ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 623/2751/21 Номер провадження 22-ц/814/828/23Головуючий у 1-й інстанції Бєссонова Т.Д. Доповідач ап. інст. Триголов В. М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 травня 2023 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Триголова В.М.,

суддів: Дорош А.І., Лобова О.А.,

секретар:Андрейко Я.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ізюмського районного суду Харківської області від 14 вересня 2021 року по справі за позовом Комунального підприємства «Благоустрій міста Ізюм» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за комунальні послуги

В С Т А Н О В И В:

19 липня 2021 року представник позивача ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за послуги з управління багатоквартирними будинками м. Ізюма у сумі 4450,91 грн.

Позовна заява мотивована тим, що КП «Благоустрій міста Ізюма» надає послуги з управління багатоквартирними будинками м. Ізюма. 01 липня 2019 року між Ізюмським міським головою Марченко В.В. та КП «Благоустрій міста Ізюма» був укладений договір по наданню послуг з управління багатоквартирним будинком, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Послуги з управління багатоквартирним будинком споживач отримує, але в порушення діючого законодавства та вищевказаного договору не сплачує їх вартість.

Зазначав, що про суму та факт існування заборгованості споживача повідомляли, шляхом направлення квитанцій на оплату послуг з зазначенням суми боргу. Станом на червень 2021 року за відповідачем, наявна заборгованість в розмірі 4450,91 грн. в межах строку позовної давності, яку позивач просить стягнути, а також стягнути сплачений судовий збір.

Рішенням Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 14 вересня 2021 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 , на користь Комунального підприємства «Благоустрій міста Ізюма», заборгованість за надані послуги з управління багатоквартирним будинком за період з 01 липня 2019 року по 30 червня 2021 року в розмірі 4450,91 грн. та судовий збір в сумі 2270,00 грн., а всього 6720,91 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення незаконне, необгрунтоване, прийнято при неповному з?ясованні дійсних та фактичних обставин справи, з невірним застосування норм матеріального та процесуального права.

Вважає, що при розгляді справи було порушено принцип змагальності сторін, диспозитивності, пропорційності, неповністю з?ясовані обставини, що мають значення для справи; суд визнав встановленими обставини, які не були належним чином доведені Позивачем.

Вказала, що у якості доказу користування послугами позивачем надано лише розрахунок заборгованості (оборотна відомість за період з 01 липня 2019 по 30 червня 2021 року), згідно якого заборгованість становить 4450, 91 грн.

Вказала, що позивачем не надано до суду належні та допустимі докази, позовні вимоги не доведені. Позивач не довів факт надання житлово-комунальних послуг, оскільки між сторонами не було укладено жодного договору з цього приводу. Не було доведено факту надання їй послуг, не надано розрахунку її вартості, зокрема калькуляцію послуг.

Зазначив, що судом першої інстанції повністю не прийнято до уваги та не надано належної правової оцінки фактам, які викладені у відзиві на позовну заяву та документам, які були додані до відзиву.

Вказав, що на підтвердження надання неякісних, а в деяких випадках взагалі ненадання або надання не в повному обсязі житлово-комунальних послуг відповідач надала суду наступні документи: копія скарги Ізюмському міському голові Марченко В. В. від мешканців будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 від 13,04.2021 року; копія заяви Директору КП "Благоустрій міста Ізюм" від ОСОБА_1 від 12.04.2021 року; копія колективного звернення до міського голови м. Ізюм Марченко В.В. від мешканців будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 від 14.06.2021 року; копія скарги Президенту України від мешканців будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 від 19.04.2021 року; компакт диск з відеозаписами та фотознімками.

Зауважує, що на чисельні звернення як Відповідача так і інших споживачів, мешканців будинку АДРЕСА_1 , до Позивача та міського Голови м. Ізюм про надання відомостей про фактичне надання послуг, за які стягується плата. Позивач змістовної відповіді та з документів, підтверджуючих факт надання послуг відповідно до вимог закону не надав.

До суду було направлено клопотання про витребування у Позивача зазначених документів, які мають значення для вирішення справи та проханням пояснення про період, за який складено кошторис у позовної заяві, однак це клопотання залишилося по за увагою суду, про вирішення питання про задоволення або відмову в задоволені клопотання в рішенні взагалі не зазначено.

Вважає, що всі надані Відповідачем докази, які на її думку є належними, допустимими та достатніми, і які підтверджують факт відсутності належного виконання Позивачем свого обов?язку по наданню Відповідачу житлово - комунальних послуг у відповідності до вимог встановлених Законом України «Про житлово - комунальні послуги», Постанови Кабінету Міністрів України від 5 вересня 2018р. №712 Про затвердження "Правил надання послуги з управління багатоквартирним будинком та Типового договору про надання послуги з управління багатоквартирним будинком" (чинним на момент укладення договору) та умов договору № 24 від 01 липня 2019 року, укладеного між Позивачем та співвласниками багатоквартирного будинку АДРЕСА_1 в особі міського голови, судом були залишені поза увагою. Цим доказам судом не було надано належної правової оцінки. В рішенні суду про ці докази не згадується.

Зазначає, що оцінюючи наданий позивачем розрахунок суд повинен виходити з того, що даний доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (Позивача), яка його складає самостійно. За наведених обставин даний розрахунок може бути належним та достовірним доказом виключно у разі якщо кожне відображене в ньому значення підтверджено та доведено Позивачем в ході розгляду справи із відображенням зокрема складової тарифу, чого фактично зроблено не було, а відтак даний доказ повинен розглядатися судом як неналежний та недостовірний.

Вказує, що вирішуючи по суті дану справу суд повинен повністю з?ясувати обставини, що мають значення для справи, а саме: доведення факту надання Позивачем та споживання Відповідачем житлово - комунальних послуг за період з 01 липня 2019 року по 30 червня 2021 року. Надання житлово - комунальних послуг Позивачем та споживання їх Відповідачем повинно бути доведено за допомогою належних, допустимих та достатніх доказів.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов?язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об?єктивно не залежали від нього

Колегія суддів, відповідно до ст.ст. 367, 368 ЦПК України вислухала доповідь судді-доповідача, перевірила законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги , та прийшла до висновку , що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з слідуючих підстав.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обгрунтованим.

Оскаржуване рішення відповідає вказаним вимогам.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того,що позивачем позов доведено належними та допустимими доказами , а відповідачем по справі належних та допустимих доказів на підтвердження того, що вона не користується послугами позивача надано не було.

Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду.

Відповідно до вимог статті 67 Житлового кодексу України, плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, електрична, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами.

Згідно із положеннями статті 68 Житлового кодексу України, наймач зобов?язаний своєчасно вносити плату за комунальні послуги.

Згідно статті 162 Житлового кодексу України, плата за комунальні послуги у жилому приміщенні, що належить громадянинові, береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами, у строки визначені угодою сторін. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити плату за комунальні послуги.

Судом встановлено, що рішенням виконавчого комітету Ізюмської міської ради Харківської області №0573 від 26.06.2019 «Про призначення управителя багатоквартирного будинку», КП "Благоустрій міста Ізюма" визначено управителем багатоквартирних будинків в місті Ізюмі згідно додатку 1, відповідно до якого в переліку с адреса боржника: АДРЕСА_1 . (а.с.11-13).

Із розрахунку заборгованості станом на червень 2021 року вбачається, що борг відповідачів перед позивачем становить 4450.91 грн.

Плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги)береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами.

Квартирна плата та плата за комунальні послуги в будинках державного і громадського житлового фонду вноситься щомісяця.

Відносини , що виникають у процесі надання та споживання житлово-комунальних послуг регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги» (надалі - Закон).

Згідно ч. 1 ст.6 Закону учасниками правовідносин у сфері надання житлово-комунальних послуг є: 1) споживачі (індивідуальні та колективні); 2) управитель; 3) виконавці комунальних

Згідно ст. 7 3У «Про житлово-комунальні послуги» до повноважень органів місцевого самоврядування у сфері житлово-комунальних послуг належить, зокрема, визначення виконавця житлово-комунальних послуг.

Відповідно до п.2 ч.3 ст.4 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» до повноважень органів місцевого самоврядування належить встановлення цін/тарифів на комунальні послуги відповідно до закону.

Управитель багатоквартирного будинку (далі - управитель) - фізична особа підприємець або юридична особа - суб?єкт підприємницької діяльності, яка за договором із співвласниками забезпечує належне утримання та ремонт спільного майна багатоквартирного будинку і прибудинкової території та належні умови проживання і задоволення господарсько-побутових потреб.

Судом встановлено, що 01 липня 2019 року між Комунальним підприємством «Благоустрій міста Ізюма» в особі директора Бриль Юрія Олександровича та міським головою Марченком Валерієм Віталійовичем, укладено договір № 24 про надання послуг з управління багатоквартирним будинком. (a.с 6-10),

Пунктом 1 договору визначено, що управитель зобов?язується надавати співвласникам послугу з управління багатоквартирним будинком, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , а співвласники зобов?язуються оплачувати управителю послугу з управління згідно з вимогами законодавства та умовами цього договору.

Відповідно по п. З поговору послуга з управління полягає у забезпеченні управителем належних умов проживання і задоволення господарсько-побутових потреб мешканців будинку шляхом утримання і ремонту спільного майна будинку та його прибудинкової території .

Послуга з управління включає: утримання спільного майна багатоквартирного будинку, зокрема прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, виконання санітарнотехнічних робіт, обслуговування внутрішньобудинкових систем (крім обслуговування внутрішньо будинкових систем, що використовується для надання відповідної комунальної послуги у разі укладення індивідуальних договорів про надання такої послуги , за умовами яких обслуговування таких систем здійснюється виконавцем), утримання ліфтів тощо; купівлю електричної енергії для забезпечення функціонування спільного майна багатоквартирного будинку: поточний ремонт спільного майна багатоквартирного будинку.

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживач - це фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.

Аналіз вищенаведених положень свідчить про те, що споживачі зобов?язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними, а відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

У відповідача виникло зобов?язання щодо сплати заборгованості за надані комунальні послуги. Неукладення письмового договору про надання послуг не є підставою для звільнення відповідача , як споживача від оплати відповідних послуг.

Аналогічну правову позицію викладено в постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 221/515/15-а, згідно з якою, споживачі зобов?язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користуються ними, і відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг в такому випадку не може бути підставою для звільнення споживача від їх оплати у повному розмірі, відповідні висновки викладені й в постанові Верховного Сулу від 18 березня 2019 року у справі № 210/5796/16-ц.

В матеріалах справи відсутня відмова відповідача від надання житлово-комунальних послуг у встановлену законом порядку.

Статтями 319 та 322 ЦК України, закріплено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власність зобов?язує. Власник зобов`язний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

За змістом ст. 151 ЖК УРСР, громадяни, які мають у приватній власності жилий будинок (квартиру), зобов?язані забезпечувати його схоронність, провадити за свій рахунок поточний і капітальний ремонт, утримувати в порядку придомову територію.

Відповідно до ч.1 ст.68 ЖК України, наймач зобов?язаний своєчасно вносити квартирну та плату за комунальні послуги.

Статтею 162 ЖК України передбачено, що плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов?язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги.

Судом також встановлено, що договір між позивачем та відповідачем з надання вказаних послуг не укладався.

Статтею 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що договір про наданих комунальної послуг укладається між виконавцем відповідної послуги та споживачем або особою, яка відповідно до договору або закону укладає такий договір в інтересах споживача, або з управителем багатоквартирного будинку з метою постачання електричної енергії для забезпечення функціонування спільного майна багатоквартирного будинку.

Згідно зі ст. 67 ЖК України плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, електричну і теплову енергію, інші послуги) стягується , крім квартирної плати , по затвердженим в установленому порядку тарифам.

Згідно з частиною другою статті 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами , затвердженими в установленому порядку.

Тарифи по оплаті за послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій встановлюються рішенням виконавчого комітету Ізюмської міської ради Харківської області.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов?язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов?язки.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.

Відмова споживача (іншої особи, яка відповідно до договору або закону укладає такий договір в інтересах споживача) від укладання договору з виконавцем комунальної послуги не звільняє його від обов`язку оплати фактично спожитої комунальної послуги, наданої таким виконавцем.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Водночас, відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг.

Саме такий правовий висновок викладено Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 15 березня 2018 роду у справі N401/710/15-1.

Відповідно до статті 525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається , якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов?язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та закону.

Згідно із частиною 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести та обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог статей 76-80 ЦПК України.

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання споживаних житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки, регулюються Законом України "Про житлово- комунальні послуги"

Суб?єктами цього Закону є органи виконавчої влади, місцевого самоврядування , виробник и, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг , а також власники приміщень або будинків та балансоутримувачі , які залежно від цивільно-правових угод можуть бути споживачем , виконавцем або виробником послуг (стаття 1, частина друга статті 3, стаття 19 Закону України "Про житлово-комунальні послуги").

Згідно зі статтею 13 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та єлектропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо): 4)послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Пунктом 1 частини першої статті 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" передбачене право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 цього Закону обов?язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Відповідачем не надано суду доказів невідповідності якості наданих позивачем послуг в розумінні Закону України « Про житлово-комунальні послуги».

Аналогічні норми визначає частина 2 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», згідно якої власники квартир багатоквартирних будинків та житлових приміщень у гуртожитку с співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов?язані брати участь у загальних витратах, пов?язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку чи гуртожитку.

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» такі послуги надаються виключно на договірних засадах, стаття 20 цього ж закону передбачає що споживач зобов?язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору. Тому у випадку фактичного користування житлово-комунальними послугами відсутність укладеного договору не звільняє споживача від обов?язку оплачувати такі послуги за тарифами для населення встановленими виконавчим комітетом органу місцевого самоврядування.

Водночас споживач для звільнення від оплати за житлово-комунальні послуги повинен не лише не мати відповідного договору та фактично ними не користуватися, а відмовитися в установленому порядку від їх отримання.

Саме такий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 18 березня 2019 року у справі М210/5796/16-ц, який суд апеляційної інстанції бере до уваги відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦІК України.

Таким чином, відсутність укладеного договору не звільняє споживача від обов?язку оплачувати такі послуги, у випадку фактичного користування ними.

У матеріалах справи відсутня відмова відповідачів від надання житлово-комунальних послуг у встановлену законом порядку, також відповідачем не надано й власний контррозрахунок щодо відсутності заборгованості.

За таких обставин споживачі зобов?язані сплачувати за спожиті послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, висновки суду першої інстанції з цього приводу доводами скарги не спростовані.

Згідно положень ч.1 ст. 151 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності жилий будинок (квартиру), зобов?язані забезпечувати його схоронність, провадити за свій рахунок поточний і капітальний ремонт, утримувати в порядку придомову територію.

Плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін.

Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами.

Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги

З викладеного вбачається, що саме на власника покладено обов`язок з утримання житла, в тому числі і сплачувати комунальні послуги.

Статтею 322 ЦІК України передбачено, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відсутність відповідного договору не є підставою для відмови у стягненні заборгованості за комунальні послуги, оскільки згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов?язки виникають також із дій осіб, які породжують ці права та обов?язки, і такою дією в даних правовідносинах є надання послуг та їх отримання відповідачем.

Разом з тим недотримання вимог законодавства щодо належного виконання зобов`язання призводить до порушення зобов`язання.

3 огляду на викладене слід дійти висновку про те, що правовідносини, які склалися між сторонами, хоча і без договору, є зобов?язанням, у якому серед інших прав і обов?язків сторін на боржника покладено виключно певний цивільно-правовий обов`язок зі сплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (ч. 1 ст. 509 ЦК України) вимагати сплату грошей за надані послуги.

Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняться від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Крім того, відповідно ст.9 Закону України «Про житлово- комунальні послуги»:

Споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється вія оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору .

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність письмово оформленого договору з позивачем не позбавляє відповідача обов?язку оплачувати надані йому послуги.

Вищевказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у аналогічній за обставинами справі № 6-2951цc15.

3 урахуванням норми ч. 4 ст. 263 ЦІІК України суд апеляційної інстанції відхиляє доводи скарги про те, що відсутні підстави для стягнення заборгованості за послуги з огляду на те, що відповідач не отримує послуги, оскільки відповідачем в порушенням вимог ч. 1 ст. 81 ЦІК України не було доведено того факту, що ним фактично не отримувались або отримувались не в повному обсязі чи неналежної якості зазначені послуги.

Статтею 12 Закону № 2189-VIII передбачено поділ житлово-комунальних послуг залежно від порядку затвердження цін тарифів. Затвердження цін та тарифів на житлово-комунальні послуги віднесено до повноважень органу місцевого самоврядування; за статтею 32 цього Закону плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору , а розмір плати розраховується , виходячи з розміру встановлених цін (тарифів) та показань засобів обліку або за нормами , затвердженими в установленому законом порядку.

Відповідачем всупереч процесуального обов`язку, передбаченому ст.ст. 12, 81 ЦІК України, не було спростовано наявного у справі розрахунку заборгованості, наданого позивачем, та не було надано належних, допустимих, достатніх та достовірних доказів, визначених ст.ст. 76-80 ЦПК України, на його спростування.

Судом встановлено, що позивач добросовісно виконує взяті на себе зобов?язання щодо обслуговування житлового будинку та утримання прибудинкової території, тобто фактично надає відповідачу зазначені послуги , відповідно суд приходить до висновку про існування між сторонами фактичних договірних відносин. Факт надання таких послуг відповідачем не спростовано.

Крім того відповідно до ст.614 ЦК України особа звільняється від відповідальності за невиконання зобов`язання лише в тому випадку , коли доведе відсутність своєї вини у порушенні такого зобов`язання .

За таких обставин, розмір заборгованісті відповідача ОСОБА_1 перед позивачем за надані послуги з утримання будинку та прибудинкової території є доведеним, а обов`язок відповідача оплачувати дані послуги випливає з вимог закону.

Інші доводи скарги висновків суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають і спростовуються вищенаведеними обставинами справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі Конвенція) зобов?язує суди давати обгрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов?язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення.

Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд ,та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції , юридичні висновки , викладення та формулювання рішень. Таким чином , питання , чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування , що випливає зі статі 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, віл 18 липня 2006 року).

Судом першої інстанції відповідно до ст.ст. 89, 263 ЦПК України правильно досліджені і оцінені обставини по справі, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Наведене свідчить, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374 ч.1 п.1, 375, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Ізюмського районного суду Харківської області від 14 вересня 2021 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на неї подається безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Головуючий суддя: В.М. Триголов

Судді: А.І. Дорош

О.А. Лобов