КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 червня 2023 року місто Київ

Справа 760/2340/22

Апеляційне провадження № 22-ц/824/8201//2023

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Желепи О.В.,

суддів: Мазурик О.Ф., Поливач Л.Д.

секретар судового засідання Ковальова В.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 06 березня 2023 року (ухвалене к складі судді Коробенка С.В.)

у справі за позовом ОСОБА_1 до Концерну «ІНФОРМАЦІЯ_1», третя особа Чистякова Тетяна Олександрівна про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

ВСТАНОВИВ:

01 лютого 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Солом`янського районного суду м. Києва із позовом до Концерну «ІНФОРМАЦІЯ_1», третя особа Чистякова Т.О. , в якому просив:

- поновити його на посаді радника Генерального директора з майнових питань Концерну «ІНФОРМАЦІЯ_1»;

- стягнути з Відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 06 грудня 2021 року до дня ухвалення рішення у справі.

В обґрунтування позовних вимог вказує, що з 08 вересня 2021 року він працював на посаді радника Генерального директора Концерну «ІНФОРМАЦІЯ_1» на підставі наказу №210-А від 07 вересня 2021 року.

02 грудня 2021 року о 07 год. 00 хв. йому, стало зле, підвищилася температура, набрякла щока, що змусило його невідкладно звернутися за допомогою до медичного закладу. З огляду на те, що більшість медичних закладів здійснюють прийом громадян за попереднім записом відвідати лікаря одразу не вдалося. О 08 год 30 хв. цього ж дня ОСОБА_1 зателефонував т.в.о. Генеральному директору концерну «ІНФОРМАЦІЯ_1» Чистяковій Т.О. щоб попередити про можливу відсутність його на роботі. Проте, телефон Чистякової Т.О. не відповідав - постійно був зайнятий.

У зв`язку з цим він зателефонував заступнику директора концерну «ІНФОРМАЦІЯ_1» Мурзаці Олегу Володимировичу та повідомив йому, що він із гострим зубним болем записався на прийом до лікаря - стоматолога ТОВ «Мережа естетичних клінік «аКула». Цього ж дня (точний час Позивач не пам`ятає) лікар - стоматолог ТОВ «Мережа естетичних клінік «аКула» поставив Позивачу діагноз «гострий гнійний періодонтит 38 зуба» та провів видалення 38 зуба. Лікар рекомендував Позивачу обмежити фізичні навантаження на 3 дні.

Після видалення зуба ОСОБА_1 , як він зазначає, зателефонував заступнику Генерального директора концерну «ІНФОРМАЦІЯ_1» Мурзаці О.В. та повідомив, що лікар рекомендував обмежити фізичні навантаження. Мурзака О.В. дозволив Позивачу попрацювати в цей день віддалено.

Наступного дня, прибувши на роботу, Позивач повідомив т.в.о. Генерального директора концерну «ІНФОРМАЦІЯ_1» Чистяковій Т.О. про те, що 02 грудня 2021 року у зв`язку з гострим зубним болем він майже цілий день провів у ТОВ «Мережа естетичних клінік «аКула», а також повідомив про те, що оскільки 02 грудня 2021 року він не міг до неї додзвонитися, то про свою відсутність на роботі повідомив заступника Генерального директора концерну «ІНФОРМАЦІЯ_1» Мурзаку О.В. який, дозволив йому 02 грудня 2021 року працювати віддалено.

У відповідь на це, як стверджує Позивач, Чистякова Т.О. , запропонувала йому написати заяву про звільнення за власним бажанням, або його буде звільнено з інших, несприятливих для нього підстав.

06 грудня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до ТОВ «Мережа естетичних клінік «аКула» з проханням надати йому довідку (заключення) лікаря щодо його лікування 02 грудня 2021 року. Цього ж дня ОСОБА_1 надав третій особі доповідну записку, якою письмово повідомив, що 02 грудня 2021 року він знаходився в стоматологічній клініці у зв`язку з гострим болем у лікаря стоматолога - хірурга та надав її разом з заключенням лікаря № 108 від 06 грудня 2021 року.

В кінці робочого дня 06 грудня 2021 року Позивача викликали до відділу кадрів, де без пояснення будь-яких причин вручили трудову книжку. Із запису, що містився в трудовій книжці ОСОБА_1 стало відомо, що його звільнено з роботи за прогул, згідно п. 4 ст. 40 КЗпП України. На вимогу надати копію наказу про звільнення з роботи та пояснити, коли саме він вчинив прогул та надати на ознайомлення документи, які стали підставою для його звільнення з роботи, працівники відділу кадрів Концерну «ІНФОРМАЦІЯ_1», відповіли відмовою.

Лише 19 січня 2022 року у відповідь на адвокатський запит Позивачем було отримано копію наказу №285-а від 06 грудня 2021 року про його звільнення, а тому саме з цієї дати слід обраховувати місячний строк для звернення до суду.

Позивач стверджує, що він був відсутнім на роботі 02 грудня 2021 року з поважних причин, оскільки був вимушений терміново звернутися до лікаря. Крім того, Позивач вказує, що йому не було відомо про створення спеціальної комісії для проведення службового розслідування причини відсутності його на роботі, йому ніхто не пропонував написати пояснення з приводу даного факту.

Враховуючи викладене, вважає своє звільнення за прогул незаконним і просить поновити на роботі з виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 06 березня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з указаним рішенням, 31 березня 2023 року представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 06 березня 2023 року та ухвалити нове про задоволення вимог позивача у повному обсязі та стягнути з відповідача витрати на правничу допомогу.

Вказує, що судове рішення прийнято за не повного з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм процесуального права, що призвело до ухвалення помилкового рішення.

Посилається на т е, що на час виникнення між сторонами спірних правовідносин (Позивача звільнено 06 грудня 2021 року), діяла нова редакції норми ст.233 КЗпП України. Так, Законом України № 1217-ІХ від 05 лютого 2021 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо обліку трудової діяльності працівника в електронній формі», який набрав чинності 10 червня 2021 року у частині першій статті 233 слова: «з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки» замінено словами «з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення».

Отже, Суд першої інстанції помилково вважав, що саме з дня видачі трудової книжки 06 грудня 2021 року у Позивача розпочався відлік строку на пред`явлення вказаного позову, що на переконання сторони Позивача не можна вважати офіційним врученням наказу про звільнення, в значенні ч. 1 ст. 233 КЗпП України.

Таким чином, оскільки копія наказу про звільнення позивача була надіслана Відповідачем лише 17 січня 2022 року, а з наказом Позивач ознайомився -19 січня 2021 року, з огляду на положення ст. 233 КЗпП України, процесуальний строк для звернення ОСОБА_1 до суду для оскарження звільнення з посади радника директора із майнових питань закінчується 19 лютого 2022 року.

При ухвалені судового рішення, вищевказаних доводів суд першої інстанції не врахував та не встановив, чи мав Позивач можливість своєчасно реалізувати своє право на оскарження наказу, якщо Відповідач в порушення ст. 47 КЗпП України, відмовився видавати даний наказ.

Натомість, невірно застосувавши положень ст. 233 КЗпП України та нехтуючи вимогами глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України, якою встановлено, що з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 КЗпП України продовжуються на період дії такого карантину, в основу судового рішення, суд поклав лише доводи Відповідача та судову практику щодо трактування ст. 233 цього Кодексу, яка станом на день розгляду справи є не актуальною, в силу прийнятого Закону № 1217-ІХ.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 03 квітня 2023 року відкрито апеляційне провадження у даній справіта встановлено учасникам справи строк для подачі ними відзиву на апеляційну скаргу в п`ятиденний строк з моменту отримання даної ухвали.

Від сторони відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому просять апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Вказує, що відповідно до ч.1 ст.233 КЗпП України визначено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного в місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Тому вважав, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачем пропущено строк для звернення із відповідним позовом до суду.

Також, вказує, що у зв`язку з відсутністю Позивача на робочому місці 02 грудня 2021 року проведено службове розслідування яким встановлено, що Позивач про свою відсутність не попередив т.в.о. генерального директора Концерну. Наданий позивачем висновок з стоматологічної лікарні по суті не звільняє Позивача від обов`язку з`явитися на роботі та не є листком непрацездатності, а відсутність працівника на робочому місці більше трьох годин є прогулом, оскільки Позивач був відсутній на робочому місці протягом всього дня 02 грудня 2021 року. У зв`язку з цим комісією було запропоновано притягнути Позивача до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення з посади. Відповідний наказ був виданий 06 грудня 2021 року.

Крім того, вказують, що наданий позивачем висновок не містить підпису лікаря, який проводив лікування та у висновку відсутня відмітка про час коли позивач звернувся до стоматолога. Таким чином встановити тривалість знаходження позивача у лікаря є неможливим. Також зазначення у висновку обмеження фізичних навантажень є лише рекомендацією лікаря та не свідчать про фізичну неможливість позивача з`явитись на роботі, для того аби написати заяву на відпустку чи переведення на дистанційну роботу.

В судовому засіданні апеляційного суду представник позивача ОСОБА_2 доводи апеляційної скарги підтримав.

Представник відповідача Тататрчук Р.О. проти задоволення апеляційної скарги заперечувала.

Третя особа до суду не з`явилась, про розгляд справи повідомлена належним чином.

Заслухавши доповідь судді Желепи О.В., пояснення представників сторін , з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення по суті позовних вимог суд першої інстанції вважав, що саме по собі звернення Позивача до стоматологічної клініки за терміновим лікуванням, поставлений йому діагноз із зазначенням гостроти перебігу хвороби, проведене оперативне втручання у вигляді видалення зуба із застосуванням знеболювальних препаратів мають оцінюватися судом саме як істотні обставини, які перешкодили Позивачу з`явитися на робоче місце 02 грудня 2021 року, однак враховуючи пропуск Позивачем передбачених ст. 233 КЗпП України строків звернення до суду, його позов про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволенню не підлягає.

Колегія суддів погоджується з висновком суду, про те, що позивач був відсутній на роботі 02 грудня 202й року з поважних причин, але не погоджується з висновком про пропуск позивачем строку звернення до суду з наступних підстав.

Відповідно до положень п. 4 ст. 40 КЗпП трудовий договір, укладений на невизначений строк, може бути розірваний з ініціативи власника або уповноваженого ним органу у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Право громадян на працю забезпечується державою, а трудовий договір може бути розірваний лише з підстав і в порядку, передбаченому трудовим законодавством (ст. 2, 36, 40, 41 КЗпП України).

П. 24 ч. І Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 03 травня 1996 року, ратифікованої Законом України «Про ратифікацію Європейської соціальної хартії (переглянутої)» від 14 вересня 2006 №137-V, передбачено, що усі працівники мають право на захист у випадках звільнення.

П. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» передбачено, що у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з`ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст. 40 і п. 1 ст. 41 КЗпП, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені ст. 147-1, 148, 14 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

Відповідно до п. 24 цієї постанови, прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв`язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

Для встановлення факту прогулу, тобто факту відсутності особи на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин, суду необхідно з`ясувати поважність причини такої відсутності.

Поважними причинами визнаються такі причини, що виключають вину працівника.

Визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення позивача з роботи за пунктом 4 статті 40 КЗпП України є з`ясування поважності причин його відсутності на роботі. Вичерпного переліку поважних причин відсутності на роботі у трудовому законодавстві України не існує, тому в кожному окремому випадку оцінка поважності причини відсутності на роботі дається виходячи з конкретних обставин.

Відповідно до сталої судової практики, причину відсутності працівника на роботі можна вважати поважною, якщо явці на роботу перешкоджали істотні обставини, які не можуть бути усунуті самим працівником, зокрема: пожежа, повінь (інші стихійні лиха); аварії або простій на транспорті; виконання громадянського обов`язку (надання допомоги особам, потерпілим від нещасного випадку, порятунок державного або приватного майна при пожежі, стихійному лиху); догляд за захворілим зненацька членом родини; відсутність на роботі з дозволу безпосереднього керівника; відсутність за станом здоров`я.

Вирішуючи питання про поважність причин відсутності на роботі працівника, звільненого за пунктом 4 статті 40 КЗпП України, суд повинен виходити з конкретних обставин і враховувати всі надані сторонами докази.

Як вбачається з матеріалів справи та перевірено апеляційним судом, відповідно до наказу Генерального директора Концерну «ІНФОРМАЦІЯ_1» від 07 вересня 2021 № 210-а ОСОБА_1 призначено на посаду радника Генерального директора з майнових питань Концерну «ІНФОРМАЦІЯ_1» (а.с. 7).

Судом встановлено та не заперечується сторонами, що ОСОБА_1 був відсутній на роботі 02 грудня 2021 року протягом усього робочого дня.

Позивач в якості поважної причини своєї відсутності на роботі зазначає різке погіршення стану його здоров`я та звернення у зв`язку з цим до стоматологічної лікарні ТОВ «Мережа естетичних клінік «аКУЛа», де під час прийому йому було встановлено діагноз «гострий гнійний періодонтит 38 зуба» та проведене його видалення. Зазначені обставини підтверджуються заключенням №108 від 06 грудня 2021 року, підписане головним лікарем клініки. (а.с. 23)

03 грудня 2021 року Наказом позивача № 79-АГ створено комісію для проведення службового розслідування щодо причин та обставин відсутності на роботі 02 грудня 2021 року ОСОБА_1 (а.с. 19).

Згідно акту службового розслідування від 06 грудня 2021 року, зроблено такі висновки, ОСОБА_1 не повідомив керівництво концерну про відсутність на робот, у зв`язку з гострим зубним болем та вибуттям 02 грудня 2021 року в стоматологічну клініку. Також при прибутті 03 грудня 2021 року на робоче місце не повідомив керівництво про причини своєї відсутності на роботі 02 грудня 2021 року. В наданому ОСОБА_1 заключенню точний час відвідування лікаря-стоматолога-хірурга не вказаний, заключення лікуючим лікарем не підписано, тому комісія зробила висновок, що заключення яке надав ОСОБА_1 не є виправдальним документом щодо відсутності працівника 02 грудня 2021 року на роботі протягом усього робочого часу (а.с. 16-18).

Також комісією запропоновано підготувати проект наказу про звільнення ОСОБА_1 , радника Генерального директора з майнових питань Концерну «ІНФОРМАЦІЯ_1» за прогул без поважних причин, учинений 02 грудня 2021 року, відповідно до п.4 ст.40 КЗпП України.

Наказом Генерального директора Концерну «ІНФОРМАЦІЯ_1» від 06 грудня 2021 року№285-а ОСОБА_1 звільнено з займаної посади у зв`язку з прогулом, вчиненим 02 грудня 2021 року (а.с. 24).

Суд першої інстанції, оцінивши надані сторонами докази в їх сукупності встановив, що саме по собі звернення Позивача до стоматологічної клініки за терміновим лікуванням 02 грудня 2021 року, поставлений йому діагноз із зазначенням гостроти перебігу хвороби, проведене оперативне втручання у вигляді видалення зуба із застосуванням знеболювальних препаратів мають оцінюватися судом саме як істотні обставини, які могли перешкодити Позивачу з`явитися на робоче місце 02 грудня 2021 року.

Суд першої інстанції зробив вірні висновки, що позивач 02 грудня 2021 року був відсутній на роботі з поважних причин, а тому не вчиняв прогулу.

Доводи відповідача щодо того, що заключення не є доказом тимчасової непрацездатності позивача, оскільки не містить підпису лікаря який проводив лікування та містить лише рекомендаційний характер щодо фізичних навантажень, а також не містить часу коли позивач звернувся до лікаря, колегія суддів вважає необґрунтованими з огляду на те, що надані позивачем довідки містять всі обов`язкові реквізити, а відповідачем не надано доказів, які б спростовували надані стоматологічною лікарнею ТОВ «Мережа естетичних клінік «аКУЛа» медичні документи, та фактів, які в них зазначені.

Крім того, відповідач рішення суду не оскаржив, в частині встановлення поважності причин відсутності позивача на роботі 02.12.2021 року, який відповідач вважав прогулом, за який і звільнив працівника з роботи.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог з підстав пропуску місячного строку для зверненням із даним позовом до суду суд першої інстанції вважав, що такий строк обраховується з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Однак, відповідно до ч.2 ст.233 КЗпП України (в редакції, що діяла на момент виникнення трудового спору) із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення.

Законом України № 1217-ІХ від 05 лютого 2021 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо обліку трудової діяльності працівника в електронній формі», який набрав чинності 10 червня 2021 року у частині першій статті 233 слова: «з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки» замінено словами «з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення».

Як вбачається з матеріалів справи позивача звільнення з посади 06 грудня 2021 року цього ж дня йому видано трудову книжку.

Як пояснив представник відповідача в судовому засіданні позивач відмовився отримувати наказ про звільнення, проте докази такої відмови вони до суду не подавали. Відповідні акти про відмову отримати наказ про звільнення в матеріалах справи відсутні.

Обґрунтовуючи свої вимоги позивач вказує, що наказ про звільнення ним отримано лише 19 січня 2022 року. Матеріали справи не містять доказів, які б спростовували вказане.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 звернувся із даним позовом до суду 01 лютого 2022 року, тобто в межах строку визначеного ч.2 ст.233 КЗпП України в редакції, що діяла на момент виникнення трудового спору.

Однак відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції застосував закон, що не діяв та дійшов необґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог внаслідок пропуску позивачем строку для звернення із відповідним позовом.

Тому доводи відповідача, та висновок суду що до того, що відповідачем пропущено строк для звернення із відповідним позовом є такими, що не відповідають фактичним обставинам та вимогам закону.

Відповідно до ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір, який одночасно з ухваленням рішення про поновлення на роботі приймає рішення про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позовні вимоги позивача про поновлення його на роботі є доведеними. Позивач підлягає поновленню на посаді радника генерального директора з майнових питань концерну «ІНФОРМАЦІЯ_1».

Якщо заява про поновлення на роботі розглядалась більше року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу (ч.2 ст. 235 КЗпП України).

Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Основний Закон України, проголосивши Україну соціальною, правовою державою, визначив зміст і спрямованість діяльності держави, зокрема її обов`язок щодо у твердження, забезпечення і гарантування прав і свобод людини (ст.ст. 1, 3). Складовою цього обов`язку є забезпечення державою соціальної спрямованості економіки, створення умов та гарантування можливостей для громадян заробляти собі на життя працею і своєчасно одержувати винагороду за працю (ч. 4 ст. 13, ч.ч. 1, 2, 7 ст. 43 Конституції України).

У випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням, розмір такого заробітку визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (в установі, організації) менш двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично відпрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100.» (п. 32 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від листопада 1992 року №9).

За змістом довідки Концерну «ІНФОРМАЦІЯ_1» про доходи ОСОБА_1 (наявна у матеріалах справи) позивачу за жовтень 2021 року нараховано 31861 грн 19 к., за листопада 2021 року позивачу нараховано 35942 грн 78 к. (а.с. 30).

Відповідно середньоденна заробітна плата позивача становить 1882 грн 88 к.

Середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні розраховується з 07 грудня (перший робочий день після звільнення) 2021 року до 06 червня 2023 року, дата вирішення спору апеляційним судом. При цьому суд виходить з того, що спір розглядався більше 1 року не з вини працівника.

Відповідно у 2021 році кількість робочих днів складає 18 днів, 2022 році -249 днів, 2023 році - 110 днів, що разом складає 377 днів, середній заробіток за весь час затримки по день вирішення спору судом становить 1882,88 грн. (1882,88 грн. х 377 днів (кількість робочих днів за час затримки) = 709845 грн. 76 к.

Таким чином на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 709845 грн. 76 к. Колегія суддів зазначає, що вказана сума зазначена без відрахування податків та обов`язкових платежів, які мають бути відраховані під час виконання рішення суду.

Згідно пункту 2 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

За правилами ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що районний суд не застосував закон, що підлягав до застосування та висновки суду щодо пропуску позивачем строку для звернення із відповідним позовом до суду не відповідають встановленим обставинам та вимогам Закону, а тому рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог.

Також суд вважає за необхідне відповідно до вимог ст. 430 ЦПК України допустити негайне виконання рішення в частині поновлення позивача на роботі та в частині стягнення середньомісячного заробітку в сумі 30000 грн. 00 к.

Керуючись ст. 141ЦПК України, колегія суддів також вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір, від сплати якого був звільнений позивач при подачі позову у розмірі 7098 грн 46 к. та за розгляд справи у суді апеляційної інстанції у розмірі 10647 грн 69 к., а всього 17746 грн 15 к.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 06 березня 2023 року скасувати та ухвалити нове наступного змісту.

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Поновити ОСОБА_1 на посаді радника Генерального директора з майнових питань Концерну «ІНФОРМАЦІЯ_1».

Стягнути з Концерну «ІНФОРМАЦІЯ_1» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 07 грудня 2021 року до 06 червня 2023 року в сумі 709845 грн. 76 к.

Допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі ОСОБА_1 та в частині стягнення середньомісячного заробітку в сумі 30000 грн 00 к.

Стягнути з Концерну «ІНФОРМАЦІЯ_1» в дохід держави судовий збір 17746 грн 15 к.

Боржник: Концерну «ІНФОРМАЦІЯ_1», адреса: АДРЕСА_2, Код ЄДРПОУ НОМЕР_2.

Стягувач: ОСОБА_1 місце реєстрації: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 .

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови, шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 13 червня 2023 року.

Головуючий О.В. Желепа

Судді О.Ф. Мазурик

Л.Д. Поливач