___________________________________________________________________________________________________________________
провадження № 2/947/3401/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.12.2023 року м. Одеса

Київський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Літвінової І.А.,

секретар судового засідання помічник судді Молодов В.С. (за дорученням головуючого на підставі ч. 3 ст. 66 ЦПК України),

за участі:

представника позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - адвоката Хижняк Анастасії Володимирівни;

представника відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 - адвоката Алфєєва Дмитра Миколайовича,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Одесі в порядку загального позовного провадження цивільну справу № 947/21475/23 за позовною заявою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом вселення та виселення,

ВСТАНОВИВ:

04.07.2023 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до Київського районного суду м. Одеси із позовною заявою до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом вселення та виселення, відповідно до якої просять суд усунути ОСОБА_1 перешкоди у користуванні житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 , як співвласнику, шляхом вселення його - ОСОБА_1 та його дружини - ОСОБА_2 до цього житлового приміщення, а також виселення з нього ОСОБА_4 .

В обґрунтування позовних вимог позивачі посилаються на те, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували у шлюбі з 11.09.2013 року, який був зареєстрований Малиновським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), про що складено відповідний актовий запис № 1571. За час перебування у шлюбі, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 набули спільне сумісне майно, як подружжя, зокрема квартиру АДРЕСА_1 , яка належить їм на праві спільної часткової власності в рівних частках по кожному. В подальшому, на підставі рішення Приморського районного суду м. Одеси від 28 лютого 2023 року по справі № 522/16165/22 шлюб між сторонами було розірвано. В свою чергу, 05 квітня 2023 року ОСОБА_1 одружився з ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 , виданим Малиновським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), актовий запис № 685.

Як стверджує позивач ОСОБА_1 , будучи співвласником квартири АДРЕСА_1 , наразі його колишньою дружиною - ОСОБА_3 чиняться перешкоди з його - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , як члена його сім`ї, вселення до зазначеного житлового приміщення.

Посилаючись на гарантоване чинним законодавством України право на власне проживання, разом з членами своєї сім`ї, у належному на праві власності житловому приміщення, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з даним позовом в частині вимог про їх вселення.

Додатково, позивач ОСОБА_1 стверджує, що в зазначеній квартирі також проживає громадянин ОСОБА_4 , якому надано дозвіл на вселення та проживання у спірній квартирі, як особі, яка не є членом сім`ї власників цього житла та взагалі без його - ОСОБА_1 згоди, як співвласника, за наслідком чого позивач вважає проживання відповідача таким, що здійснюється без законних на те підстав.

Враховуючи вказані доводи, позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом в частині вимог про виселення ОСОБА_4 .

Позовну заяву від імені позивачів підписано уповноваженим представником - адвокатом Хижняк Анастасією Володимирівною, на підтвердження повноважень якої до позову надано ордер серії ВН № 1262693 від 03.07.2023 року.

У відповідності до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, цивільну справу за вказаним позовом розподілено судді Літвіновій І.А.

Ухвалою судді Київського районного суду м. Одеси Літвінової І.А. від 17.08.2023 року вищевказану позовну заяву ОСОБА_1 та ОСОБА_2 прийнято до розгляду, відкрито провадження по цивільній справі № 947/21475/23. Справу призначено розглядати в порядку загального позовного провадження. З дня постановлення цієї ухвали у справі розпочате підготовче провадження та призначені дата, час і місце проведення підготовчого судового засідання. Відповідачу визначено строк для надіслання (надання) до суду відзиву на позовну заяву і всіх доказів, які можливо доставити до суду, що підтверджують заперечення проти позову - п`ятнадцять днів з дня одержання копії цієї ухвали.

Підготовче судове засідання призначене на 19.09.2023 року було перепризначено судом на іншу дату - 16.11.2023 року о 14 год. 30 хв., з підстав перебування головуючого судді у щорічній відпустці, що підтверджується відповідною довідкою від 19.09.2023 року.

Станом на 20.10.2023 року до суду не надходило доказів на підтвердження отримання чи навпаки копії ухвали суду від 17.08.2023 року.

Однак, 20.10.2023 року до суду в електронній формі надійшла заява від представника відповідача ОСОБА_3 - адвоката Алфєєва Дмитра Миколайовича, який діє на підставі ордера серії ВН №1274013 від 19.10.2023 року, про ознайомлення з матеріалами справи.

25.10.2023 року представник відповідача ОСОБА_3 - Алфєєв Д.М. реалізував своє процесуальне право на ознайомлення з матеріалами справи, що підтверджується наявною в матеріалах справи особисто складеною ним розпискою від 25.10.2023 року.

16.11.2023 року до суду від представника відповідача ОСОБА_3 - Алфєєва Д.М. надійшов відзив на позову заяву, в якому представник просить суд відмовити у задоволені позову ОСОБА_1 та ОСОБА_7 .

В обґрунтування відзиву на позовну заяву, представник стверджує, що ОСОБА_1 не наведено доказів на підтвердження того, що ОСОБА_4 руйнує чи псує жиле приміщення, або використовує його не за призначенням, або систематично порушує правила співжиття, натомість достовірно відомо та не оспорюється сторонами, що ОСОБА_4 вселився за згодою співвласника спірного житла - ОСОБА_3 та обставина, що ОСОБА_1 є співвласником жилого приміщення, а отже має охоронюване законом право володіти, користуватись і розпоряджатись належним йому майном, сама по собі не може бути підставою для виселення та зняття з реєстрації ОСОБА_4 , який там правомірно проживає за згодою ОСОБА_3 , як член сім`ї, оскільки в такому випадку будуть порушуватися права вже іншого співвласника даного спірного житла - ОСОБА_3 , яка не може бути обмежена в праві на проживання з членами сім`ї, зокрема із іншим відповідачем, а право користування спірною квартирою є похідним від прав колишньої дружини позивача, членом сім`ї якої є ОСОБА_4 .

Також, представник ОСОБА_3 стверджує, що позивачами не надано жодних доказів на підтвердження перешкод, які чиниться ОСОБА_1 у користуванні власністю.

Додатково, представником ОСОБА_3 вказано, що хоча, відповідно до норм чинного законодавства України, неможливо однозначно стверджувати про те, що ОСОБА_1 не має права на задоволення власної вимоги про вселення, оскільки він є співвласником квартири, що не оспорюється ОСОБА_3 , а також той факт, що ОСОБА_2 будучи членом сім`ї ОСОБА_1 , може претендувати на аналогічне вселення, однак, слід враховувати, що позивачі у власності мають інше житло розташоване в АДРЕСА_2 , а також у спірній квартирі також мешкає спільний син ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , за наслідком чого спільне проживання у квартирі може призвести до нестерпних умов такого проживання, а також призведе до суттєвого погіршення становища сина, за наслідком чого сторона відповідача не вбачає доцільним таке проживання позивачів.

У підготовче судове засідання, призначене на 16.11.2023 року, з`явились представники сторін по справі. В засіданні за клопотанням представника позивачів про надання часу для ознайомлення з відзивом на позовну заяву, судом з вказаних підстав було ухвалено оголосити перерву до 29.11.2023 року о 12 год. 30 хв.

У підготовче судове засідання, призначене на 29.11.2023 року з`явились:

- представник позивачів - адвокат Хижняк А.В., якою було підтримано заявлені вимоги, зазначено про відсутність інших клопотань та відсутності наміру на подання відповіді на відзив;

- представник відповідачів - адвокат Алфєєв Д.М., яким було зазначено про підтримання доводів у відзиві на позовну заяву та не визнання заявленого позову, а також повідомлено про відсутність інших клопотань.

З урахуванням думки представників сторін по справі, 29.11.2023 року судом, без видалення до нарадчої кімнати, в протокольному порядку було постановлено ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до розгляду по суті у відкритому судовому засіданні на 14.12.2023 року о 12 год. 30 хв.

В судове засідання у призначений час з`явилися представники сторін: адвокат Хижняк А.В. - зі сторони позивачів, адвокат Тимчик І.А. - зі сторони відповідачів.

Представник позивачів позов підтримала та просить задовольнити.

Представник відповідачів у задоволенні позову просить відмовити у повному обсязі.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши, вивчивши та проаналізувавши усі документи наявні в матеріалах справи, надавши їм належну оцінку у відповідності до положень статті 89 ЦПК України, суд вважає позов підлягаючим до задоволенню, з наступних підстав.

В ході розгляду справи судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на праві спільної часткової власності в рівних частках, кожному по , належить нерухоме майно - квартира АДРЕСА_3 , що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за № 337694686 від 02.07.2023 року.

Під час розгляду справи сторони стверджували, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували в зареєстрованому шлюбі, який наразі розірвано. Поряд з цим відповідних доказів про розірвання шлюбу матеріали справи не містять, за наслідком чого судом не встановлюється термін перебування останніх у шлюбі, однак у відповідності до положень ч. 1 ст. 82 ЦПК України, якою регламентовано, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, судом враховується відповідних факт, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є колишнім подружжям.

Також судом встановлено, що 05.04.2023 року Малиновським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) було зареєстровано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_8 , про що складено відповідний актовий запис № 685. Під час реєстрації шлюбу, ОСОБА_8 змінила прізвище на « ОСОБА_8 ». Зазначені обставини підтверджуються свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 .

Між сторонами виник спір стосовно користування квартирою АДРЕСА_3 , яка перебуває у спільній частковій власності позивача ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

Також матеріали справи не містять доказів на підтвердження встановлення порядку користування вищевказаним житловим приміщенням між співвласниками цього приміщення та членами їх сімей.

З поданих до суду доказів вбачається, що жодна зі сторін по справі не має офіційного зареєстрованого місця проживання у даній квартирі, оскільки позивач ОСОБА_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 , що підтверджується довідкою № Ф1-5349-ф/л від 13.01.2023 року про реєстрацію місця проживання або місця перебування особи, виданої Департаментом надання адміністративних послуг Одеської міської ради. Відносно позивачки - ОСОБА_2 , вказано інформацію про місце реєстрації за адресою: АДРЕСА_5 , однак не підтверджується жодним доказом, а також отриманою судом відповіддю з відділу адресно-довідкового бюро ГУДМС України в Одеській області, якою повідомлено про відсутність інформацію щодо зареєстрованого місця проживання останньої на території міста Одеси та Одеської області. Відповідач ОСОБА_3 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_6 , що підтверджується відповідним записом у паспорті громадянина України серії НОМЕР_2 , виданим 27.08.2002 року Ленінським РВ УМВС України в Одеській області на її ім`я та отриманою судом відповіддю з відділу адресно-довідкового бюро ГУДМС України в Одеській області. Відповідач ОСОБА_4 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_7 , а також має зареєстроване фактичне місце проживання/перебування, як внутрішньо-переміщена особа за адресою: АДРЕСА_8 , що підтверджується довідкою від 09.04.2019 року за № 5106- про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, виданої 10.04.2019 року Управлінням соціального захисту населення в Київському районі Одеської міської ради.

Поряд з цим, судом враховується, що під час розгляду справи позивачами та відповідачем ОСОБА_3 , як співвласником спірного нерухомого майна, підтверджено та визнано власне проживання та проживання ОСОБА_4 у квартирі АДРЕСА_3 , за наслідком чого, враховуючи положення ч. 1 ст. 82 ЦПК України, якою регламентовано, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, судом приймаються як фактичні.

Щодо вимоги про усунення перешкод ОСОБА_1 у його вселенні до спірного житлового приміщення, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, ст.ст. 4, 5 ЦПК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, і має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Стаття 41 Конституції України гарантує, що кожен громадянин має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, яка набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Крім цього, відповідно до статей 319, 321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

За приписами статті 356 ЦК України, власність двох або більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Згідно зі ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Відповідно до ст.ст. 379, 383 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них. Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

У статті 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Зважаючи на вищевикладені положення законодавства, а також враховуючи встановлені обставини, суд доходить до висновку, що ОСОБА_1 , будучи співвласником квартири АДРЕСА_1 , на рівні з ОСОБА_3 , має законодавчо визначені та гарантовані правами власника цього нерухомого майна, яке є житловим приміщенням, за наслідком чого має право на проживання в ньому.

Щодо заперечень сторони відповідача в цій частині позовних вимог, суд зазначає наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частинами 1-4 статті 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом . Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Зазначене положення кореспондується частиною 3 статтею 12 ЦПК України.

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Поряд з цим, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).

Статтею 77 ЦПК України регламентовано, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

У той же час, відповідно до статті 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. (ст.79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. (ст.. 80 ЦПК України).

У п. 27 постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» роз`яснено, що під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Зі змісту п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі» вбачається, що враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

У відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Статтею 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Отже, враховуючи вищевказані положення законодавства, суд зазначає, що беззаперечно особа має процесуальне право на обрання особистої процесуальної тактики та визначення процесуальних прав, якими вона вважає за необхідне скористатись.

Поряд з цим, як вбачається в даній справі, стороною відповідача, в порушення положень ч. 1 ст. 81 ЦПК України, до суду не надано жодних доказів на підтвердження викладених заперечень в частині посилань на те, що у ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є спільний син, який зокрема проживає разом з ОСОБА_3 в даній квартирі. Не надано до суду і доказів на підтвердження віку сина ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , як і доказів на підтвердження ставлення останнього до вселення ОСОБА_1 у належну йому на праві спільної часткової власності квартиру, та доказів що відповідне вселення призведе до «нестерпних» умов спільного проживання.

Крім того, матеріали справи також не містять доказів на підтвердження доводів ОСОБА_3 , що дії ОСОБА_1 спрямовані на завдання їй - ОСОБА_3 будь-яких незручностей, враховуючи неприязні між ними стосунки, як і доказів на підтвердження того, що у ОСОБА_1 наявне у власності інше нерухоме майно придатне до житла.

Вказане також спростовується особисто наданою представником відповідача інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта за № 325219899 від 09.03.2023 року, з якої вбачається, що дійсно за ОСОБА_1 на праві власності зареєстровано нерухоме майно - приміщення № 1008, загальною площею 46,9 кв.м., в будинку АДРЕСА_2 , яке належить до об`єкту нежитлової нерухомості.

Поряд з цим, Верховний Суд у постанові від 17 серпня 2022 року у справі №464/5819/19 дійшов до висновку, що відсутність реєстрації позивачки у спірній квартирі, яка є співвласником, та перебування у власності позивачки на праві власності іншого житла, не випливають на можливість позивача реалізовувати своє право користування майном, співвласником якого вона є.

Додаткових доказів на підтвердження того, що вказане нерухоме майно є придатним до проживання до суду не надано.

В частині доводів відповідачки ОСОБА_3 у заперечення проти задоволення позову з посиланням на недоведеність ОСОБА_1 будь-яких перешкод у користуванні спірною квартирою, суд вважає безпідставними, враховуючи і поєднуючи безпосередні заперечення ОСОБА_3 стосовно вселення ОСОБА_1 до зазначеного житлового приміщення.

Поряд з цим, судом також приймається до уваги, що згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («KryvitskaandKryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню (частина друга статті 386 ЦК України).

Аналіз наведених норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що в разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, в тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема з позовом про усунення перешкод у користуванні власністю, зокрема, шляхом вселення.

Отже, приймаючи вищевикладене, суд виходить з того, що гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав.

У статті 7 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватися в судовому порядку.

Найбільш значущою для власника є правомочність на власні дії, яка реалізується, передусім, через пряме та безпосереднє панування над річчю. Власник здійснює надані йому правомочності своєю владою не тільки незалежно від інших осіб, а й у такому правовому полі, коли не може бути будь-якої влади над цією ж річчю з боку інших суб`єктів. Дії власника обумовлені його інтересом; виключне панування особи над річчю унеможливлює втручання інших осіб, на яких покладено пасивний обов`язок утримання, від вчинення подібних дій; абсолютність влади полягає в наданні власнику закріпленої правом можливості визначати, яким чином поводитися зі своєю річчю, коли та як реалізовувати свої правомочності стосовно неї.

Згідно з частиною першою та другою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Непорушність права власності проявляється у тому, що правомірним буде визнане лише таке позбавлення права власності або обмеження у його здійсненні, яке відбувається у випадках і в порядку, встановлених законом.

Зазначена правова позиція узгоджується з висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 14.04.2021 року у справі № 581/489/20.

Крім того, згідно з положеннями статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав, зазначено в постанові від 16 листопада 2016 року у справі N 6-709цс16 Верховного Суду України.

Судом одночасно враховується, що відповідачкою ОСОБА_3 не надано до суду жодних доказів на підтвердження наявності законних підстав для обмеження ОСОБА_1 у здійсненні прав співвласника спірним житловим приміщенням, у тому числі права на користування житлом.

Приймаючи вищевикладене, встановивши, що ОСОБА_1 є співвласником спірної квартири АДРЕСА_1 , а відтак наділений гарантованими законом правами співвласника такого майна, у тому числі на безумовне право на користування та проживання в ньому, враховуючи підтвердження наявності спору між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 щодо проживання у вказаній квартирі, суд вважає, що з метою захисту і поновлення прав співвласника нерухомого майна, позов ОСОБА_1 в даній частині позовних вимог є обґрунтованим та підлягаючим задоволенню, за наслідком чого наявні підстави для усунення перешкод ОСОБА_1 у користуванні житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 , як співвласнику, шляхом його вселення до цього приміщення.

Щодо позовних вимог про усунення перешкод ОСОБА_1 у вселенні до спірної квартири ОСОБА_2 , суд зазначає наступне.

Як вже встановлено судом ОСОБА_2 є дружиною ОСОБА_1 , між якими 05.04.2023 року зареєстровано шлюб.

Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Отже, відповідно до частини першої статті 405 ЦК України, статті 156 Житлового кодексу Української РСР члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Право членів сім`ї власника будинку (квартири) користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; з припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Зазначений висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 05 листопада 2014 року у справі № 6-158цс14.

Крім того, за змістом зазначених норм, правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до частин другої та четвертої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 у справі про офіційне тлумачення терміна «член сім`ї» членами сім`ї є, зокрема особи, які постійно з ним мешкають і ведуть спільне господарство. До таких осіб належать не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають з особою у безпосередніх родинних зв`язках (брати, сестри дружини (чоловіка); неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки й інші). Обов`язковими умовами для визнання їх членами сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах та утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.

Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями віднесення до кола членів однієї сім`ї є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважним причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки осіб, які об`єдналися для спільного проживання.

Такий правовий висновок висловлено Верховним Судом в постанові від 31 березня 2020 року у справі № 205/4245/17 (провадження № 61-17628св19).

Житло (квартира, будинок) може перебувати у власності громадян на праві спільної часткової або спільної сумісної власності, якщо власниками житла є декілька осіб.

Якщо брати загальні правила вселення у спірну квартиру, то вони свідчать про те, що згода інших співвласників квартири таки потрібна, якщо один з співвласників такого житла одружився і хоче проживати разом з своєю дружиною у належному йому житлі (своїй частці, навіть якщо вона не виділена в натурі), оскільки згідно з ст. 358 ч. 1 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Статтю 369 ЦК України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників.

Проте, Житловий кодекс визначає обов`язковість згоди всіх співвласників (наймачів) квартири лише у тому випадку, коли квартира відноситься до державного та громадського житлового фонду, зокрема ст. 65 ЖК встановлює, що в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Правила користування жилими приміщеннями у будинках (квартирах) приватного житлового фонду визначаються главою 6 ЖК.

Визначено ст. 156 ЖК, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

Члени сім`ї власника будинку зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Загальні засади здійснення права власності всіма співвласниками визначені Цивільним кодексом України, а спеціальним нормативним актом, який регулює реалізацію права власності на житло є Житловий кодекс України, відповідно до якого, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням» - передбачає узгодження з іншими співвласниками квартири питання вселення і відповідно порядок користування житловими кімнатами, кухнею, коридором, тощо. Оскільки, не можливо обговорити порядок користування приміщеннями не повідомивши інших співвласників квартири про вселення в принципі.

Поряд з цим, судом одночасно враховується, що право кожного з подружжя на вибір місця свого проживання є конституційним правом людини, передбаченим ст. 33 ч. 1 Конституції.

Згідно з ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом.

Відповідно до вимог ст. 3 ч. 4 СК України сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Згідно з ч. 3 ст. 4 СК України кожна особа має право на проживання в сім`ї.

У відповідності до ч. 5 ст. 5 СК України ніхто не може зазнавати втручання в його сімейне життя, крім випадків, встановлених Конституцією України.

Розглядаючи позовні вимоги в даній частині вимог судом встановлено, що заперечення ОСОБА_3 в цій частині вимог є безпідставними та необґрунтованими, оскільки не підтверджуються жодним доказом, як і доводи про те, що у разі вселення позивача з дружиною буде порушуватись норми на площу для проживання в житловому приміщенні, враховуючи що спірна квартира є двокімнатною та має загальна площу розміром 60,8 кв.м.

Враховуючи викладене, оскільки у співвласника спірної квартири - ОСОБА_1 змінився склад сім`ї, ОСОБА_1 є співвласником спірної квартири та має право на реалізацію прав власника в цьому приміщенні, у тому числі на право проживання з членами своєї сім`ї, до кола якого входить ОСОБА_2 , що в свою чергу не визнається з боку іншого співвласника ОСОБА_3 , що безпосередньо визнається останньою у зазначених запереченнях проти задоволення позову, викладених у відзиві на позовну заяву, що підтверджує відсутність згоди як співвласника на ці дії, суд доходить висновку про наявність підстав для поновлення порушених прав ОСОБА_1 шляхом усунення останньому перешкод на користування спірною квартирою, як співвласника з часткою , на вселення до цього житла члена своєї сім`ї - ОСОБА_2 .

Поряд з цим, судом додатково з визнаних сторонами по справі, у тому числі підтверджених ОСОБА_3 , обставин встановлено, що у спірній квартирі проживає громадянин ОСОБА_4 .

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Статтею 9 ЖК Української РСР визначено, що ніхто не може бути обмежений у праві користуватися жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.).

Частина 1 статті 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини ця стаття закріплює право безперешкодного користування своєю власністю, включаючи і житлову власність, регулює умови позбавлення власності, визнає право держав здійснювати контроль за використанням власності відповідно до інтересів суспільства. Тим самим у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод чітко встановлено: право власності кожної фізичної і юридичної особи, громадської організації чи групи приватних осіб має поважатись. У першу чергу, ця повага має виявлятися державою і реалізовуватися шляхом прийняття законодавчих, виконавчих актів, що захищають право власності від незаконних зазіхань.

Виселення передбачено вимогами статей 116, 157 ЖК України.

Стосовно обґрунтованості підстав для виселення Велика Палата ВС зазначила, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення згідно зі ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у п. 2 ст. 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті. Допоки особа є власником нерухомого майна, вона не може бути обмежена у праві звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження цим майном, зокрема і шляхом виселення.

Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яку ратифіковано Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, і яка для України набрала чинності 11 вересня 1997 року (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя та до свого житла. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Як вже судом зазначалось, у відповідності до положень ч. 1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

У статті 150 ЖК України визначено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Відповідно до положень статті 156 ЖК України, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

Члени сім`ї власника будинку (квартири) зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім`ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. А тому, при вирішенні спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселились до наймача чи співвласника квартири, суд насамперед визначає характер спірних правовідносин; чи виникло у особи право користування житлом і коли, тощо.

За змістом зазначених норм матеріального права, правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Як вже судом встановлено, ОСОБА_4 не є власником, чи співвласником спірної квартири АДРЕСА_1 .

Будь-яких доказів на підтвердження того, що ОСОБА_4 є членом сім`ї або близькою особою співвласників спірної квартири, у тому числі ОСОБА_3 матеріали справи не містять та до суду в підтвердження цих доводів не надано.

Також матеріалами справи не підтверджується, що ОСОБА_4 був вселений саме до спірної квартири АДРЕСА_1 , зі згоди її співвласників, якими є ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

Одночасно суд вважає безпідставними доводи представника ОСОБА_3 , що ОСОБА_4 вважається зареєстрованим, як внутрішньо-переміщена особа у зазначеному житлі - квартирі АДРЕСА_1 , на підставі чого в нього виникло право користування нею, оскільки як вже судом встановлено, ОСОБА_4 має реєстрацію місця проживання/перебування, як внутрішньо-переміщена особа, у іншому житловому приміщенні, розташованому в житловому будинку АДРЕСА_9 .

Будь-яких доказів на підтвердження того, що вказані житлові приміщення є одними тими самими об`єктами нерухомості матеріали справи не містять, як і доказів на підтвердження того, які саме документи слугували підставою для реєстрації місця проживання/перебування ОСОБА_4 як внутрішньо-переміщеної особи за вказаною адресою у довідці від 09.04.2019 року за № 5106/.

Враховуючи вищевказані докази в цілому, суд вважає, що ОСОБА_4 був вселений та проживає у спірній квартирі без достатніх на те правових підстав.

Одночасно судом враховується, що крім заперечень ОСОБА_3 проти цієї частини вимог, які не підтверджені жодним доказом, відповідачем ОСОБА_4 під час розгляду справи не спростовувались вказані обставини, не заперечувались викладені позивачами доводи, а також не надано жодних доказів на підтвердження вселення до вказаного спірного приміщення.

Крім того, під час розгляду справи, усі судова кореспонденція скерована судом під час розгляду справи на ім`я ОСОБА_4 , за адресою: АДРЕСА_10 , була повернута до суду без вручення з підстав відсутності адресата за цією адресою.

За наслідком чого, суд вважає, що вимоги співвласника спірного житлового приміщення ОСОБА_1 про усунення перешкоди у користуванні спірним житлом шляхом виселення ОСОБА_4 є обґрунтованими та підлягаючими задоволенню.

Поряд з цим, враховуючи заперечення ОСОБА_3 , суд вважає за необхідне зазначити, що остання, як співвласник спірного житлового приміщенням не позбавлена права на користування та реалізацію правами власника цього приміщення, у тому числі у відповідності до положень ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЦК України на надання права використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб, з урахуванням дотримання положень законодавства та враховуючи, що майно, перебуває у спільній сумісній власності, за наслідком чого розпорядження ним здійснюється за згодою всіх співвласників.

Додатково, враховуючи наявний конфлікт між сторонами з приводу користування спільним майном, що перебуває у частковій власності, суд вважає за необхідно роз`яснити сторонам по справі, що у відповідності до положень статті 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Як вказано у п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю на вимогу учасника цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо сторонам виділити ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватись як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов.

Аналіз наведених вище норм свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд.

Ухвалюючи рішення суду в цій справі, суд наголошує, що згідно з ч. 1 ст. 124 Конституції України, правосуддя в Україні здійснюється виключно судами. При здійсненні правосуддя судді незалежні і підкоряються лише закону (ч. 1 ст. 129 Конституції України). Виключно законами України визначаються судоустрій і судочинство.

Задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція), кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

При цьому Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Крім того, суд також враховує, що одним з проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори.

Конституційний Суд України у п. 9 мотивувальної частини рішення від 30 січня 2003 року №3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Справедливість - одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Суд вважає за необхідне зазначити, що ця позиція ґрунтується, в тому числі, нарішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 року № 15-рп/2004у справі № 1-33/2004.

Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод.

Ухвалюючи рішення суду в цій справі, судом також враховується, що Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

На підставі вищевикладеного, оцінивши та надавши оцінку усім зібраним по справі доказам в цілому, так і кожному доказу окремо, проаналізувавши усі обставини по справі, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є обґрунтованими та відповідно підлягають частковому задоволенню у вищевказаний спосіб.

Щодо розподілу судових витрат між сторонами, суд зазначає наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до п. 79 рішення Європейського суду з прав людини (справа «Білуха проти України» від 09.11.2006 р. (Заява №33949/02), відповідно до прецедентної практики Суду заявник має право на відшкодування витрат, тільки якщо буде доведено, що вони були необхідні та фактично понесені, а також є обґрунтованими за розміром.

Згідно з ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Позивачами у позові не заявлено вимог про відшкодування судових витрат, у зв`язку з чим у суду відсутні підстави для покладання цих витрат на відповідачів.

Керуючись ст.ст. 1-18, 76-81, 82, 89, 141, 263-265, 273, 352, 354 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ; адреса реєстрації: АДРЕСА_11 ), ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_4 ; адреса реєстрації: АДРЕСА_12 ) до ОСОБА_3 (РНОКПП: НОМЕР_5 ; адреса реєстрації: АДРЕСА_13 ), ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_6 ; адреса реєстрації: АДРЕСА_14 ) про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом вселення та виселення - задовольнити.

Усунути перешкоди ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ), як співвласнику з часткою розміром , у користуванні житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 шляхом вселення ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) до цього житлового приміщення.

Усунути перешкоди ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ), як співвласнику з часткою розміром , у користуванні житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 шляхом вселення члена своєї сім`ї - дружини ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_4 ) до цього житлового приміщення.

Усунути перешкоди ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ), як співвласнику з часткою розміром , у користуванні житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_6 ) з цього житлового приміщення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення.

Днем складення повного рішення є 14 грудня 2023 року.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Літвінова І. А.