видано свідоцтво про право на спадщину №5812, посвідчене 12.09.2008 року на ім`я ОСОБА_3 на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 та встановлення факту нікчемності правочину внаслідок якого було укладено договір дарування 1/2 частки квартири між ОСОБА_10 та ОСОБА_2 не підлягають задоволенню з підстав обрання ОСОБА_1 неефективного способу захисту прав.

Не підлягають також задоволенню і позовні вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу, укладеного 12.04.2023 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , зобов`язання виконавчого комітету Коростенської міської ради витребувати квартиру з незаконного володіння ОСОБА_4 та звернутись до державного реєстратора з заявою про внесення відомостей до Державного реєстру речових прав про право власності Коростенської територіальної громади на квартиру АДРЕСА_1 , оскільки такі вимоги є похідними в розумінні частини першої статті 188 ЦПК України.

Згідно пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин (частина четверта статті 376 ЦПК України).

Таким чином, ухвалюючи рішення, суд першої інстанції зробив правильний висновок про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 , однак помилився щодо мотивів такої відмови.

У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, оскаржене рішення змінити, виклавши її мотивувальну частину у редакції цієї постанови.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 27 жовтня 2023 року змінити, виклавши її мотивувальну частину у редакції цієї постанови.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 12 грудня 2023 року.

Головуючий

Судді