Дата документу 16.11.2023Справа № 554/7331/22
Провадження № 2/554/1438/2023
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 листопада 2023 року м. Полтава

Октябрський районний суд міста Полтави у складі: головуючого судді Бугрія В.М., при секретарі Янушкевіч К.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Полтаві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Держави України в особі Державної виконавчої служби України в особі Путивльського відділу Державної виконавчої служби у Конотопському районі Сумської області Північно-Східного міжрегіонального 0управління міністерства юстиції (м.Суми), Бахмутського відділу Державної виконавчої служби у Бахмутському районі Донецької області Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції(м.Харків), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Державна казначейська служба України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої протиправною бездіяльністю органів державної влади ,-

В С Т А Н О В И В:

04 серпня 2022 року позивач звернувся до суду з позовом до Держави України в особі Державної виконавчої служби України в особі Путивльського відділу Державної виконавчої служби у Конотопському районі Сумської області Північно-Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м.Суми), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Державна казначейська служба України в якому просить стягнути з відповідача:

- завдану майнову шкоду в розмірі 3 359 947,11 грн.;

- завдану моральну шкоду в розмірі 29 930 640,00 грн;

- витрати на правничу допомогу в розмірі 12000,00 грн.

В обґрунтування позову посилається на те, що 16.02.2016 року Октябрським районним судом у м. Полтаві було ухвалено рішення по справі № 554/14044/15-ц, провадження № 2/554/4511/2015 № 2/554/469/2016, за яким вирішено стягнути з відповідача ОСОБА_2 , громадянина Російської Федерації, на користь позивача ОСОБА_1 014 800,85 грн. (один мільйон чотирнадцять тисяч вісімсот грн. 85 коп.) боргу.

20.04.2016 року ОСОБА_1 був отриманий виконавчий лист, виданий Октябрським районним судом м. Полтави по справі № 554/14044/15-ц, провадження № 2/554/469/2016.

10.05.2016 року він подав заяву та виконавчий лист до Октябрського відділу Державної виконавчої служби міста Полтави Головного територіального управління юстиції у Полтавській області про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання рішення Октябрського районного суду м. Полтави по справі № 554/14044/15-ц, провадження № 2/554/4511/2015 2/554/469/2016 від 16.02.2016 року. (додається).

16.05.2016 року позивач отримав постанову про відмову у відкритті виконавчого провадження ВП № 51078747 від 16.05.2016 року, винесену головним державним виконавцем Октябрського відділу державної виконавчої служби міста Полтави Головного територіального управління юстиції у Полтавській області Вертелецькою Ларисою Аркадіївною.

Путивльським районним відділом державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Сумській області було відкрите виконавче провадження ВП № 51795342 від 28.07.2016 року.

Відповідно до ст.ст. 49, 50 Закону України «Про виконавче провадження», при направленні виконавчого листа від Октябрського ВДВС м. Полтава ГТУЮ у Полтавській області до Путивльського районного відділу Державної виконавчої служби ГТУЮ у Сумській області мала бути передана і постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження в межах виконавчого провадження № 51078747 від 16.05.2016 року. Але і державним виконавцем Путивльського районного відділу Державної виконавчої служби ГТУЮ у Сумській області фактично арешт на майно не накладався.

Позивач неодноразово звертався вже до Путивльського районного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Сумській області із заявами про накладення фактичного арешту майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.

Пройшло 6 місяців, а арешт на майно не накладено ні Октябрським ВДВС м. Полтави ГТУЮ у Полтавській області, ні Путивльським районним відділом державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Сумській області, куди було передано виконавче провадження, і це підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 72920411 від 12.11.2016 року.

В той час, коли був накладений арешт на вказане майно та оголошено заборону на його відчуження на підставі постанови від 02.06.2016 року, державний виконавець через нотаріуса змінив частку майна, тобто з 47/100 частки, що належала боржнику, на 0,235 частки житлового будинку, яке згодом передано було 04.04.2017 р. на електронні торги з реалізації майна. Згідно звіту суб`єкта оціночної діяльності вартість майна складала 47 289,05 грн.

Позивач наголошує, що своїми діями співробітники Путивльського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Сумській області грубо порушували вимоги чинного законодавства України щодо заборони розпорядження арештованим майном, оскільки власник не мав одного з елементів права власності розпорядження цим майном.

У зв`язку із зменшенням розміру частки житлового будинку, ця частка будинку так і не була реалізована, внаслідок чого йому не повернуто навіть частину заборгованості, встановленої судом.

10.08.2016 року позивач вислав до Путивльського районного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Сумській області рекомендованим листом з повідомлення та описом вкладення:

1. Ухвалу про вжиття заходів тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України, винесену Октябрським районним судом м. Полтава по справі № 554/14044/15-ц провадження № 6/554/466/2016 від 07.07.2016 року (оригінал) (додається).

2. Заяву у виконавчому провадженні № 51795342 про вжиття заходів тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України від 10.08.2016 року.

З 25.08.2016 року державні виконавці Путивльського районного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Сумській області стали повністю його ігнорувати, не відповідати на більшість письмових звернень, на більшість телефонних дзвінків, на більшість повідомлень по електронній пошті. Чим повністю блокували виконання рішення суду.

25.08.2016 року ОСОБА_1 було надіслано клопотання від 25.08.2016 року про оголошення боржника в розшук рекомендованим листом із повідомленням до Путивльського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Сумській області. Відповіді на своє клопотання він не отримав.

27.09.2016 року та 18.10.2016 року ОСОБА_1 були надіслані рекомендованим листом з повідомленням повторно (періодично він повторював свої заяви, так як на перші не отримував відповіді)заяви від 27.09.2016 року та від 18.10.2016 року про вжиття заходів тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України та про оголошення боржника в розшук до начальника Путивльського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Сумській області. Але старший державний виконавець Деркачов Анатолій Федорович ніяких дій по вжиттю заходів тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України не провів.

Крім того, ОСОБА_1 неодноразово звертався до державних виконавців Путивльського районного ВДВС ГТУЮ у Сумській області з вимогою виконувати вимоги закону та робити запити щодо майна, коштів боржника в порядок та у строки як того вимагає Закон України «Про виконавче провадження»: 1. Заява до Путивльського ВДВС від 25.08.2016 р. про пошук та арешт коштів. 2. Заява до Путивльського ВДВС від 19.01.2017 р. про вжиття заходів. 3. Заява до Путивльського ВДВС від 01.02.2017 р. Про вжиття заходів. 4. Заява до Путивльського ВДВС від 07.02.2017 р. Про пошук майна та іншого. 5. Заява до Путивльського ВДВС від 15.02.2017 р. про пошук грошей та майна в Лебедине. Та ще багато інших заяв з вимогою пошуку майна та коштів боржника. Всі заяви, як вказано вище, були проігноровані державними виконавцями Путивльського районного ВДВС ГТУЮ у Сумській області.

Отже, на його заяви ні відповідей, а тим паче, ніяких дій зроблено не було.

Позивач вказує, що такі дії органів державної влади є прямим порушенням його права і спричинили для нього душевні страждання, а тому він має право на відшкодування завданої моральної та матеріальної шкоди, а саме: майнову шкоду в розмірі 3 359 947,11 грн. та завдану моральну шкоду в розмірі 29 930 640,00 грн.;

Ухвалою судді від 05.08.20122 року відкрито провадження у справі.

31.10.2022 до суду від представника Путивльського відділу Державної виконавчої служби у Конотопському районі Сумської області Північно Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м.Суми) надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого представник відповідача просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість позовних вимог.

У поданому відзиві на позовну заяву, представник відповідача вказує на те, що позивачем всупереч вимог ст. 81 ЦПК України, не надано жодних доказів зміни звичного укладу життя, пов`язаної із зверненням до суду (здійснення відряджень на тривалий час та відстань, необхідність отримання додаткових відпусток або днів відпочинку за місцем праці та використання їх для участі в судовому засіданні, зміна графіку відвідування навчальних занять, графіку участі в колективних зібраннях, тощо).

21.11.2022 року позивач подав до суду відповідь на відзив, спростовуючи доводи відповідача, просить задовольнити позовну заяву.

13.04.2023 року позивач подав до суду заяву про заміну на належного відповідача, залучення співвідповідача та зміну предмету спору.

17.04.2023 року ухвалою суду клопотання позивача було задоволено та замінено по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Держави України в особі Державної виконавчої служби України в особі Путивльського відділу Державної виконавчої служби у Конотопському районі Сумської області Північно-Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м.Суми), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Державна казначейська служба України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої протиправною бездіяльністю органів державної влади - на належного відповідача Держава Україна в особі Путивльського відділу Державної виконавчої служби у Конотопському районі Сумської області Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м.Суми) (код ЄДРПОУ 34264668, юридична адреса: Україна, 41500, Сумська обл., Путивльський район, місто Путивль, вулиця Князя Володимира, будинок 50).

Також, ухвалою суду від 17.04.2023 року було залучено Бахмутський відділ державної виконавчої служби у Бахмутському районі Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків), , юридична адреса:Україна, 84511, Донецька обл., місто Бахмут, вул. О. Сибірцева, будинок 17 (адреса для листування: 49045, Дніпропетровська область, м.Дніпро ,проспект Гагаріна,40Ж) у якості співвідповідача.

Ухвалою суду від 16.05.2023 року було задоволено клопотання представника позивача про призначення судової експертизи. Призначено по справі судову - психологічну експертизу, на вирішення якої поставити наступні питання:

1. Чи є у підекспертної особи - ОСОБА_1 , зміни в емоційному стані, індивідуально-психологічних проявах, які перешкоджають активному соціальному функціонуванню її як особистості і виникли внаслідок впливу певних обставин, а саме: допущення відповідачами бездіяльності під час примусового виконання заочного рішенням суду, внаслідок чого останнє не було в примусовому порядку виконано.

2. Чи є ситуація, що досліджується за справою, психотравмувальною для позивача - ОСОБА_1 ? Якщо так, то чи завдані ОСОБА_1 страждання (моральна шкода)?

3. Чи спричинені ОСОБА_1 страждання (моральна шкода) за умов ситуації, яка призвела до того, що заочне рішення ухвалене на користь позивача залишилося не виконаним внаслідок допущеної бездіяльності з боку відповідачів?

Якщо ОСОБА_1 завдані страждання (моральна шкода), який можливий розмір становить грошова компенсація за завдані страждання (моральну шкоду)?

Проведення даної експертизи просив доручити експерту Чепур Оксані Олександрівні (м.Полтава, вул. Панянка, буд.36; свідоцтво експерта №102-22/П).

30.06.2023 року до суду надійшов експертний висновок №3 за результатами проведеної судово - психологічної експертизи, у підекспертного ОСОБА_1 , діагностовано зміни в емоційному стані та індивідуально-психологічних проявах (довготривале переживання гніву, пригнічений настрій, значне психоемоційне напруження через незадоволення основних потреб, що потребує надмірного використання психологічних ресурсів та змінює структуру захисних механізмів підекспертного), які перешкоджають активному соціальному функціонуванні його як особистості і виникли внаслідок впливу певних обставин, а саме: допущення відповідачами бездіяльності під час примусового виконання заочного рішення суду, внаслідок чого останнє не було в примусовому порядку виконано.

Суд, вивчивши позовну заяву, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши докази в їх сукупності вважає, що позовні вимоги належить задовольнити частково з наступних підстав.

16.02.2016 року Октябрським районним судом у м. Полтаві було ухвалено рішення по справі № 554/14044/15-ц, провадження № 2/554/4511/2015 № 2/554/469/2016, за яким вирішено стягнути з відповідача ОСОБА_2 , громадянина Російської Федерації, на користь позивача ОСОБА_1 014 800,85 грн. (один мільйон чотирнадцять тисяч вісімсот грн. 85 коп.) боргу.

20.04.2016 року ОСОБА_1 був отриманий виконавчий лист, виданий Октябрським районним судом м. Полтави по справі № 554/14044/15-ц, провадження № 2/554/469/2016.

10.05.2016 року він подав заяву та виконавчий лист до Октябрського відділу Державної виконавчої служби міста Полтави Головного територіального управління юстиції у Полтавській області про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання Рішення Октябрського районного суду м. Полтави по справі № 554/14044/15-ц, провадження № 2/554/4511/2015 2/554/469/2016 від 16.02.2016 року. (додається).

16.05.2016 року позивач отримав постанову про відмову у відкритті виконавчого провадження ВП № 51078747 від 16.05.2016 року, винесену головним державним виконавцем Октябрського відділу державної виконавчої служби міста Полтави Головного територіального управління юстиції у Полтавській області Вертелецькою Ларисою Аркадіївною.

Путивльським районним відділом державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Сумській області було відкрите виконавче провадження ВП № 51795342 від 28.07.2016 року.

Відповідно до ст.ст. 49, 50 Закону України «Про виконавче провадження», при направленні виконавчого листа від Октябрського ВДВС м. Полтава ГТУЮ у Полтавській області до Путивльського районного відділу Державної виконавчої служби ГТУЮ у Сумській області мала бути передана і постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження в межах виконавчого провадження № 51078747 від 16.05.2016 року. Але і державним виконавцем Путивльського районного відділу Державної виконавчої служби ГТУЮ у Сумській області фактично арешт на майно не накладався.

Позивач неодноразово звертався вже до Путивльського районного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Сумській області із заявами про накладення фактичного арешту майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.

Пройшло 6 місяців, а арешт на майно не накладено ні Октябрським ВДВС м. Полтави ГТУЮ у Полтавській області, ні Путивльським районним відділом державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Сумській області, куди було передано виконавче провадження, і це підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 72920411 від 12.11.2016 року.

В той час, коли був накладений арешт на вказане майно та оголошено заборону на його відчуження на підставі постанови від 02.06.2016 року, державний виконавець через нотаріуса змінив частку майна, тобто з 47/100 частки, що належала боржнику, на 0,235 частки житлового будинку, яке згодом передано було 04.04.2017 р. на електронні торги з реалізації майна. Згідно звіту суб`єкта оціночної діяльності вартість майна складала 47 289,05 грн.

Тому позивач вимушений був звернутися до Октябрського районного суду м. Полтава зі скаргами, а саме:

- у листопаді 2016 року - про визнання бездіяльності старшого державного виконавця Путивльського РВ ДВС ГТУЮ у Сумській області Деркачова Анатолія Федоровича неправомірною;

- в травні 2017 року - про визнання неправомірною бездіяльності ОСОБА_3 , начальника Бахмутського РВ ДВС ГТУЮ у Донецькій області щодо виконання доручення щодо перевірки інформації про наявність боржника чи його майна від 07.02.2017 року Путивльського РВ ДВС ГТУЮ у Сумській області.

01.06.2017 року Октябрський районний суд м. Полтави розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м.Полтава матеріали скарги ОСОБА_4 про визнання неправомірною бездіяльності ОСОБА_3 начальника Бахмутського РВ ДВС ГТУЮ у Донецькій області, щодо невиконання доручення проведення перевірки інформації про наявність боржника чи його майна від 07.02.2017 року Путивльського районного відділу Державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Сумській області, постановив ухвалу, якою:

1.Скаргу ОСОБА_4 про визнання бездіяльності державного виконавця неправомірною задовольнити.

2.Визнати неправомірною бездіяльність ОСОБА_3 начальника Бахмутського МР ВДВС ГТУЮ у Донецькій області, щодо виконати доручення проведення перевірки інформації про наявність боржника чи його майна ВП №51795342 від 07 лютого 2017 року Путивльського РВ ДВС ГТУЮ у Сумській області.

3.Зобов`язати Бахмутський МР відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області виконати доручення проведення перевірки інформації про наявність боржника чи його майна ВП №51795342 від 07 лютого 2017 року Путивльського РВ ДВС ГТУЮ у Сумській області.

Під час розгляду скарги позивача, судом було встановлено наступне: «…Судом встановлено, що 16.02.2016 заочним рішенням Октябрського районного суду м. Полтави у справі №554/14044/15-ц позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, заподіяної в результаті ДТП задоволено повністю. Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду у розмірі 1 004 800 гривень 85 копійок, моральну шкоду у розмірі 10 000 гривень, всього 1 014 800 грн. 85 копійок (а.с.59-62).

20 квітня 2016 року на виконання рішення Октябрського районного суду м. Полтави видано виконавчий лист у справі № 554/14044/15-ц.

Виконавчий лист надійшов на виконання до Путивльського РВДВС за належністю з Октябрського РВДВС м. Полтава так, як у м. Путивль за боржником значиться нерухоме майно.

Старшим держвиконавцем Путивльського РВДВС Деркачовим А.Ф. нерухоме майно у м.Путивль було описане, суб`єктом оціночної діяльності оцінено та виставлене на реалізацію.

Старшим держвиконавцем Путивльського РВДВС Деркачовим А.Ф. за даними Реєстру прав власності на нерухоме майно було встановлено, що за боржником значиться земельна ділянка для будівництва індивідуальних гаражів за адресою: Донецька область, Бахмутський район, сільрада Красненська.

Старшим держвиконавцем Путивльського РВДВС Деркачовим А.Ф. 07.02.2017 винесено доручення проведення перевірки інформації про наявність боржника чи його майна Бахмутському МР ВДВС ГТУЮ у Донецькій області. Зазначено, що виконавчі дії здійснити у десятиденний термін з дня отримання постанови та направити до Путивльського РВДВС у Сумській області постанову опису та арешту майна (а.с.222).

Старшим держвиконавцем Путивльського РВДВС Деркачовим А.Ф. до Бахмутського МРВДВС рекомендованим листом (фіскальний чек №64 від 09.02.2017) направлено доручення від 07.02.2017 для проведення опису вищевказаного майна.

Згідно електронного відслідкування відправленого листа, дане доручення 14.02.2017 Бахмутський МРВДВС отримав, але до цього часу документів про виконання до Путивльського РВДВС не надходило.

Відповідно п.1 ст.24 ЗУ «Про виконавче провадження», виконавчі дії провадяться державним виконавцем за місцем проживання, перебування, роботи боржника або за місцезнаходженням його майна. Право вибору місця відкриття виконавчого провадження між кількома органами державної виконавчої служби, що можуть вчиняти виконавчі дії щодо виконання рішення на території, на яку поширюються їхні функції, належить стягувачу.

Відповідно п.5 ст.24 ЗУ «Про виконавче провадження», у разі необхідності проведення перевірки інформації про наявність боржника чи його майна або про місце роботи на території, на яку не поширюється компетенція державного виконавця, державний виконавець доручає проведення перевірки або здійснення опису та арешту майна відповідному органу державної виконавчої служби. Порядок надання доручень, підстави та порядок вчинення виконавчих дій на території, на яку поширюється компетенція іншого органу державної виконавчої служби, передачі виконавчих проваджень від одного органу державної виконавчої служби до іншого, від одного державного виконавця до іншого визначаються Міністерством юстиції України.

Таким чином, на протязі десяти днів доручення не виконане….

12 лютого 2020 року Октябрський районний суд м. Полтави розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м.Полтава матеріали скарги ОСОБА_4 про визнання бездіяльності старшого державного виконавця Путивльського районного відділу Державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Сумській області Деркачова Анатолія Федоровича неправомірною, постановив ухвалу, якою:

1.Скаргу ОСОБА_4 про визнання бездіяльності старшого державного виконавця Путивльського районного відділу Державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Сумській області Деркачова Анатолія Федоровича неправомірною задовольнив частково.

2.Визнав бездіяльність старшого державного виконавця Путивльського районного відділу Державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Сумській області Деркачова Анатолія Федоровича неправомірною.

3.В задоволенні іншої частини скарги відмовив.

Під час розгляду скарги, судом першої інстанції було встановлено наступне: «…Ухвалою Октябрського районного суду м.Полтави від 30 березня 2017 року скаргу задоволено. Визнано неправомірною бездіяльність старшого держвиконавця ОСОБА_5 .

Ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 13 липня 2017 року апеляційну скаргу Путивльського РВДВС задоволено, ухвалу Октябрського районного суду м.Полтави від 30 березня 2017 року скасовано, прийнято нову постанову про відмову у задоволенні скарги.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 серпня 2019 року скасовано ухвалу Октябрського районного суду м.Полтави від 30 березня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 13 липня 2017 року та передано справу на новий розгляд до суду першої інстанції…

…Державний виконавець Путивльського районного відділу Державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Сумській області Деркачов А.Ф. у судовому засіданні 17.10.2019 року проти задоволення скарги заперечував, у судове засідання 12 лютого 2020 року не з`явився, про причини неявки суд не повідомив.

Суд, дослідивши матеріали скарги, перевіривши фактичні обставини письмовими доказами, дійшов до висновку про часткове задоволення скарги, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 28 липня 2016 року Путивльським РВ ДВС ГТУЮ в Сумській області відкрито виконавче провадження ВП № 51795342 з виконання виконавчого листа виданого Октябрським районним судом м.Полтави від 20.04.2016 № 2/554/469/2016 про стягнення з боржника 1014800, 85 грн. боргу.

В ході примусового виконання та з метою перевірки майнового стану боржника державним виконавцем 28-29 липня 2016 року були направлені запити до відділу Держгеокадастру у Путивльському районі, Путивльської міської ради, Територіального сервісного центру ПСЦ № 5942 РСЦ МВС у Сумській області м.Конотоп, ПАТ КБ «Приватбанк», АТ «Райффайзен Банк Аваль», Путивльського БТІ, Державного реєстру прав на нерухоме майно.

21 жовтня 2016 року державним виконавцем надіслана ухвала Октябрського районного суду м.Полтави про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду за кордон на виконання до Державної прикордонної служби України.

01 вересня 2019 року здійснено опис майна, що належить боржнику, а саме 0, 235 частки одноповерхового житлового будинку, загальною площею 71,3 кв.м., житловою площею 40, 6 кв.м. Після завершення процедури оскарження акту опису, державним виконавцем вжиті заходи щодо примусової реалізації арештованого майна.

Проаналізувавши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що державним виконавцем Деркачовим А.Ф. не дотримано зазначених норм, оскільки вжито не всіх заходів спрямованих на встановлення доходів та майна боржника.

Так, останнім не проводилася кожні два тижні перевірка на виявлення рахунків боржника, запити направлялися до ПАТ КБ «Приватбанк», АТ «Райффайзен Банк Аваль» лише 28.07.2016 року (том 1 а.с.75, 76).

Також державним виконавцем кожні три тижні не вживалися заходи щодо виявлення нерухомого та рухомого майна боржника та його майнових прав, отримання інформації про доходи боржника.

Додані до доповнень до заперечень дві відповіді на запит № 25333068 від 15.02.2017 року та № 25333069 від 15.02.2017 року вказаного порушення не спростовують (а.с.20), а долучені відповіді на запити № 15156324, № 15156326, № 15156317 від 23.11.2015 стосуються іншого боржника ОСОБА_6 та не відносяться до даного виконавчого провадження (том 2 а.с. 18-19).

Згідно наданого державним виконавцем рішенням Путивльської міської ради Путивльського району Сумської області від 25.12.2014 року земельна ділянка по АДРЕСА_1 належить до комунальної власності. Згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 25.08.2016 року за ОСОБА_6 вказана земельна ділянка не значиться. Однак перевірок щодо набуття права власності на вказану земельну ділянку в подальшому здійснено не було.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що скарга в частині визнання бездіяльності старшого державного виконавця Путивльського районного відділу Державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Сумській області Деркачова Анатолія Федоровича неправомірною є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

Разом з тим, вимоги скарги в частині зобов`язання вчинити певні дії задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

Як встановлено у судовому засіданні боржник ОСОБА_2 помер, про що видано свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 від 23 січня 2017 року відділом ЗАГС адміністрації Уватського муніципального району, а/з № 14 (том 2 а.с.14).

05 липня 2017 року постановою старшого державного виконавця Путивльського РВ ДВС ГТУЮ в Сумській області Деркачовим А.В. прийнято постанову про закінчення виконавчого провадження ВП № 51795342 на підставі п.3 ч.1 ст. 39, ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження», у зв`язку зі смертю боржника…». Зазначена ухвала була залишена в силі постановою Полтавського апеляційного суду від 22.09.2020 року.

Тобто, судовими рішення за скаргами ОСОБА_1 було встановлено, що у боржника ОСОБА_2 було майно, при реалізації якого була можливість виконати рішення Октябрського районного суду у м. Полтаві про стягнення на користь ОСОБА_1 ., присуджені 1 014 800,85 грн. Хоча постанова про арешт та заборону його відчуження була винесена державним виконавцем, але фактично арешт та заборони на його відчуження були відсутні. Крім того, держвиконавцем не вживалися заходи, спрямовані на встановлення доходів боржника, у тому числі пенсії, а також земельної ділянки, зважаючи на його право на частину житлового будинку, який було описано державним виконавцем. Такого ж висновку дійшла колегія суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду по справі від 14 серпня 2019 року. Справа № 554/14044/15-ц провадження № 61-35956св18 (п.п. 40, 41, 42), передавши справу на новий розгляд до суду 1 інстанції.

Октябрський районний суд м. Полтави по справі 554/14044/15-ц від 12.02.2020 року дійшов висновку у своєму рішенні: визнати бездіяльність старшого державного виконавця Путивльського РВ ДВС ГТУЮ у Сумській області Деркачова Анатолія Федоровича неправомірною.

За статтею 3 Конституції України держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

При розгляді позовів фізичних чи юридичних осіб про відшкодування завданої шкоди рішеннями, діями чи бездіяльністю державного виконавця під час проведення виконавчого провадження суди повинні виходити з положень статті 56 Конституції України, а також з положень статей 1173, 1174 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) і враховувати, що в таких справах відповідачами є держава в особі відповідних органів державної виконавчої служби, що мають статус юридичної особи, в яких працюють державні виконавці та відповідних територіальних органів Державної казначейської служби України.

Відповідно до частини четвертої статті 13, частини першої статті 55, частини п`ятої статті 124, пункту 9 частини третьої статті 129 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання; усі суб`єкти права власності рівні перед законом; права і свободи людини і громадянина захищаються судом; судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій її території; обов`язковість рішень суду є однією з основних засад судочинства.

Згідно з частиною другою статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 7 липня 2010 року № 2453-VI, який був чинним на час видачі виконавчого листа, судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання усіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Таку ж саме норму закріплено і в частині другій статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 2 червня 2016 року № 1402-VIII (у редакції, чинній на час розгляду справи).

Конституційний Суд України у своїх рішеннях неодноразово зазначав, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13 грудня 2012 року № 18-рп/2012, пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 26 червня 2013 року № 5-рп/2013 ); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012).

В рішенні у справі «Шмалько проти України» від 20 липня 2004 року Європейський суд з прав людини вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду.

Таким чином, право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист.

Згідно з частиною першою статті 1173 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

У частині першій статті 1174 ЦК України зазначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Правовою підставою для цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю державного виконавця під час проведення виконавчого провадження, є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб державної виконавчої служби, інші докази.

Відповідно до частини другої статті 2, частини першої статті 170 ЦК України учасниками цивільних відносин є: держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Згідно з частиною другою статті 48 ЦПК України позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Відповідно до частини другої статті 48 ЦПК України позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Тлумачення частини другої статті 48 ЦПК України дозволяє зробити висновок, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, заподіяною органом державної влади, їх посадовою або службовою особою є держава як учасник цивільних відносин. При цьому держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого заподіяну шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів ДКСУ чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки ДКСУ чи її територіальний орган не є тим суб`єктом який порушив права чи інтереси позивача.

Так, сам факт стягнення коштів із Державного бюджету України не може бути підставою для обов`язкового залучення до участі у справі відповідачем ДКСУ чи її територіального органу. У разі сприйняття подібного підходу до участі у справах про стягнення коштів, відшкодування шкоди завжди необхідно було б щоразу залучати суб`єкта, який здійснює управління рахунком, на якому розміщені грошові кошти відповідача.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважує, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (RYSOVSKYY v. UKRAINE, № 29979/04, § 70, ЄСПЛ, від 20 жовтня 2011 року).

ЄСПЛ також вказує, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (BRUMARESCU v. ROMANIA, № 28342/95, § 61, ЄСПЛ, від 28 жовтня 1999 року). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (LUPENI GREEK CATHOLIC PARISH AND OTHERS v. ROMANIA, № 76943/11, § 123, ЄСПЛ, від 29 листопада 2016 року). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (S.W. v. THE UNITED KINGDOM, № 20166/92, § 36, ЄСПЛ, від 22 листопада 1995 року).

Надана судам роль в ухваленні судових рішень якраз і полягає в розвіюванні тих сумнівів щодо тлумачення, які існують. Оскільки завжди існуватиме потреба в з`ясуванні неоднозначних моментів і адаптації до обставин, які змінюються (VYERENTSOV v. UKRAINE, № 20372/11, § 65, ЄСПЛ, від 11 квітня 2013 року; DEL RIO PRADA v. SPAIN, № 42750/09, § 93, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2013 року).

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (стаття 4 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи в судах першої й апеляційної інстанцій; нині - стаття 5 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року).

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Аналогічний припис закріплений у частині першій статті 10 ЦПК України.

Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля.

Згідно з практикою ЄСПЛ, поняття «якість закону» означає, що національне законодавство повинно бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей (пункт 39 рішення у справі «C.G. та інші проти Болгарії» («C. G. and Others v. BULGARIA»), заява № 1365/07; пункт 170 рішення у справі «Олександр Волков проти України», заява № 21722/11).

У своїй практиці ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоби позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (пункти 31-32 рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції» («CANTONI v. FRANCE»), заява № 17862/91; пункт 65 рішення від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11).

З урахуванням того, що саме на державу покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав.

Держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів ДКСУ чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган.

Порядок виконання судових рішень про стягнення коштів з державного органу визначений Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» від 05 червня 2012 року № 4901-VI, яким встановлено, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

ДКСУ та її територіальний орган можуть бути залучені до участі у справі з метою забезпечення завдань цивільного судочинства, однак їх незалучення не може бути підставою для відмови у позові.

Вказаний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (провадження № 14-515цс19).

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної виконавчої служби, його посадовими або службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про виконавче провадження».

Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю державного виконавця під час проведення виконавчого провадження, є правопорушення, що включає такі складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення посадових осіб державної виконавчої служби, інші докази.

Відповідно до частини другої статті 86 Закону України 2 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження», в редакції чинній на час видачі виконавчого листа, визначено гарантії захисту прав стягувача у виконавчому провадженні. Так, стягувач має право звернутися з позовом до юридичної особи, яка зобов`язана провадити стягнення коштів з боржника, у разі невиконання рішення з вини цієї юридичної особи. ні виконавчого провадження, підлягають відшкодуванню в порядку, передбаченому законом.

Відповідно до положень статті 11 Закону України «Про державну виконавчу службу» шкода, заподіяна державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час виконання рішення підлягає відшкодуванню у порядку, передбаченому законом, за рахунок держави.

У п. 28 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» судам роз`яснено, що при розгляді позовів фізичних чи юридичних осіб про відшкодування завданої шкоди рішеннями, діями чи бездіяльністю державного виконавця під час проведення виконавчого провадження суди повинні виходити з положень ст. 56 Конституції України, ст. 11 Закону України «Про державну виконавчу службу», ч. 2 ст. 87 Закону України «Про виконавче провадження», а також з положень ст. ст. 1173, 1174 ЦК України і враховувати, що в таких справах відповідачами є держава в особі відповідних органів державної виконавчої служби, що мають статус юридичної особи, в яких працюють державні виконавці, та відповідних територіальних органів Державної казначейської служби України.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду передбачені статтею 1166 ЦК України, за змістом якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статтями 1173 та 1174 ЦК України.

Статтею 1173 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (стаття 1174 ЦК України).

Збитки, заподіяні державним виконавцем громадянам чи юридичним особам під час здійснення виконавчого провадження, підлягають відшкодуванню в порядку, передбаченому законом. Предметом доказування у такій справі є факти неправомірних дій (бездіяльності) державного виконавця при виконанні вимог виконавчого документа, виникнення шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями (бездіяльністю) державного виконавця і заподіяння ним шкоди. Неправомірність дій (бездіяльності) державного виконавця має підтверджуватись належними доказами, зокрема відповідним рішенням суду, яке може мати преюдиційне значення для справи про відшкодування збитків (правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 25 жовтня 2005 року у справі № 32/421).

Підставою для застосування цивільно-правової відповідальності відповідно до статті 1166 ЦК України є наявність в діях особи складу цивільного правопорушення, елементами якого, з урахуванням особливостей, передбачених статтями 1173, 1174 ЦК України, є заподіяна шкода, протиправна поведінка та причинний зв`язок між ними.

Шкода є неодмінною умовою цивільно-правової відповідальності. Під шкодою розуміють зменшення або втрату (загибель) певного особистого чи майнового блага. Залежно від об`єкта правопорушення розрізняють майнову або немайнову (моральну) шкоду.

Грошовий вираз майнової шкоди є збитками. Відповідно до статті 22 ЦК України, збитками є: 1) втрати, яких зазнала особа у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відшкодування збитків - це відновлення майнового стану учасника правовідносин за рахунок іншого суб`єкта - правопорушника. Щоб стягнути зазнані збитки, потерпіла особа має довести їх наявність і розмір.

Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб державної виконавчої служби.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Відповідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Відповідно до вимог частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною 4 статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Застосовані судом вищенаведені норми права регулюють спірні правовідносини та визначають обсяг суб`єктивних прав та юридичних обов`язків, якими наділені сторони в цих правовідносинах.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що невчинення посадовими особами відповідачів всіх необхідних виконавчих дій призвело не тільки до того, що на даний час рішення Октябрського районного суду у м. Полтаві від 16.02.2016 року не виконано, а й до того, що внаслідок бездіяльності посадових осіб державної виконавчої служби позивач остаточно втратив можливість взагалі отримати присуджені йому суми, а тому він має право на відшкодування не тільки моральної шкоди, а й майнової шкоди.

Таким чином, позов підлягає задоволенню згідно ст.1174 ЦК України з відшкодуванням державою матеріальної шкоди за правилами ст. 1192 цього Кодексу в сумі 1014 800,85 грн.

Щодо стягнення з відповідачів моральної шкоди суд зазначає наступне.

При вирішенні спорів про відшкодування шкоди за ст.ст. 1173, 1174 ЦК України доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювана шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками.

Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювана шкоди.

Доказами, відповідно до ст. 76 ЦПК України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Приписами ч.ч. 1,6 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювана шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою в деліктних правовідносинах.

Позивач також вважає, що внаслідок систематичого невиконання рішення відповідачем призвело до потреби неодноразового звернення за судовим захистом його порушених прав та законних інтересів, що є примусовою зміною звичного укладу життя та є підставою для відшкодування завданої моральної шкоди.

На підставі ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (ч. ч. 1, 2 ст.23 ЦК України).

За правилами ч.3 ст.23 ЦК України, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до п.5 постанови Пленуму ВСУ №4 від 31 березня 1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»,відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Пунктом 18 Постанови Пленуму передбачено, що при розгляді справ про відшкодування моральної шкоди суди мають виявляти і всебічно з`ясовувати причини й умови, що призводять до порушення прав фізичних і юридичних осіб та заподіяння їм моральної шкоди.

Тобто, умовами застосування цих норм є завдання шкоди (майнової, моральної) неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, наявність причинного зв`язку між цими діями (бездіяльністю) і шкодою та вина заподіювача. Відсутність хоча б одного з елементів виключає цивільно-правову відповідальність.

Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Наявність моральної шкоди доводиться потерпілим, який в позовній заяві має зазначити, які моральні страждання та у зв`язку з чим він поніс і чим обґрунтовується розмір компенсації.

Правовою підставою для цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю державного виконавця під час проведення виконавчого провадження, є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб державної виконавчої служби, інші докази.

При вирішення спору про відшкодування моральної шкоди предметом доказування є не тільки факт неправомірних дій (бездіяльності) державного виконавця при виконанні вимог виконавчого документа, а також і факт виникнення шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями (бездіяльністю) державного виконавця і заподіяння ним шкоди. Моральну шкоду розуміють як втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Отже, звертаючись до суду із зазначеним позовом, позивач має довести факт заподіяння йому відповідачем моральної шкоди, яка за змістом ст.1167 ЦК України завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, а також відповідно до того, яких саме втрат немайнового характеру він зазнав, обґрунтувати розмір відшкодування моральної шкоди. Недоведеність позивачем зазначених обставин по справі є підставою для відмови у задоволенні позову.

Під час розгляду справи позивачем було заявлено клопотання про призначення та проведення судової психологічної експертизи.

За наслідками проведеної експертизи судовим експертом Чепур Оксаною Олександрівною до суду було надано висновок експерта № 3 за результатами проведеної судово-психологічної експертизи в рамках цивільного цивільної справи №554/7331/22, провадження № 2/554/1438/2023 складений 29 червня 2023 року.

Судовим експертом Чепур Оксаною Олександрівною було зроблено наступні висновки: у підекспертної особи ОСОБА_1 , діагностуванні зміни в емоційному стані та індивідуально психологічних проявах (довготривале переживання гніву, пригнічений настрій, значне психоемоційне напруження через незадоволення основних проблем, що потребує надмірного використання психологічних ресурсів та змінює структуру захисних механізмів підекспертного, які перешкоджають активному соціальному функціонуванні його як особистості і виникли внаслідок впливу певних обставин, а саме: допущення відповідачами бездіяльності під час примусового заочного рішення суду, внаслідок чого останнє не було в примусовому порядку виконання. Ситуація що досліджується за справою є психотравмувальною для позивача ОСОБА_1 . ОСОБА_1 завдані страждання. ОСОБА_1 завданої моральної стражданням, які є психологічної підставою для визнання судом заподіяння йому моральної шкоди за умови ситуації, яка призвела для того, що заочно рішення ухвалене на користь позивача залишилося не виконання внаслідок допущеної бездіяльності відповідачів. Орієнтовно розмір відшкодування завданих ОСОБА_1 моральних страждань (як психологічної підстави для визначення судомо моральної шкоди) становить 40,5 МЗП (сорок з половиною мінімальних заробітних плат).

Факт тривалого невиконання рішення суду внаслідок неправомірних дій посадових осіб державної виконавчої служби, зволікання у вчиненні виконавчих дій посадовими особами відповідачів, призвела до того, що позивачем у 2017 році була остаточно втрачена можливість стягнення грошових коштів з боржника.

Отже, у відповідності до статті 1167 ЦК України за позовом ОСОБА_1 підлягає відшкодуванню завдана йому моральна шкода, виходячи з висновків Верховного Суду у справі № 818/607/17, викладених у постанові Касаційного адміністративного суду від 24 березня 2020 року, про завдання такої шкоди, серед іншого, внаслідок порушення прав людини з проявом душевних стражданнях фізичної особи згідно ст. 23 ЦК України у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 5 постанови №4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Оскільки в результаті бездіяльності відповідачів ОСОБА_1 зазнав душевних переживань від безпідставного позбавлення права на отримання належних йому коштів у значному розмірі, що спричинило необхідність вжиття додаткових зусиль для відновлення звичайного ритму життя та тривале відновлення свого права на отримання коштів, суд приходить до висновку ухвалити це рішення про присудження позивачу для досягнення мети добросовісного відновлення поваги до його власності співмірний та достатній розмір справедливого відшкодування на суму 271350,00 гривень, яка на переконання суду визнається розумною.

Суд, здійснюючи правосуддя згідно ст. 5 ЦПК України, захищає цивільні права та інтереси фізичних осіб відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи і може визначити ефективний спосіб захисту у спорах з боржниками, якими є державні органи, відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» на умовах здійснення списання коштів Державною казначейською службою України, що реалізує державну політику у сфері розрахунково-касове обслуговування Державного бюджету України, з єдиного казначейського рахунку такого державного органу в межах відповідних бюджетних призначень, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень за рахунок коштів державного бюджету, передбачених бюджетною програмою забезпечення виконання рішень суду.

Відповідно до ч.ч.1, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст.79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно зі ст.263 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до абз.2,4 п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18 грудня 2009 року 18.12.2009 «Про судове рішення у цивільній справі» обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Щодо доводів Путивльського відділу Державної виконавчої служби у Конотопському районі Сумської області Північно-Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції про пропуск позивачем строків позовної давності у даній справі.

Путивльський відділ Державної виконавчої служби у Конотопському районі Сумської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції зазначає, що позивач довідався про порушення його прав в липні 2017 року, а саме коли відповідач виніс постанову про закінчення виконавчого провадження АСВП 51795342.

Суд прийшов до висновку, що позивачем не пропущено строк позовної даності.

У відповідності до ч.1 ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ч.1 ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

З 12 березня до 24 квітня 2020 року на усій території України було установлено карантин (постанова Кабінету Міністрів України «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» від 11.03.2020 р. № 211 та від 25.03.2020 №239).

Після цього, неодноразово Кабінет Міністрів України продовжував дію карантину, який закінчився 01.07.2023 року.

02.04.2020 року набрав чинності Закон України від 30 березня 2020 року N 540-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" (далі - Закон N 540-IX).

Пунктом 5 Закону N 540-IX передбачено наступне: «…Розділ "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України (Відомості Верховної Ради України, 2003 р., №№ 40-44, ст. 356) доповнити пунктами 12-14 такого змісту: "12. Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину...».

Усі строки загальної і спеціальної позовної давності продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину. Зокрема і той, тривалість якого збільшена за домовленістю сторін. До такого висновку дійшов Касаційний цивільний суд у постанові від 7.09.2022 у справі № 679/1136/21.

Обраховуючи три роки з липня 2017 року, то три роки закінчувалися б у липні 2020 року, проте, враховуючи приписи п. 12 Розділ "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України, цей строк було продовжено до 01.07.2023 року.

Проте, на думку суду, позивач довідався про свої порушені права з моменту ухвалення рішень Октябрського районного суду м. Полтави, якими було визнано бездіяльність відповідачів.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 Цивільного процесуального кодексу України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до ч. 2. ст. 133 Цивільного процесуального кодексу України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позивачем у даній справі були понесені наступні судові витрати:

- витрати на правничу допомогу (проведено сплату гонорару адвокатам) в сумі 24000,00 грн.;

- проведено оплату послуг за судову психологічну експертизу в сумі 21030,00 грн.

Всього: 45030 грн.

Позивачем було заявлено до стягнення 33 290 487,11 грн.

Судом задовольняються позовні вимоги на суму 1 014 800,85 грн. + 271350,00 грн. = 1286150,85 грн., що становить 0,04% від заявлених позовних вимог.

Враховуючи приписи чинного цивільного процесуального законодавства, суд приходить до висновку про стягнення солідарно з відповідачів на користь позивача судових витрат.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 3,4,11-13,81,141,206,209,265,268 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до Держави України в особі Путивльського відділу Державної виконавчої служби у Конотопському районі Сумської області Північно-Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м.Суми), Бахмутського відділу Державної виконавчої служби у Бахмутському районі Донецької області Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м.Харків), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Державна казначейська служба України, про стягнення грошових коштів - задовольнити частково.

Стягнути з Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 ) в сумі 1 014 800,85(один мільйон чотирнадцять тисяч вісімсот) гривень 00 копійок на відшкодування майнової шкоди, завданої бездіяльністю Путивльського відділу Державної виконавчої служби у Конотопському районі Сумської області Північно-Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м.Суми) та Бахмутського відділу Державної виконавчої служби у Бахмутському районі Донецької області Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Харків).

Стягнути з Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 ) завдану моральну шкоду 271350 (двісті сімдесят одна тисяча триста п`ятдесят) гривень 00 копійок.

Стягнути солідарно з Путивльського відділу Державної виконавчої служби у Конотопському районі Сумської області Північно-Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Суми) (Код ) та Бахмутського відділу Державної виконавчої служби у Бахмутському районі Донецької області Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м.Харків) (Код ) витрати на правничу допомогу в сумі 18 (вісімнадцять) гривень 00 копійок.

Стягнути з Путивльського відділу Державної виконавчої служби у Конотопському районі Сумської області Північно-Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м.Суми) (Код ) судовий збір на користь держави 1073,60 грн.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Полтавського апеляційного суду через суд першої інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: В.М. Бугрій