Номер провадження: 22-ц/813/4814/23
Головуючий у першій інстанції Гниличенко М. В.
Доповідач Лозко Ю. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.06.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Лозко Ю.П.

суддів: Кострицького В.В., Назарової М.В.

за участю секретаря судового засідання - Сінько А.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного провадження

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Київського районного суду м. Одеси від 19 грудня 2022 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання дитини та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги Орган опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради про визначення місця проживання дитини з батьком,

встановив:

У вересні 2021 року позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду з вказаним вище позовом, в якому просила стягнути з відповідача ОСОБА_1 на її користь аліменти на утримання малолітньої дитини сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у твердій грошовій сумі у розмірі 5 000 гривень, щомісяця, починаючи від дня подання позовної заяви і до досягнення дитиною повноліття, посилаючись на те, що з липня 1999 року перебуває з відповідачем ОСОБА_1 у зареєстрованому шлюбі, від якого мають малолітню дитину сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає разом з нею та знаходиться на її утриманні. На час звернення до суду з цим позовом сторони проживають окремо. Відповідач працездатний, працює на посаді інженера з охорони праці в КНП «Одеський обласний онкологічний диспансер» отримує стабільний дохід, у добровільному порядку не надає матеріальну допомогу на утримання сина.

Відповідач ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом, в якому просив визначити місце проживання малолітньої дитини сина ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 разом з ним, мотивуючи свої вимоги тим, що він офіційно працевлаштований, отримує стабільний заробіток, має позитивні характеристики, веде здоровий спосіб життя, має у власності нерухоме майно та всі необхідні умови для проживання малолітнього сина.

Позивачка ОСОБА_1 веде аморальний спосіб життя, офіційно не працює, отже не отримує самостійного доходу, не має задовільних житлово - побутових умов, після розлучення мешкає в однокімнатній квартирі своєї матері, яка є похилого віку, що негативно впливає на психологічний стан і розвиток дитини, тому вважає за доцільне визначити місце проживання дитини саме з ним його батьком за його фактичним місцем проживання за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 19 грудня 2022 року відмовлено в задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання дитини.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Орган опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради про визначення місця проживання дитини з батьком задоволено.

Визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

В апеляційній скарзі позивачка ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції від 19 грудня 2022 року та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити її позов та відмовити в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело до ухвалення у справі незаконного рішення про відмову в задоволенні її позовних вимог про стягнення з відповідача аліментів на її користь на утримання малолітнього сина та задоволення зустрічного позову ОСОБА_1 про визначення місця проживання малолітнього сина ОСОБА_2 разом з батьком, з підстав наведених у змісті оскаржуваного рішення.

Зокрема скаржниця зазначає, що судом у тексті оскаржуваного рішення неправильно викладені покази в якості свідка доньки сторін ОСОБА_4 за обставинами, що мають значення для справи, і не відповідають фактичним свідченням останньої наданих у суді, а саме, стосовно того, що з боку відповідача по відношенню до позивачки мало місце фізичне та психологічне насильство у присутності дітей, зокрема, малолітнього сина ОСОБА_2 , що серед іншого призвело до того, що сторони стали проживати окремо, отже не надано належної оцінки показам доньки сторін;

судом помилково не взято до уваги висновок органу опіки та піклування Київської районної адміністрації від 12 вересня 2022 року, за яким є недоцільним на теперішній час визначити місце проживання малолітного ОСОБА_2 разом з батьком, оскільки цей висновок скаржниця вважає в достатній мірі відображає результати проведеної з дитиною психологічної роботи, її думку з питань, що з`ясовувалися і мають визначальне значення для правильного вирішення справи, також свідчить про належне виконання ОСОБА_1 батьківських обов`язків та інші обставини, що ґрунтуються на матеріалах цієї справи;

суд поза увагою фактично залишив найкращі і першочергові інтереси малолітнього сина сторін, яким на думку скаржниці не відповідає постійне проживання разом з батьком ОСОБА_1 який допускав систематичну аморальну поведінку, у тому числі фізичне та психологічне насильство у відношенні до позивачки як дружини у присутності їхніх дітей, переслідував ОСОБА_1 постійними повідомленнями, листами які за своїми текстами зводилися до погроз, а також скаргами та певними кримінальними провадженнями;

також не враховано обставин щодо психологічного насильства з боку відповідача по відношенню до їх дітей, зокрема, сина ОСОБА_2 , неналежного виконання відповідачем батьківських обов`язків, не надання останнім матеріальної допомоги на утримання малолітнього сина та висловленої думки дитини щодо бажання проживати разом з матір`ю; водночас скаржниця вказує, що подання до суду ОСОБА_1 зустрічного позову вважає стало виключно з метою уникнути сплати аліментів на її користь на утримання малолітнього сина ОСОБА_2 ;

судом також не вірно встановлені обставини стосовно того, що позивачка не приділяє достатньої уваги вихованню сина ОСОБА_2 , та неналежно виконує свої батьківські обов`язки оскільки вказує, що такі висновки суду не ґрунтуються на матеріалах справи, навпаки у матеріалах справи містяться докази на підтвердження прийняття нею активної участі у розвитку та навчанні сина, а також виховному процесі, створенні задовільних умов проживання, харчування тощо, і забезпечення сина усім необхідним.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 посилаючись на необгрунтованість доводів скарги ОСОБА_1 та законність оскаржуваного рішення суду просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду від 19 грудня 2022 року без змін.

В судове засідання представник заінтересованої особи не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідача, пояснення скаржниці та її представника адвоката - Кокарєва А.П. за доводами апеляційної скарги, відповідача та його представника адвоката - Грищук К.П., перевіривши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Апеляційна перевірка судових рішень, ухвалених судом першої інстанції, є гарантією реалізації права на судовий захист.

Відповідно до положень ч.ч.1-5 ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Вказаним вимогам оскаржуване рішення суду першої інстанції не відповідає, виходячи з такого.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 суд виходив з того, що позивачкою не надано суду жодних доказів про її матеріальний стан або отримані доходи, хоча обов`язок по утриманню дитини покладається на обох батьків в рівних частках, а батько дитини в свою чергу постійно добровільно надає матеріальну допомогу на утримання сина, турбується про нього, зокрема, купує все необхідне для навчання в школі, одяг, взуття, шкільне приладдя та інше, що не заперечувала позивачка, яка в свою чергу перебуває на обліку, як шукаюча роботу в Одеському регіоні з 18 серпня 2021 року, та заяву про надання статусу безробітного до центру зайнятості не подавала, крім того, відповідно до листа Центру соціальних служб Одеської міської ради від 14 лютого 2022 № 04/01-504, фахівцями із соціальної роботи було здійснено вихід за адресою проживання родини, а саме: АДРЕСА_2 та складено акт оцінки потреб сім`ї від 10 лютого 2022 року, за яким встановлено, що мати дитини, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , потребує підтримки щодо догляду за дитиною, водночас судом зауважено, що остання є працездатною особою, будь-яких медичних доказів щодо поганого стану її здоров`я суду не надано, на час вирішення судом справи працює не офіційно, крім того має кредитні заборгованості, оскільки у період з 2020-2022 року постійно зверталась до різних кредитних спілок та оформлювала кредити на загальну суму 57500 гривень, що у подальшому може стати підставою накладення арешту на майно, тому суд вважав, що не має впевненості у тому що стягнення аліментів у будь-якому розмірі на користь позивачки, буде витрачено останньою за цільовим призначенням, а саме на утримання малолітньої дитини сина ОСОБА_2 , оскільки наявність заборгованості по кредитам, відсутність постійної стабільної роботи, пошуки інших зв`язків сумнівного спілкування, наявність інтересу порнографічного характеру, завадить повноцінному розвитку дитини, який фактично свій час проводить з бабусею або на вулиці.

Апеляційний суд вважає такі висновки суду хибними, з якими не погоджується, виходячи з такого.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Предметом позову є матеріально - правова вимога позивача до відповідача щодо якої вона просить ухвалити рішення, а підставою - обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

Судом встановлені та матеріалами справи підтверджуються такі факти і обставини справи.

З липня 1999 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають двох дітей, повнолітню доньку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 та малолітнього сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

З липня 2021 року сторони проживають окремо, рішенням Київського районного суду м. Одеси від 26 серпня 2022 року шлюб між ними розірвано.

Малолітній син сторін ОСОБА_2 , проживає разом з матір`ю позивачкою ОСОБА_1 , у квартирі АДРЕСА_3 , що на праві приватної власності належить матері позивачки - ОСОБА_7 , яка також мешкає у цій квартирі.

Отже малолітня дитина сторін перебуває на утриманні позивачки.

Відповідач ОСОБА_1 працездатний, офіційно працює, отримує стабільний заробіток, проживає у квартирі АДРЕСА_4 , яка належить останньому на праві власності.

Позивачка є працездатною особою, на час вирішення судом справи працювала не офіційно, отримувала самостійний заробіток.

Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до статей 150, 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття.

Статтею 181 ЦПК України передбачені способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину які визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

За частинами 1,2 статті 184 ЦПК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. За заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період.

Як встановлено судом та не заперечується позивачкою, відповідач у добровільному порядку вчиняє певні дії щодо матеріального забезпечення малолітнього сина,зокрема, купує одяг тощо, тобто бере участь в утриманні дитини, водночас не надає позивачці матеріальну допомогу на утримання малолітньої дитини, отже між сторонами не досягнуто згоди щодо сплати на користь позивачки аліментів на утримання їхнього малолітнього сина, які має сплачувати відповідач.

Обставин щодо непрацездатності відповідача ОСОБА_1 , перебування на його утриманні інших осіб судом не встановлено.

Отже виходячи з вказаних вище норм та ураховуючи встановлені у справі обставини, зокрема те, що малолітня дитина сторін син ОСОБА_2 , проживає разом з позивачкою, та перебуває на її утриманні, колегія суддів вважає помилковим висновок суду про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 про стягнення з відповідача на її користь аліментів з підстав наведених у тексті оскаржуваного рішення, водночас зауважує, що перебування позивачки на час вирішення судом першої інстанції справи на обліку як такої, що шукає роботу, а також щодо потреби у підтримки по догляду за дитиною, та обставини стосовно кредитних заборгованостей позивачки перед фінансовими установами, відсутність у останньої постійної стабільної роботи, на час вирішення судом справи в розумінні наведених вище норм не стосується суті та предмету спору про стягнення аліментів, а посилання суду першої інстанції стосовно того, що вказані вище обставини можуть свідчити про те, що стягнення аліментів у будь-якому розмірі на користь позивачки буде витрачено останньою не за цільовим призначенням, не на утримання малолітньої дитини сина ОСОБА_2 , взагалі є припущеннями, що є порушенням судом норм процесуального права під час вирішення справи за позовом ОСОБА_1 .

Окрім того, апеляційний суд звертає увагу, що відповідно до ч. 1 ст. 186 СК України в редакції Закону № 2475-VІІІ від 03.07.2018 року контроль за цільовим витрачанням аліментів здійснюється органом опіки та піклування у формі інспекційних відвідувань одержувача аліментів, порядок та періодичність здійснення яких визначаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері усиновлення та захисту прав дітей. За заявою платника аліментів (крім тих, які мають заборгованість зі сплати аліментів) інспекційні відвідування одержувача аліментів здійснюються органом опіки та піклування позапланово, але не більше одного разу на три місяці. Відповідно до ст. 56 ЦК України органами опіки та піклування є районні, районні в м. Києві та м. Севастополі державні адміністрації, виконавчі органи міських, районних у містах, сільських, селищних рад.

Таким чином, у разі виникнення у платника аліментів сумнівів, щодо цільового використання сплачуваних аліментів, він зможе звернутись із заявою до органу опіки та піклування щодо наявності факту нецільового використання коштів.

З огляду на наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не вірно встановив правову природу заявленого ОСОБА_1 позову про стягнення аліментів, не в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та не правильно керувався нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, не вірно встановив обставини, що мають значення для вирішення справи за цим позовом, і ухвалив незаконне, і необґрунтоване рішення, яке не відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України.

За таких обставин, апеляційний суд вважає слушними доводи апеляційної скарги щодо неправильного застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що є підставами для його скасування.

Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування та найважливішим обов`язком батьків.

Статтею 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, регламентовано, що кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

За положеннями статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (статті 77, 78, 80 ЦПК України).

Згідно вимог статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Ураховуючи вказані вище обставини, а також те, що відповідач працює офіційно та отримує стабільний заробіток( т. 2 а.с.29-32) разом з цим, позивачкою заявлено вимоги про стягнення з відповідача на її користь аліментів у твердій грошовій сумі у вказаному вище розмірі, а саме, у сумі 5 000 гривень, щомісячно, що відповідно до вимог ст. 181 ЦПК України є її правом, а також надання останньою доказів на підтвердження можливості відповідача сплачувати аліменти у заявленому нею розмірі, колегія суддів вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_1 аліментів у вказаному вище розмірі підлягають задоволенню, оскільки позивачкою доведені підстави її позову.

Задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що визначення місця проживання малолітнього сина сторін ОСОБА_2 , разом з батьком, буде забезпечувати йому розвиток у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним, оскільки матеріальне та моральне становище матері є неблагополучним, а її ставлення до виконання батьківських обов`язків непридатним, що може зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини, а батько дитини ОСОБА_1 веде більш адаптоване соціальне життя, має професійну роботу, стабільний заробіток, позитивні характеристики, гарний зв`язок з сином, тому залишаючи дитину з батьком, суд вважав, що ОСОБА_1 більш здатний виконувати батьківські обов`язки щодо догляду за дитиною, оскільки має чіткий та визначений план подальшого розвитку дитини, медичного оздоровлення, навчання, отримання майбутньої професії дитиною, має для цього достатню базу можливостей, а мати дитини фактично постійно вирішує матеріальні проблеми, має матеріальний інтерес, та будь-якими засобами його вирішує, при цьому нехтуючи правами дитини. Визначення місця проживання дітей із батьком не впливатиме на їхні взаємини з матір`ю, оскільки не позбавляє її прав і не звільняє від виконання батьківських обов`язків, тому дійшов висновку про задоволення зустрічного позову ОСОБА_1 та визначення місце проживання малолітньої дитини сторін з батьком, що буде відповідати якнайкращим інтересам дитини, сприятиме її повноцінному вихованню та розвитку, а у разі зміни обставин у відносинах сторін спору, в першу чергу, відносин між батьками, а також встановлення можливості їхнього спільного спілкування та проведення часу з дітьми, визначене у цій справі місце проживання дітей може бути змінено як за згодою батьків, так і в судовому порядку.

Такі висновки суду, колегія суддів вважає помилковими, що не відповідають встановленим у справі обставинам та не ґрунтуються на нормах матеріального права, виходячи з такого.

Як встановлено судом і убачаться із матеріалів справи, між сторонами існуть дуже напружені та неприязні стосунки, внаслідок чого між ними постійно виникають сварки та непорозуміння, як під час сімейного життя як подружжя, так і після розірвання шлюбу.

Між сторонами виник спір з приводу виховання, розвитку та утримання малолітнього сина ОСОБА_2 , який за позицією ОСОБА_1 має проживати разом з ним, оскільки в нього є матеріальна можливість забезпечити повноцінний розвиток та виховання дитини, тобто усім необхідним, а позивачка ОСОБА_1 в свою чергу веде аморальний спосіб життя, офіційно не працює, власного житла на праві приватної власності не має, що негативно впливає на виховання та повноцінний розвиток малолітньої дитини.

Обставин стосовно ухилення сторін від виконання своїх батьківських обов`язків у відношенні малолітньої дитини сина ОСОБА_2 судом не встановлено.

На час вирішення судом цієї справи малолітній син сторін ОСОБА_2 досяг десятирічного віку, під час вирішення судом справи був заслуханий судом першої інстанції відповідно до вимог ст. 171 СК України, і вказував про своє бажання проживати разом з мамою, тобто ОСОБА_1 .

Відповідно до статті 51 Конституції України та статті 5 СК України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Зокрема, держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини (частина друга і третя статті 5 СК України). При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.

Відповідно до частин другої, восьмої, дев`ятої статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

За змістом статті 11 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Відповідно до статей 18, 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України

27 вересня 1991 року, далі - Конвенція) держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Згідно із статтею 19 Конвенції держави-учасниці вживають всіх необхідних законодавчих, адміністративних, соціальних і просвітніх заходів з метою захисту дитини від усіх форм фізичного та психологічного насильства, образи чи зловживань, відсутності піклування чи недбалого і брутального поводження та експлуатації, включаючи сексуальні зловживання, з боку батьків, законних опікунів чи будь-якої іншої особи, яка турбується про дитину.

Такі заходи захисту, у випадку необхідності, включають ефективні процедури для розроблення соціальних програм з метою надання необхідної підтримки дитині й особам, які турбуються про неї, а також здійснення інших форм запобігання, виявлення, повідомлення, передачі на розгляд, розслідування, лікування та інших заходів у зв`язку з випадками жорстокого поводження з дитиною, зазначеними вище, а також, у випадку необхідності, для порушення початку судової процедури.

Відповідно до частини першої статті 3 Конвенції в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно з положеннями статті 9 зазначеної Конвенції держави-учасниці забезпечують, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Отже при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Зазначене узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі N 402/428/16-ц.

У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини "Хант проти України" від 07 грудня 2006 року, заява N 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "М. С. проти України" від 11 липня 2017 року, заява N 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Відповідно до статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою, чи розірвано шлюб і чи проживають вони разом чи окремо.

Згідно зі статтею 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Статтею 161 СК України передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

Отже при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року в справі N 377/128/18 (провадження N 61-44680св18) вказано, що "тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку".

Відповідно до ч. 4 ст.19 СК України, при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування.

Згідно ч.5 ст.19 СК України, орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Відповідно до Висновку органу опіки та піклування Київської районної адміністрації № 622/01-11 від 12 вересня 2022 року про розгляд питання щодо визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , орган опіки вважав недоцільним на теперішній час визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом із батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Так, органом опіки та піклування у Висновку зазначено, що відповідно до листа ЦСС ОМР від 28.06.2022 № 04/01-1581, 21.06.2022 року, 24.06.2022 року та 27.06.2022 року психологом відділу соціальної роботи ЦСС ОМР у Київському районі була проведена психологічна робота з дитиною, під час якої було з`ясовано, що хлопець любить обох батьків бажає спілкуватися з ними обома. У розмові малолітній зазначив, що у відносинах з батьком триває непорозуміння і його це засмучує. Він дуже ображений на батька, йому не подобається ситуація, яка склалась між ними. На завдання продовжити речення: „Мій батько і я..." написав: „Друзі". На питання: „Моя мати і я..." відповів: „Сім`я".

Згідно інформації, наданої Органу опіки та піклування Одеською ЗОШ №27 І-ІІІ ступенів Одеської ОМР Одеської області мати дитини приділяє належну увагу вихованню дитини, виявляє зацікавленість в успіхах у навчанні, на поради педагогів реагує та приймає активну участь у житті школи та класу.

Також відповідно до вимог частини першої статті 171 СК України, дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї, членом Комісії було з`ясовано думку малолітнього щодо місця проживання із батьками. Так, ОСОБА_2 повідомив членам Комісії, що він бажає проживати разом з матір`ю, а з батьком спілкуватися та залишатися у нього з ночівлею.(т.2 а.с.148-153).

Суд першої інстанції не погодився з висновком органу опіки та піклування, який вважав недостатньо обґрунтованим та таким, що не враховує інтересів дитини та має рекомендаційний характер, водночас вважав, що комісія з питань захисту прав дітей Київської районної адміністрації, не в повній мірі проаналізувала ставлення матері до виконання своїх батьківських обов`язків, чим матір займається, її працевлаштованість та дохід, не надала оцінки її соціальним зв`язкам, іншим обставинам, що мають істотне значення при вирішенні питання захисту прав малолітньої дитини.

З наведеним апеляційний суд не погоджується, вважає, вказаний висновок органу опіки та піклування обґрунтованим, виходячи з такого.

Так, вважаючи встановленими обставини щодо аморальної поведінки відповідачки ОСОБА_1 , що може зашкодити розвиткові малолітньої дитини, суд виходив лише із наданих ОСОБА_1 пояснень, які є суб`єктивними судженнями останнього стосовно сімейних відносин між ним та ОСОБА_1 та дій останньої під час конфліктів між ними, що виникали як під час перебування сторін у шлюбі так і після його розірвання.

Водночас колегія суддів зауважує, що суд безпідставно залишив поза увагою факт систематичного вчинення ОСОБА_1 домашнього насильства відносно ОСОБА_1 у присутності малолітнього сина ОСОБА_2 .

Так, судом першої інстанції зазначено, що скоєння ОСОБА_1 домашнього насильства було предметом розгляду у справі № 947/23709/21 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.173-2 КУпАП. При цьому провадження у вказаній справі було закрито в силу малозначності.

З метою з`ясування обставин, що мають значення для справи, і на які, зокрема, посилається скаржниця в якості доводів апеляційної скарги щодо вчинення відносно неї ОСОБА_1 домашнього насильства, судом апеляційної інстанції перевірено данні, що містяться ЄДРСР, відповідно до яких, за фактом скоєння ОСОБА_1 домашнього насильства відносно останнього складалися протоколи про адміністративне правопорушення, які були предметом розгляду у трьох окремих справах: №947/23732/21, № 947/23709/21, № 947/23716/21.

Дійсно, провадження у вказаних справах були закриті в силу малозначності, разом з цим, із мотивувальних частин вказаних судових рішень убачається, що суд приходив до висновків про наявність у діях ОСОБА_1 ознак адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП.

Факт вчинення одним із батьків домашнього насильства та кримінального правопорушення стосовно іншого є тими іншими обставинами, що мають істотне значення котрі відповідно до правил статті 161 СК України мають бути взяті судом до уваги при вирішенні спору щодо місця проживання дитини.

Водночас, апеляційний суд зауважує, що не підлягають оцінці суду посилання позивача за зустрічним позовом на наявні факти розповсюдження ОСОБА_1 матеріалів порнографічного характеру.

Дійсно, з витягу з ЄРДР убачається, що 07 вересня 2022 року відкрито кримінальне провадження № 0001058 відносно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , яка виготовляє, збуває і розповсюджує матеріали порнографічного характеру. Разом з тим, внесення до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань кримінальних проваджень не є підтвердженням вчинення особою кримінального правопорушення, а докази в кримінальних провадженнях здобуті органом досудового розслідування до отримання ними ж оцінки суду за результатами судового розгляду кримінальних проваджень не є належними та допустимими доказами в цивільній справі.

Неналежними та недопустимими доказами у справі є і надані ОСОБА_1 скріншоти з сайтів, на яких розміщені фотографії ОСОБА_1 , оскільки з таких неможливо встановити особу, якою було розміщено такі фото на сайті. Сама ж ОСОБА_1 пояснила, що деякі фотографії були надані нею ОСОБА_1 під час їх спільного подружнього життя.

Отже висновки суду про зловживання ОСОБА_1 спиртними напоями або наркотичними засобами та її аморальну поведінку, що може зашкодити розвиткові дитини зроблені виключно на підставі необґрунтованих припущень, на яких у цивільній справі не може ґрунтуватися ані доказування, ані рішення.

Крім того, апеляційний суд зауважує, що доказів на підтвердження вказаних обставин, які суд вважав встановленими матеріали справи не містять.

Разом з тим, на переконання апеляційного суду саме поведінка ОСОБА_1 , що виразилась у вчиненні домашнього насилля по відношенні до ОСОБА_1 у присутності їхнього малолітнього сина завдає дитині значної психологічної шкоди та негативно впливає на формування її характеру, ставлення до матері та її майбутнього потенціалу батьківства, підготовки хлопчика до самостійного життя та праці.

Отже оцінивши всі докази в сукупності, приймаючи до уваги ставлення кожного з батьків до дитини - малолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , стать дитини та її вік, зокрема і те, що житлово-побутові умови для проживання і розвитку дитини, які створені матір`ю є частково задовільними, відсутність будь-яких обставин, які б давали підстави для висновку про негативний вплив матері на дитину, вчинення нею будь-яких дій, які суперечили б інтересам дитини, порушення її права на спілкування з батьком, апеляційний суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення зустрічного позову ОСОБА_1 , про визначення місця проживання дитини з батьком.

Отже є також слушними і доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо неправильного застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного рішення про задоволення зустрічного позову ОСОБА_1 з підстав наведених у змісті оскаржуваного рішення.

Апеляційний суд зауважує, що рішення про відмову в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 , не позбавляє останнього права проявляти турботу та любов до дитини незалежно від того, з ким із батьків дитина проживає.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, й міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (SeryavinandOthers v. Ukraine) від 10.02.2010 року, заява №4909/04).

За таких обставин, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню, а рішення суду з вказаних вище підстав потрібно скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову ОСОБА_1 та відмову в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 .

Оскільки апеляційний суд дійшов наведених вище висновків, то на підставі статті 141 ЦПК України, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в сумі 1261,20 гривень.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376 ЦПК України,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 19 грудня 2022 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання дитини задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання малолітньої дитини - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в твердій грошовій сумі у розмірі 5 000 гривень, яка підлягає індексації відповідно до закону, щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 17 вересня 2021 року і до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_6 .

Відмовити в задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Орган опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради про визначення місця проживання дитини з батьком.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), який проживає за адресою: АДРЕСА_5 на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ), яка проживає за адресою: АДРЕСА_6 судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 1261,20 гривень.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту.

Дата складення повної постанови - 12 червня 2023 року.

Головуючий Ю.П. Лозко

Судді: В.В. Кострицький

М.В. Назарова