Справа № 643/6153/23
Провадження № 2/643/2509/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.11.2023

28 листопада 2023 року м. Харків

Московський районний суд м. Харкова в складі:

головуючого судді Сугачової О.О.,

за участю секретаря Абсалямової А.Р.,

у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Харкові, розглянувши цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Універсальна Біржа «Україна» (Біржа нерухомості та основних фондів «Україна») про визнання дійсним договору, визнання права власності,

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся до суду із позовом до відповідачів, яким просить визнати дійсним договір купівлі-продажу № Н7-1259 від 02.12.1997,укладений між продавцями ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та покупцями ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , двокімнатною квартирою, житловою площею 30,0кв.м., загальною 54,7кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрований на Біржі нерухомості та основних фондів «Україна»; визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку двокімнатної квартири, житловою площею 30,0кв.м., загальною площею 54,7кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу №Н7-1259 від 02.12.1997, зареєстрованого на Біржі нерухомості та основних фондів «Україна»; визнати за ОСОБА_1 право власності на частину вказаної квартири, за вказаною вище адресою, в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Харкові.

Позовні вимоги мотивує тим, що 02.12.1997 між ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , ОСОБА_1 укладений договір купівлі-продажу № Н7-1259 двокімнатної квартири, житлової площею 30,0кв.м, загальною площею 54,7 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрований на Біржі нерухомі та основних фондів «Україна». ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . Позивач також зазначає, що згідно умов договору вказані вище продавці продали, а позивач та її матір ОСОБА_5 придбали в рівних частках вказану квартиру. Із змісту договору вбачається, що сума 17100грн., сплачена позивачем та її матір`ю ОСОБА_5 до реєстрації угоди на Біржі. Виконуючи умови договору, відповідачі звільнили квартиру та знялися з реєстраційного обліку за адресою місцезнаходження квартири. Позивач та її матір у грудні 1997 вселилися до квартири, зареєструвалися в неї і постійно мешкають, іншого житла не мають. Вказаний вище договір купівлі-продажу квартири зареєстрований у КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації», де за позивачем та її матір`ю зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_2 , ПО частини за кожною. ІНФОРМАЦІЯ_1 померла матір позивача ОСОБА_5 . Позивач є єдиним спадкоємцем спадкового майна, що залишилося після смерті матері. Спадщина прийнята позивачем, як шляхом фактичного прийняття, так і шляхом подачі заяви до нотаріальної контори. Між тим, нотаріусом Третьої ХДНК позивачу відмовлено у вчинені нотаріальної дії, оскільки позивачем не надано правовстановлюючого документу, яким підтверджено право власності спадкодавця на частку квартири. Позивач такає посилається, що разом із матір`ю повністю виконали умови договору купіль-продажу квартири, сплатили за придбану квартиру обумовлені договором кошти, з грудня 1997 зареєстровані у спірній квартирі тощо. На теперішній час позивач не в змозі оформити право власності на 1/2 частину квартири в порядку спадкування за законом, у зв`язку з чим звернулася до суду.

Позивач звернулася до суду із заявою, якою просить розглянути справу без її участі, вимоги позову підтримує у повному обсязі та просить його задовольнити.

Від відповідача ОСОБА_2 надійшла заява, якою остання зазначає, що проти задоволення позовних вимог не заперечує, розгляд справи просить здійснити без її участі.

Відповідач ОСОБА_3 у судове засідання не з`явився та надав заяву, якою просить провести розгляд справи у його відсутністю, проти позову не заперечує.

Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, будучи повідомленим належним чином, заяв та пояснень від представника до суду не надійшло.

Суд, вивчивши вимоги та доводи позову, дослідивши письмові докази, приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи із такого.

Так, судом встановлено, що 02.12.1997 між ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , ОСОБА_6 укладений договір купівлі-продажу № Н7-1259 двокімнатної квартири, житлової площею 30,0кв.м, загальною площею 54,7 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрований на Біржі нерухомі та основних фондів «Україна».

ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Отже, згідно умов договору вказані вище продавці продали, а позивач та її матір ОСОБА_5 придбали в рівних частках вказану квартиру.

Із змісту договору також вбачається, що сума 17100грн., сплачена позивачем та її матір`ю ОСОБА_5 до реєстрації угоди на Біржі.

Позивач та її матір у грудні 1997 вселилися жо квартири, зареєструвалися в неї і постійно мешкають, іншого житла не мають.

Вказаний вище договір купівлі-продажу квартири зареєстрований у КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації», де за ОСОБА_1 та її матір`ю ОСОБА_5 зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_2 , по частини за кожною.

ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Такі обставини підтверджено копіями договору №Н7 -1259 від 02.12.1997 року, рішення виконавчого комітету Московської районної ради м. Харкова №247/14 від 14.11.1997, свідоцтва про право власності на житло від 11.11.1997, свідоцтва про народження, свідоцтва про розірвання шлюбу, довідки про наявність або відсутність інформації про зареєстровані права на об`єкт нерухомого майна з перевіркою відомостей з відкритих інформаційних ресурсів від 04.11.2021, довідки з місця мешкання про склад сім`ї та прописки, свідоцтва про смерть (а.с.8-12,16,36-3943-45,53).

Також суду надані відповідні технічні характеристики існуючої на даний час квартири за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.40-42).

Із постанови державного нотаріуса Третьої ХМДНК від 25.01.2022 вбачається, що ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частину квартири АДРЕСА_2 після смерті матері ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , у зв`язку з не наданням до нотаріальної контори належний правовстановлюючий документ на спадкове майно (а.с.14).

Відповідно до ч.1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Положеннями ч. 1ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно зі ст. 12 ЦПК України та відповідно до ч.ч. 1, 5 та 6ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасникам справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Частиною 2 ст. 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Статтею 15 Закону України «Про товарну біржу» в редакції станом на день укладення спірного договору, передбачалось, що угоди, зареєстровані на біржі, не підлягали нотаріальному посвідченню.

Згідно з ч.1ст.15Закону України «Про товарну біржу» біржовою операцією визначається угода, яка в цілому відповідає умовам: представляє собою купівлю-продаж, поставку та обмін товару, допущених до обороту на товарній біржі, якщо її учасники є членами біржі та якщо вона зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня.

На підставі ч. 4 ст.15 Закону України «Про товарну біржу» угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі.

Отже, при укладанні договору купівлі-продажу №Н7-1259 від 02.12.1997 року сторони керувались ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», а тому вважали, що договір купівлі-продажу квартири укладено згідно вимог чинного на той час законодавства.

Однак, цей Закон містив неузгодженість із чинною на час укладення договору купівлі-продажу нормою цивільного законодавства, а саме частиною першою ст.227 ЦК України (в редакції 1963 року), яка вимагала нотаріальної форми посвідчення договорів купівлі-продажу житлового будинку.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсним», відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватись судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Оскільки спірний договір купівлі-продажу №Н7-1259 квартири укладався сторонами 02.12.1997, то до таких правовідносин необхідно застосувати норми матеріального права, які діяли на момент виникнення спірних правовідносин, а саме ЦК України в редакції 1963 року.

Згідно з ч. 2 ст.47 ЦК України в редакції 1963 року, якщо одна зі сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається.

Аналогічне положення містить ч. 2 ст.220 ЦК України (в редакції 2003 року, який набрав чинності з 01.01. 2004), а саме якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Так, ч. 2 ст.47 ЦК України в редакції 1963 року та ч. 2 ст.220 ЦК України застосовується до правовідносин у разі, коли сторони уклали правочин, зміст якого відповідав волі сторін, і лише форма його укладання не відповідала встановленим законом вимогам.

Як свідчать матеріали справи, договір купівлі-продажу квартири був підписаний сторонами правочину продавцями ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та неповнолітнім ОСОБА_3 , в інтересах якого діяла ОСОБА_2 , а також покупцями ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , зареєстрований на Біржі нерухомості та основних фондів «Україна», реєстраційний № Н7-1259, підписаний Президентом біржі та посвідчений печаткою.

Крім того, договір купівлі-продажу зареєстрований у Харківському міському бюро технічної інвентаризації.

Реєстрація права власності в бюро технічної інвентаризації на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого біржею, станом на травень 1997 року не суперечила чинному законодавству.

Правила державної реєстрації об`єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, затверджені наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству №56 від 13.12.1995 року, зареєстровані в Міністерстві юстиції України 19.01.1996 року за №31, передбачали підставу для державної реєстрації договорів купівлі-продажу, міни зареєстрованих біржею.

Відповідно до п.п. 2.1. Реєстрація поділяється на первинну та поточну. Первинна реєстрація, це така, коли об`єкту, що реєструється, надається порядковий реєстровий номер вперше. При поточній реєстрації окремий реєстровий номер не надається, а використовується реєстровий номер, встановлений при первинній реєстрації.

Отже спірний договір купівлі-продажу нерухомості №Н7-1259 від 02.12.1997 року укладений у відповідності до вимог ст.15 Закону України «Про товарну біржу», зареєстрований на біржі, подальшому нотаріальному посвідченню не підлягав, а підлягав реєстрації в органах технічної інвентаризації.

Згідно із затверджених наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству №56 від 13.12.1995 року, правил п. 2.2. Реєстрація проводиться в такому порядку: «Заявник подає до бюро технічної інвентаризації два примірники правовстановлюючого документу (оригінал та копію) на оригіналі правовстановлюючого документа робиться реєстраційний напис . Якщо на правовстановлюючому документі немає місця для реєстраційного напису, то видається реєстраційне посвідчення, яке є невід`ємною частиною правовстановлюючого документа, а також на копії правовстановлюючого документа робиться відмітка про реєстрацію з посиланням на реєстровий номер та дату реєстрації, до інвентаризаційної справи додається копія правовстановлюючого документа, довідка про належність об`єкта нерухомого майна, в якій записується: прізвище або найменування власника, назва і зміст правовстановлюючого документа, число і місяць реєстрації з підписом особи, яка відповідає за реєстрацію».

Сторони вищевказаного договору при його укладенні на біржі досягли згоди по усім суттєвим умовам.

Так, по взаємній домовленості сторін (п. 4 Договору) товар продано за 17100 грн., які покупцями сплачено. При цьому продавці квартири засвідчили своїм підписом, що відчужувана ними нерухомість на момент укладення угоди не продана, не подарована, не заставлена, в спорі та під арештом не знаходиться (п. 2 Договору).

Відповідно до п. 1.4 цього Договору правовстановлюючими документами на квартиру у продавців було свідоцтво про право власності на житло, видане 11.11.1997 за реєстраційним номером НОМЕР_1 , зареєстроване в бюро технічної інвентаризації м. Харкова 12.12.1997, реєстраційний номер №29671.

Отже, вказаний вище договір купівлі-продажу укладено сторонами під час дії ЦК України 1963 року, ст. 227 якого передбачено нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу житлового будинку, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне за собою недійсність договору.

У відповідності до ч. 2 ст. 47 ЦК України та п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України 28.04.1978 року №3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними», якщо угода, що потребує нотаріального посвідчення, виконана повністю або частково однією з сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального посвідчення, суд за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників, вправі визнати угоду дійсною. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Як було зазначено вище, в укладеному договорі купівлі-продажу сторони повністю оговорили усі істотні умови у тексті біржового договору, всі зобов`язання за договором купівлі-продажу нерухомого майна сторонами виконані в повному обсязі, факт купівлі-продажу квартири і виконання умов укладеного договору ніким не оскаржено і ніким не оспорюється.

На теперішній час нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу неможливе, оскільки покупець ОСОБА_5 та продавець ОСОБА_4 померли.

Отже, оскільки договір купівлі-продажу квартири, укладений на біржі, відповідав волі сторін, умови договору ними виконані в повному обсязі, договір пройшов відповідну державну реєстрацію, а враховуючи те, що на даний час провести нотаріальне посвідчення правочину неможливо, суд вважає, що є підстави для визнання даного договору дійсним відповідно до ч. 2 ст. 47 ЦК України 1963 року, а також враховуючи чинні норми цивільного законодавства.

Згідно з ч.1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

За положеннями ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять всі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Пленум Верховного суду України у своїй Постанові № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» констатує факт того, що відповідно до ст. 41 Конституції України та п. 2 ч. 1 ст.3, ст.321 ЦК України ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом.

Враховуючи, що згідно зі ст. 92 Конституції України правовий режим власності визначається виключно законами України, то інші нормативно-правові акти, які обмежують права власника і не мають ознак закону, не підлягають застосуванню.

Позивач звернулася до нотаріуса для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно, що складається з частини квартири АДРЕСА_3 , однак неї відмовлено у видачі свідоцтва з тих підстав, що спадкоємиця не надала правовстановлюючий документ, оскільки договір купівлі-продажу квартири, посвідчений товарною біржею, не був нотаріально посвідчений, тому визнання дійсним вказаного договору є належним способом захисту права власності позивача, позов якої підлягає задоволенню.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити суду, та відмінності, які існують в державах учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. (Проніна проти України, №63566/00, пр.23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 р.)

За положеннями ст. 49, ст.128 ЦК УРСР (в редакції від 1963 року), право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передання речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Переданням визнається вручення речей набувачеві. Володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом, третейським судом.

Таке правове регулювання правовідносин щодо права власності на майно застосовується до прав, які виникли, або могли виникнути до січня 2004 року.

Відповідно до ст. 204 ЦК України (в редакції від 2003 року) правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухиляється від його нотаріального посвідчення, суд у відповідності з ч. 2 ст. 220 Цивільного кодексу України може визнати такий договір дійсними.

Важливість визначення моменту переходу права власності на нерухомі речі, пояснюється тим, що саме з цим моментом пов`язаний перехід до набувача відповідного об`єкта правомочностей, що складають зміст суб`єктивного права власності, права володіння, права користування та права розпорядження.

Основоположні принципи здійснення правомочностей власника сформульовані в ст. 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Ця норма міжнародної конвенції передбачає право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном; не допускає позбавлення тією чи іншою особою свого майна, крім як в інтересах суспільної необхідності і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права; визнає право держави на здійснення контролю за використанням власності у відповідності з загальними інтересами або для забезпечення сплати податків, інших зборів чи штрафів.

Відповідно до ч.1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном

Згідно ч.1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд

Відповідно до статті 41 Конституції України та пункту 2 частини першої статті 3, статті 321 ЦК України, ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Ураховуючи, що згідно зі статтею 92 Конституції України правовий режим власності визначається виключно законами України, то інші нормативно-правові акти, які обмежують права власника і не мають ознак закону, не підлягають застосуванню.

Статтею 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно" визначено, що речові права на нерухоме майно, їх обмеження та правочини щодо нерухомого майна підлягають обов`язковій державній реєстрації в порядку, встановленому цим Законом, в Україні формується та діє єдиний Державний реєстр прав, який базується на державному обліку земельних ділянок усіх форм власності та розташованого на них іншого нерухомого майна, реєстрації речових прав на об`єкти нерухомого майна, їх обмежень та правочинів щодо нерухомого майна, державна реєстрація прав базується на кадастровому номері, присвоєному у встановленому законом порядку.

Згідно з частиною 1 статті 4 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно" обов`язковій державній реєстрації підлягають речові права на нерухоме майно, що знаходиться на території України, фізичних та юридичних осіб, держави, територіальних громад, іноземців та осіб без громадянства, іноземних юридичних осіб, міжнародних організацій, іноземних держав.

Згідно ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Відповідно до роз`яснень, які містяться у п.5 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 р. "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК). Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Проте, якщо права на нерухоме майно підлягають державній реєстрації, то право власності у набувача виникає з дня такої реєстрації відповідно до закону (стаття 334 ЦК) та з урахуванням положення про дію закону в часі на момент виникнення спірних правовідносин (стаття 5 ЦК). До державної реєстрації права власності за новим набувачем покупець за договором про відчуження майна, виконаним сторонами, не має права розпоряджатися цим майном, оскільки право власності на нього зберігається за продавцем, проте має право на захист свого володіння на підставі статті 396 ЦК. При цьому слід мати на увазі, що після оплати вартості проданого майна і передання його покупцеві, але до державної реєстрації переходу права власності, продавець також не має права ним розпоряджатися, оскільки це майно є предметом виконаного продавцем зобов`язання, яке виникло з договору про відчуження майна (пункт 1 частини першої статті 346 ЦК), а покупець є його законним володільцем. У разі укладення нового договору про відчуження раніше переданого покупцю майна без розірвання попереднього договору чи визнання судом його недійсним продавець несе відповідальність за його невиконання у виді відшкодування збитків новому покупцеві.

Умовою визнання договору, який потребує нотаріального посвідчення, укладеним без такого є безповоротнє ухилення сторони від його посвідчення та втрата стороною можливості нотаріально посвідчити правочин, що узгоджується з правовою позицією Постанови Судової палати у цивільних та господарських справах Верховного Суду України (№6-1288цс17 від 06.09.2017), де зазначено, що однією з умов застосування ч. 2 ст. 220 ЦК України та визнання правочину дійсним в судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин.

Враховуючи вищевикладене, зважаючи на те, що сторони за договором домовились щодо усіх істотних умов договору, беручи до уваги повне виконання договору сторонами, виходячи з принципу розумності та справедливості, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для визнання дійсним спірного договору купівлі-продажу.

Далі, позивач просить суд визнати за ОСОБА_1 також право власності в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_5 .

Повертаючись до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Позивач звернувся до суду з вимогою про визнання права власності в порядку спадкування за законом до відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , при цьому, матеріали цивільної справи не містять доказів того, що такі відповідачі порушили права та інтереси позивача.

Відмова державного нотаріуса у вчинені нотаріальної дії через відсутність правовстановлюючого документа щодо належності спадкового майна, не є підставою для визнання у судовому порядку права власності в порядку спадкування за законом.

Отже, при зазначених вище обставинах, суд вважає, що у задоволені таких позовних вимог необхідно відмовити.

Керуючись ст.ст. 2, 12, 81, 83, 258, 259, 263-268 ЦПК України, суд, у х в а л и в:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати дійсним договір купівлі-продажу № Н7-1259 від 02.12.1997, укладений між продавцями ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_7 та покупцями ОСОБА_5 , ОСОБА_6 двокімнатної квартири, житловою площею 30,0кв.м., загальною площею 54,7 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрований на Біржі нерухомості та основних фондів «Україна».

Визнати за ОСОБА_6 право власності на частину двокімнатної квартири, житловою площею 30,0кв.м., загальною площею 54,7 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу № Н7-1259 від 02.12.1997 року, зареєстрованого на Біржі нерухомості та осиних фондів «Україна».

В іншої частині позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду через Московський районний суд м. Харкова, шляхом подачі протягом тридцяти днів з дня оголошення рішення, апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії повного тексту цього рішення.

Відомості щодо учасників справи, які не оголошуються судом:

Позивач: ОСОБА_8 , адреса проживання: АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_5 .

Відповідач: ОСОБА_3 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_6 .

Третя особа: Універсальна Біржа «Україна» (Біржа нерухомості та основних фондів «Україна»), адреса місцезнаходження: 61003, м. Харків, м. Конституції,1, Палац Праці, під`їзд 7, поверх 5, Код .

Суддя О.О. Сугачова