Постанова

Іменем України

07 червня 2023 року

м. Київ

справа № 947/32268/20

провадження № 61-565св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.

суддів: Гулька Б. І., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Державне підприємство «Адміністрація морських портів України»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 12 листопада 2021 року у складі судді Калініченко Л. В. та постанову Одеського апеляційного суду від 15 листопада 2022 рокуу складі колегії суддів: Драгомерецького М. М., Дришлюка А. І., Громіка Р. Д.

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (далі - ДП «Адміністрація морських портів України», ДП «АМПУ») про визнання дій незаконними та зобов`язання вчинити певні дії.

Позовна заява мотивована тим, що з 09 серпня 2013 року він є працівником ДП «Адміністрація морських портів України», де працює на посаді начальника служби підводних гідротехнічних споруд апарату управління ДП «АМПУ» з 27 листопада 2015 року і до теперішнього часу.

Наказом в. о. голови ДП «АМПУ» від 30 листопада 2018 року № 478-к він був звільнений із займаної посади на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням штату.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 21 червня 2019 року у справі № 520/21140/18, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 12 січня 2020 року та постановою Верховного Суду від 21 квітня 2021 року, його позов задоволено частково. Визнано незаконним та скасовано наказ виконуючого обов`язки голови ДП «АМПУ» від 30 листопада 2018 року № 478-к. Поновлено його на вказаній посаді.

Крім того, 17 липня 2019 року Київським районним судом м. Одеси ухвалено додаткове рішення у цивільній справі № 520/21140/18, яким допущено негайне виконання рішення в частині його поновлення на посаді начальника служби підводних гідротехнічних споруд апарату управління ДП «Адміністрація морських портів України».

18 липня 2019 року він був поновлений у ДП «АМПУ» наказом від 18 липня 2019 року № 622-к на посаді начальника служби підводних гідротехнічних споруд з 01 грудня 2018 року на виконання рішення суду.

Стверджував, що він лише через 10 місяців після поновлення на роботі (13 травня 2020 року) був ознайомлений зі вказаним наказом.

Розпорядчих документів щодо наявності у організаційній структурі апарату управління ДП «АМПУ» та у штатному розписі апарату управління ДП «АМПУ» структурного підрозділу - Служба підводних гідротехнічних споруд апарату управління ДП «АМПУ», йому протягом 2019-2020 років не надано, як і не надано штатний розпис апарату управління ДП «АМПУ у частині Служби підводних гідротехнічних споруд апарату управління ДП «АМПУ».

Вказував, що в апараті управління ДП «АМПУ» протягом 2019-2020 року діяв Колективний договір трудового колективу апарату управління ДП «АМПУ» на 2016-2018 роки з усіма додатками та змінами, який був схвалений на загальних зборах (конференції) трудового колективу апарату управління ДП «АМПУ» та вступив в дію 26 лютого 2016 року. Однак, ДП «АМПУ» постійно порушував приписи частини першої статті 21 КЗпП України щодо виконання обов`язків власника, які передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

У грудні 2019 року наказом від 27 грудня 2019 року № 912-к «Про оптимізацію штатного розпису апарату управління ДП «АМПУ» було прийнято рішення скоротити з 17 квітня 2020 року зі штатного розпису апарату управління ДП «АМПУ» посаду начальника служби підводних гідротехнічних споруд апарату управління ДП «АМПУ», яку на той час він займав.

17 лютого 2020 року його було попереджено про наступне вивільнення за підписом заступника Голови з операційної діяльності ДП «АМПУ» - Колосюка В. В. , що посада начальника служби підводних гідротехнічних споруд апарату управління ДП «АМПУ», яку він обіймав, скорочується 17 квітня 2020 зі штатного розпису апарату управління ДП «АМПУ».

У попередженні було зазначено, що у разі відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови щодо переведення на іншу роботу відповідно до наявних вакантних посад в ДП «АМПУ», трудовий договір з ним буде припинено.

Ознайомившись з попередженням, він відмовився від особистого підпису та повідомив, що цим попередженням ДП «АМПУ» порушує статтю 53-4 Закону України «Про запобігання корупції», оскільки він за визначенням вказаного закону є викривачем, застосовуючи до нього негативний захід впливу щодо звільнення у зв`язку з повідомленням про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень цього Закону посадовими особами ДП «АМПУ» у 2018-2019 роках. Працівниками департаменту по роботі з персоналом був складений акт від 17 лютого 2020 про його відмову від особистого підпису про ознайомлення з попередженням про наступне вивільнення.

Жодна вакансія за професією чи спеціальністю, інша робота йому не була запропонована протягом двох місяців з дня попередження про наступне вивільнення по дату скорочення посади начальника служби підводних гідротехнічних споруд апарату управління ДП «АМПУ».

У період квітень-вересень 2018 року та у 2019-2020 роках йому стали відомі обставини та факти, які містять ознаки корупційних ризиків, корупційних правопорушень або пов`язаних з корупцією правопорушень посадових осіб ДП «АМПУ», у тому числі, які містять порушення приписів Закону України «Про запобігання корупції» щодо викривачів корупції по відношенню до нього, які здійснювалися посадовими особами ДП «АМПУ» у зв`язку із повідомленнями ним про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції». Свої повідомлення про корупцію він подавав письмово та засобами електронної пошти до ДП «АМПУ» неодноразово та до інших установ (Міністерство інфраструктури України, Національне агентство з питань запобігання корупції України, Одеське територіальне Управління Національного антикорупційного бюро України) за наявності обґрунтованого переконання, що інформація є достовірною. Інформація про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень Закону України «Про запобігання корупції», вчинених посадовими особами ДП «АМПУ», стала відома йому у зв`язку з його трудовою діяльністю.

У зв`язку із повідомленням ним про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень Закону посадовими особами ДП «АМПУ» до нього постійно протягом 2018-2020 років застосовувались негативні заходи впливу, що відображено в повідомленнях ОСОБА_1 про корупцію.

ДП «АМПУ» різними засобами обмеження в доступі до інформації перешкоджало йому отримати відомості щодо його порушеного права на отримання іншої роботи при здійсненні ДП «АМПУ» заходів щодо його звільнення на підставі попередження про наступне вивільнення від 14 лютого 2020 року.

15 квітня 2020 року він подавав нарочно заяву до департаменту по роботі з персоналом апарату управління ДП «АМПУ» щодо переведення його на посаду директора цього департаменту, але заява не була прийнята. Наступними листами від 07 травня 2020 року, 22 травня 2020 року він надавав запити щодо терміну дії попередження ОСОБА_1 про наступне вивільнення та щодо можливості переведення на іншу роботу.

Посада директора департаменту по роботі з персоналом апарату управління ДП «АМПУ» є вищою в порівнянні до посади начальника служби підводних гідротехнічних споруд апарату управління ДП «АМПУ», яку він займав.

Вважав, що відмова в призначенні на цю посаду є порушенням частини першої статті 53-4 Закону України «Про запобігання корупції».

Вказував, що відсутність відповідної інформації на його запити (заяви) щодо зайняття вакансій та ігнорування його потреби на працю є порушенням пункту 2.3.3 Розділу II Колективного договору ДП «АМПУ», де зазначено, що адміністрація зобов`язується «...уважно ставитися до потреб і запитів працівників...».

Крім того, жодна вакансія за його професією чи спеціальністю позивача, інша робота йому не була запропонована протягом двох місяців з дня попередження про наступне вивільнення.

Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 просив суд:

- визнати дії ДП «АМПУ» щодо порушення права на укладання трудового договору на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації при скороченні зі штатного розпису апарату управління ДП «АМПУ» на підставі наказу ДП «АМПУ» від 27 грудня 2019 року № 912-к посади, яку він займав, незаконними та такими що порушили його право на укладання трудового договору на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, передбачене статтями 49-2, 42 КЗпП України, пунктом 2.2.3 розділу II Колективного договору трудового колективу апарату управління ДП «АМПУ» на 2016-2018 роки з усіма додатками та змінами, який був схвалений на загальних зборах (конференції) трудового колективу апарату управління ДП «АМПУ» та вступив у дію 26 лютого 2016 року Колективного договору ДП «АМПУ»;

- зобов`язати ДП «АМПУ» укласти з ним трудовий договір на виконання роботи на посаді директора департаменту кадрової політики апарату управління ДП «АМПУ»;

- визнати, що ДП «АМПУ» піддавало ОСОБА_1 негативним заходам впливу (порушення права на укладання трудового договору на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації при скороченні зі штатного розпису апарату управління ДП «АМПУ» на підставі наказу ДП «АМПУ» від 27 грудня 2019 року № 912-к посади, яку він займав; створення перешкод у здійсненні трудової діяльності) у зв`язку з його повідомленнями у 2018-2020 роках про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень Закону України «Про запобігання корупції» посадовими особами ДП «АМПУ» чим порушило приписи статті 53 Закону України «Про запобігання корупції» у редакції, яка діяла до 31 грудня 2019 року, та статті 53-4 Закону України «Про запобігання корупції» у редакції, яка діє з 01 січня 2020 року, статті 2-1 КЗпП України щодо заборони дискримінації у сфері праці викривачів.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 12 листопада 2021 року, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 15 листопада 2022 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Судові рішення судів попередніх інстанцій мотивовані тим, що позивач не довів своїх позовних вимог, оскільки ДП «АМПУ» поновило ОСОБА_1 на роботі за рішенням суду у встановленому законом порядку, а позивач не довів фактів порушень зі сторони роботодавця, на які він посилається.

Зокрема, при скороченні штату на підприємстві, ДП «АМПУ» належно повідомило ОСОБА_1 про це та запропонувало вакантні посади, які відповідали його досвіду та кваліфікації. А посада директора департаменту по роботі з персоналом апарату управління ДП, яку позивач виявив бажання зайняти, вже була зайнята. Відмова у прийнятті на роботу позивача не була пов`язана з дискримінаційною ознакою, а прийнятої роботодавцем у зв`язку з відсутністю виробничої потреби у прийнятті позивача на відповідну посаду, у зв`язку із чим порушення ДП «АМПУ» вимог статті 2-1 та статті 22 КЗпП України не вбачається.

Суди дійшли висновку, що позивачем не доведено причинно-наслідкового зв`язку між повідомленнями ОСОБА_1 про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» та діями ДП «АМПУ» щодо позивача в частині відмови в працевлаштуванні на посаду директора департаменту по роботі з персоналом при скороченні зі штатного розпису апарату управління ДП на підставі наказу від 27 грудня 2019 року № 912-к посади, яку займав ОСОБА_1 , а також створення останньому перешкод у здійсненні трудової діяльності.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у січні 2023 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить рішення Київського районного суду м. Одеси від 12 листопада 2021 року та постанову Одеського апеляційного суду від 15 листопада 2022 року скасувати та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Узагальнення доводів касаційної скарги, яка викладена на 118 сторінках, зводиться до такого.

Суд апеляційної інстанції обмежив його право на безпосередню участь в судовому засіданні, а також не повідомив його про місце розгляду справи.

Суди помилково застосували редакцію статті 22 КЗпП України, яка не була чинною на час виникнення спірних правовідносин.

Суди попередніх інстанцій не забезпечили повного та всебічного розгляду справи, не надали правової оцінки всім доводам його позовної заяви та апеляційної скарги, не відповівши на всі правові питання, які ставилися, та не розглянувши належно його позовних вимог.

Вказує, що роботодавець упереджено ставився до нього, перешкоджав роботі, він фактично не був допущений на роботу після свого поновлення, та намагався штучно звільнити його через те, що він є викривачем у розумінні положень Закону України «Про запобігання корупції». Суди належно цього не врахували та не надали правової оцінки.

Зазначає, що попередження про наступне вивільнення йому було надано пізніше ніж іншим працівникам, коли більшість посад з нового штатного розпису були зайняті. Вважає ці дії підприємства такими, що спрямовані на його звільнення.

Суди надали помилкову оцінку доказам у справі, зокрема листу начальника управління з питань запобігання та виявлення корупції апарату управління ДП «АМПУ» Москаль Д. П. від 07 серпня 2020 року № 01-08/210 до Національного агенства з питань запобігання корупції (далі - НАЗК), який, на його думку, не стосується предмету доказування в цій справі.

Суди не звернули уваги на те, що ДП «АМПУ» не навів обґрунтування та мотивів щодо застосування чи незастосування до нього норм Закону України «Про запобігання корупції».

Зазначає, що суди попередніх інстанцій послалися на докази, які відсутні в матеріалах справи.

Відзив на касаційну скаргу відповідач до суду не подав.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 01 лютого 2023 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано цивільну справу із суду першої інстанції.

27 лютого 2023 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 23 травня 2023 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_1 з 13 червня 2013 року перебуває у трудових відносинах з ДП «АМПУ», а з 27 листопада 2015 року працює на посаді начальника служби підводних гідротехнічних споруд апарату управління ДП «АМПУ», на підставі наказу ДП «АМПУ» від 27 листопада 2015 року № 407-к 6-1.

Відповідно до наказу ДП «АМПУ» від 30 листопада 2018 року № 478-к «Про звільнення» ОСОБА_1 було звільнено із займаної посади на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням штату.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 21 червня 2019 року, з урахуванням ухвали від 17 липня 2019 року і додаткового рішення від 17 липня 2019 року, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 12 березня 2020 року та постановою Верховного Суду від 21 квітня 2021 року (справа № 520/21140/18), було частково задоволено позов ОСОБА_1 . Визнано незаконним та скасовано наказ виконуючого обов`язки голови Державного Підприємства «Адміністрація Морських Портів України» від 30 листопада 2018 року № 478-к «Про звільнення», яким звільнено ОСОБА_1 , начальника служби підводних гідротехнічних споруд, із займаної посади 30 листопада 2018 року на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, у зв`язку зі скороченням штату. Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника служби підводних гідротехнічних споруд апарату управління ДП «Адміністрація морських портів України». Стягнуто з ДП «Адміністрація Морських Портів України» на користь ОСОБА_1 суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу з дня звільнення, а саме з 30 листопада 2018 року до 21 червня 2019 року, у сумі 553 134,76 грн. Стягнуто з ДП «Адміністрація Морських Портів України» на користь ОСОБА_1 неправомірну утриману суму з заробітної плати у сумі 116 905,07 грн. Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника служби підводних гідротехнічних споруд апарату управління ДП «Адміністрація Морських Портів України». Допущено негайне виконання рішення суду в частині стягнення на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць у сумі 84 787,08 грн.

На виконання вказаних судових рішень, наказом ДП «Адміністрація морських портів України» від 18 липня 2019 року № 619-к «Про організаційні заходи» було поновлено у штатному розписі апарату управління ДП «АМПУ» посаду начальника служби підводних гідротехнічних споруд - 1 штатну одиницю з посадовим окладом 52 000 грн, а також наказом від 18 липня 2019 року № 622-к «Про поновлення на роботі ОСОБА_1 », ОСОБА_1 було поновлено на посаді начальника служби підводних гідротехнічних споруд апарату управління ДП «АМПУ».

02 жовтня 2019 року ДП «АМПУ» винесено наказ № 207/10 «Про запровадження змін в організації виробництва і праці», на підставі якого зокрема: Департаменту по роботі з персоналом та департаменту бюджетування та корпоративної звітності в термін до 11 жовтня 2019 року наказано розробити Техніко-економічне обґрунтування оптимізації чисельності підприємства (пункт 2); Департаменту внутрішнього аудиту до 29 листопада 2019 провести аналіз бізнес-процесів а сформувати пропозиції щодо їх оптимізації та побудови системи ефективного управління (пункт 3); Департаменту по роботі з персоналом наказано на підставі пропозицій щодо оптимізації бізнес-процесів та побудови системи ефективного управління, а також з урахуванням Техніко-економічного обґрунтування оптимізації чисельності підприємства, розробити програму етапності оптимізації чисельності підприємства (пункт 4); Департаменту по роботі з персоналом наказано забезпечити здійснення заходів щодо вирішення питань, пов`язаних зі змінами в організації виробництва і праці, відповідно до вимог законодавства України про працю (пункт 5).

З урахуванням запроваджених змін в організації виробництва і праці згідно наказу ДП «АМПУ» від 02 жовтня 2019 року № 207/10, а також приймаючи Техніко-економічне обґрунтування оптимізації чисельності підприємства, затверджене 15 жовтня 2019 року, враховуючи аналіз бізнес-побудови системи ефективного управління, проведеного Департаментом внутрішнього аудиту, та відповідно до програми етапності оптимізації штатної чисельності апарату ДП «АМПУ», 27 грудня 2019 року ДП «АМПУ» винесено наказ № 912-к «Про оптимізацію штатного розпису працівників апарату управління ДП «АМПУ», на підставі якого наказано, зокрема, скоротити з 17 квітня 2020 року зі штатного розпису апарату управління ДП «АМПУ» посади визначені додатком 1 до цього наказу. Наказано ввести в дію з 01 січня 2020 року штатний розпис апарату управління ДП «АМПУ» у новій редакції. Відповідно до додатку № 1 до вказаного наказу ДП «АМПУ» з 17 квітня 2020 року вилучається зі штатного розпису 186,5 штатних одиниць апарату управління ДП «АМПУ», у тому числі посада начальника служби підводних гідротехничних споруд, яку займає ОСОБА_1 .

Листом заступника голови з операційної діяльності ДП «АМПУ» Колосюка В. В. від 14 лютого 2020 року начальника служби підводних гідротехнічних споруд ДП «АМПУ» ОСОБА_1 попереджено про скорочення його посади зі штатного розпису апарату управління 17 квітня 2020 року, на підставі наказу від 27 грудня 2019 № 912-к «Про оптимізацію штатного розпису працівників апарату управління ДП «АМПУ». У листі крім того вказано, що відповідно до статті 49-2 КЗпП України буде запропонована інша робота відповідно до наявних вакантних посад у ДП «АМПУ». У разі відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальність, а також у разі відмови/незгоди щодо переведення на іншу роботу трудовий договір буде припинено не раніше, ніж за два місяці з дати ознайомлення із цим попередженням за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, з виплатою вихідної допомоги у розмірі середньомісячного заробітку згідно зі статтею 44 КЗпП України та дотриманням процедур, визначених законодавством України.

17 лютого 2020 року складено акт про те, що 17 лютого 2020 року о 17.25 год. в будівлі апарату управління ДП «АМПУ» начальника служби підводних гідротехнічних споруд ОСОБА_1 , за дорученням керівництва було попереджено про наступне вивільнення шляхом зачитування тексту документу (попередження про наступне вивільнення). Від особистого підпису про ознайомлення з попередженням ОСОБА_4 відмовився.

Наказом ДП «АМПУ» від 16 квітня 2020 року № 298-к «Про організаційні заходи», відповідно до Статуту ДП «АМПУ», з урахуванням Аудиторського звіту на тему: «Позаплановий аудит відповідності та ефективності оптимізації штатного розпису працівників апарату управління ДП «АМПУ», згідно з наказом ДП «АМПУ» від 27 грудня 2019 року № 912-к та протоколу наради від 15 квітня 2020 року щодо обговорення висновків, зазначених Аудиторським звітом вирішено:

- скасувати пункти 1, 3 наказу ДП «АМПУ» від 27 грудня 2019 року № 912-к «Про оптимізацію штатного розпису працівників апарату управління ДП «АМПУ». У зв`язку із цим пункти 2, 4, 5 наказу № 912-к вважати пунктами 1-3 відповідно;

- департаменту по роботі з персоналом наказано підготувати проект змін до штатного розпису апарату управління ДП «АМПУ», введеного в дію 01 січня 2020 року наказом № 912-к, в частині запровадження посад працівників апарату управління ДП «АМПУ», що відповідно до пункту № 1 наказу № 912-к підлягали скороченню з 17 квітня 2020 року та станом на дату видання цього наказу не є вакантними.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.

Підставами касаційного оскарження зазначених судових рішень ОСОБА_1 вказує неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме, застосування судом апеляційної інстанції норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 червня 2020 року у справі № 9901/980/18 (провадження № 11910заі19) та постановах Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі № 815/2074/18 (провадження № К/9901/10664/19), від 06 травня 2020 року у справі № 487/2191/17 (провадження № 61-38337св18), від 20 серпня 2020 року у справі № 1540/4109/18 (провадження № К/9901/14198/19), від 11 лютого 2021 року у справі № 260/26/19 (провадження № К/9901/25869/19), від 21 квітня 2021 року у справі № 520/21140/18 (провадження № 61-7092св20), від 15 вересня 2021 року у справі № 310/1772/19 (провадження № 61-1648св21), від 13 жовтня 2021 року у справі № 360/2308/20 (провадження № К/9901/7983/21), що передбачено пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Також ОСОБА_1 вказує на порушення судами норм процесуального права, а саме судові рішення оскаржуються з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 ЦПК України, оскільки апеляційний суд розглянув справу за відсутності будь-кого з учасників справи, належним чином не повідомлених про дату, час і місце судового засідання та суди попередніх інстанцій не дослідили забрані у справі докази (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Відповідно до пункту 1 частини першої, частини другої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Положеннями статті 49-2 КЗпП України передбачено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

У постанові Верховного Суду України від 01 квітня 2015 року у справі № 6-40цс15 суд дійшов висновку, що власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Частиною першою статті 42 КЗпП України передбачено, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз`яснено, що розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 статті 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Згідно із частиною третьою статті 64 ГК України підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис.

Відповідно до частини другої статті 65 ГК України власник здійснює свої права щодо управління підприємством безпосередньо або через уповноважені ним органи відповідно до статуту підприємства.

Втручання в господарську та іншу діяльність підприємства не допускається, крім випадків, передбачених законодавством України.

Згідно із правовими висновками, викладеними Верховним Судом у постановах від 16 січня 2018 року у справі №519/160/16-ц (провадження № 61-312св17), від 06 лютого 2018 року у справі № 696/985/15-ц (провадження № 61-1214св18), суд не може вдаватися до обговорення та оцінки питання про доцільність і правомірність скорочення штату та чисельності працівників. Право визначати чисельність і штат працівників належить виключно власнику або уповноваженому ним органу, суд зобов`язаний тільки з`ясувати наявність підстав для звільнення.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Повно та всебічно встановивши обставини справи, дослідивши усі надані сторонами докази на предмет належності та достатності, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 є безпідставними, оскільки відповідно до наказу ДП «АМПУ» від 16 квітня 2020 року № 298-к «Про організаційні заходи», ОСОБА_1 з 16 квітня 2020 року не підлягав звільненню та залишився працювати на займаній посаді, тобто підприємство саме скасувало своє попереднє рішення про скорочення його посади, не довівши його звільнення до кінця.

Суд апеляційної інстанції правильно вказав, що суд може визнати дії роботодавця незаконними та такими, що порушили права працівника на укладання трудового договору на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, при скороченні зі штатного розпису, передбачені статтями 42, 49-2 КЗпП України, лише при звільненні працівника, що в даному випадку не відбулось.

Усі доводи касаційної скарги з посиланням на будь які порушення ДП «АМПУ» при процедурі звільнення ОСОБА_1 за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України не заслуговують на увагу та не впливають на правильність оскаржуваних судових рішень, оскільки звільнення ОСОБА_1 за рішенням керівництва ДП «АМПУ» не відбулося, тобто його права на працю порушено не було.

Посилання заявника на те, що роботодавець незаконно відмовив йому у переведенні на іншу посаду, а також вимога про зобов`язання укласти з ним відповідний трудовий договір, є безпідставними.

Суд апеляційної інстанції правильно вказав, що посада директора департаменту по роботі з персоналом апарату управління ДП «АМПУ», яку виявив бажання зайняти ОСОБА_1 у порядку пункту 1 частини першої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України у зв`язку зі скороченням його посади, стала вакантною лише 15 квітня 2020 року, та те, що 16 квітня 2020 року ДП «АМПУ» прийнято наказ № 298-к «Про організаційні заходи», яким скасовано процедуру скорочення посади позивача, внаслідок якого також припинився обов`язок ДП «АМПУ», передбачений вказаними нормами КЗпП України працевлаштувати на цьому підприємстві працівника посада якого скорочується, вимога позивача про зобов`язання ДП «АМПУ» укласти з ним трудовий договір на виконання роботи на посаді директора департаменту кадрової політики апарату управління ДП «АМПУ» є необґрунтованою та не може бути задоволена.

Відмова у прийнятті на роботу позивача не пов`язана з дискримінаційною ознакою, а прийнята роботодавцем у зв`язку з відсутністю виробничої потреби у прийнятті позивача на посаду директора департаменту по роботі з персоналом апарату управління ДП «АМПУ», у зв`язку із чим порушення ДП «АМПУ» вимог статті 2-1 та статті 22 КЗпП України відсутні.

Крім того, за відсутності обов`язку працевлаштувати звільненого працівника, роботодавець самостійно вирішує кого приймати на роботу на яку посаду, а суд позбавлений повноважень зобов`язувати роботодавця прийняти того, чи іншого робітника та на ту чи іншу посаду.

Верховний Суд також погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що доводи позивача про навмисне скасування його скорочення через небажання приймати його на іншу посаду, на наступний день, за наслідком поданої ним заяви від 15 квітня 2020 року, є безпідставними, оскільки підставою для скасування наказу ДП «АМПУ» від 27 грудня 2019 року № 912-к слугували висновки Аудиторського звіту проведеного на виконання цього наказу, за наслідком яких було прийнято відповідне рішення, оформлене протоколом наради від 15 квітня 2020 року, в день складення заяви ОСОБА_1 , тобто ці дії відбувалися завчасно, що спростовує доводи позивача про свідомий намір відповідача в скасуванні наказу про скорочення його посади, з метою не перевести його на вакантну посаду.

Посилання судів попередніх інстанцій на редакцію статті 22 КЗпП України, яка не була чинною на час виникнення спірних правовідносин, на що вказує заявник, не впливає на правильність ухвалених судових рішень, оскільки у цьому випадку не мало місце необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу, а позивач займав та продовжує займати певну посаду на підприємстві, його звільнення не відбулося, тому роботодавець може самостійно вирішувати кому обіймати решту посад.

Доводи касаційної скарги про те, що відповідач упереджено ставився до нього, перешкоджав роботі та намагався штучно звільнити його через те, що він є викривачем у розумінні положень Закону України «Про запобігання корупції», проявивши до нього таким чином дискримінацію, є необґрунтованими, оскільки ОСОБА_1 не довів фактів дискримінації щодо себе чи навмисному намаганні його звільнити, що було його процесуальним обов`язком відповідно статей 12, 81 ЦПК України, а вказані доводи є виключно його припущеннями, якими не можуть доводиться обставини справи.

Суд апеляційної інстанції правильно вказав, що на підставі наказу ДП «АМПУ» від 27 грудня 2019 року № 912-к підлягали скороченню 186,5 штатних одиниць апарату управління ДП «АМПУ», що спростовує доводи позивача щодо того, що зазначений наказ носить вибірковий характер лише стосовно нього та спрямований на порушення його прав та інтересів.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_1 про те, що апеляційним судом не було допущено його до розгляду справи не підтверджуються наявними у справі доказами, а саме надісланням та отриманням ним повістки в судове засідання на відповідну дату, його клопотанням про відкладення її розгляду, тобто заявник був належно повідомлений про розгляд справи та достовірно знав про нього.

Посилання заявника на те, що апеляційний суд розглядав справи без участі учасників справи через введений воєнний стан в Україні ним не підтверджені, а з матеріалів справи цього не вбачається.

Європейський суд з прав людини також вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (§ 23 рішення у справі «Проніна проти України»).

Колегія суддів відхиляє посилання касаційної скарги на те, що суди попередніх інстанцій не забезпечили належного дослідження обставин справи, доказів та не відповіли на всі аргументи позовної заяви та апеляційної скарги, тому їх судові рішення не можна вважати обґрунтованими, оскільки вважає, що суд першої інстанції та апеляційний суд встановили обставини справи у достатньому обсязі для ухвалення правильних по суті, законних та обґрунтованих судових рішень.

Отже, вказані, а також інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального та процесуального права, його припущеннях й зводяться до необхідності переоцінки судом доказів, що відповідно до вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.

Наведені у касаційній скарзі заявника доводи були предметом дослідження в судах попередніх інстнацій з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка в зазначеній частині ґрунтується на вимогах закону, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

При цьому, колегією суддів враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (серія A, Ruiz Torija v. Spain № 303-A, §§ 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

Згідно із частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, на законність та обґрунтованість судових рішень не впливають, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 12 листопада 2021 року та постанову Одеського апеляційного суду від 15 листопада 2022 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Д. Д. Луспеник Б. І. Гулько Г. В. Коломієць Р. А. Лідовець С. Ф. Хопта