КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/6592/2023 Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 червня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Голуб С.А.,

суддів: Писаної Т.О., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Череп Я.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 18 жовтня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , треті особи: приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу Медвєдєва Валентина Іванівна, приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу Гура Людмила Борисівна, товариство з обмеженою відповідальністю «Еверест-Буд-Інжинірінг», про тлумачення заповіту,

в с т а н о в и в:

У грудні 2021 року ОСОБА_4 пред`явила в суді вищевказанийпозов, посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_5 , з яким вони проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 2010 року по день його смерті. Після смерті останнього відкрилася спадщина на все належне йому майно. За життя ОСОБА_5 склав заповіт, відповідного до якого спадкоємцем є позивач, яка у подальшому прийняла спадщину.

26 липня 2017 року позивач звернулася до приватного нотаріуса Полтавського міського нотаріального округу Медвєдєвої В.І. з проханням видати свідоцтво про право на спадщину за заповітом, а саме на майнові права на об`єкти нерухомості: квартири НОМЕР_1 і НОМЕР_2 та нежитлове приміщення, що розташовані в будинку АДРЕСА_1 , які належали померлому на підставі договору № 337/МЕ купівлі-продажу майнових прав, додаткової угоди № 1 до договору купівлі-продажу майнових прав № 337/МЕ від 28 липня 2012 року, укладених 21 липня 2012 року між ТОВ «Еверест плюс» та ОСОБА_5 .

Постановою приватного нотаріуса Медвєдєвої В.І. від 15 вересня 2015 року позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом у зв язку з тим, що відсутні правовстановлюючі документи на вищевказане нерухоме майно, технічна документація на нерухоме майно, адреса, а також у зв`язку з розбіжностями у правовстановлюючих документах, на підставі яких вищевказане нерухоме майно належить померлому (а саме: в заповіті, посвідченому 06 грудня 2014 року приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Гурою Л.Б. за реєстровим № 658, вказаний договір № 338/МЕ, який був не чинним на дату посвідчення заповіту, оскільки 21 липня 2012 року сторони за договором № 338/МЕ досягли згоди щодо його розірвання та об`єднання усіх майнових прав у договорі № 337/МЕ).

Так, 28 червня 2012 року між ТОВ «Еверест плюс» та ОСОБА_5 укладено договір купівлі-продажу майнових прав № 337/МЕ, відповідно до якого ТОВ «Еверест плюс» передає ОСОБА_5 майнові права на об`єкт капітального будівництва за будівельною адресою: АДРЕСА_2 , проектна адреса: АДРЕСА_1 з наступними характеристиками: квартира НОМЕР_1 загальною площею 44,87 кв. м, поверх 18, а ОСОБА_5 купує майнові права на даний об`єкт нерухомості за орієнтовною загальною вартістю на день укладення цього договору в сумі 319 256,33 грн.

28 червня 2012 року між ТОВ «Еверест плюс» та ОСОБА_5 укладено договір № 338/МЕ купівлі-продажу майнових прав, відповідно до якого ТОВ «Еверест плюс» передає ОСОБА_5 майнові права на об`єкт капітального будівництва за будівельною адресою: АДРЕСА_2 , проектна адреса: АДРЕСА_1 з наступними характеристиками: квартира НОМЕР_2 загальною площею 45,42 кв. м, поверх 18, а ОСОБА_5 купує майнові права на даний об`єкт нерухомості за орієнтовною загальною вартістю на день укладення цього договору в сумі 323 169,66 грн.

21 липня 2012 року між ТОВ «Еверест плюс» та ОСОБА_5 укладено додаткову угоду № 1 до договору купівлі-продажу майнових прав від 28 червня 2012 року № 337/МЕ, відповідно до якої майнові права на об`єкт капітального будівництва за будівельною адресою: АДРЕСА_2 , проектна адреса: АДРЕСА_1 з наступними характеристиками: квартира НОМЕР_1/НОМЕР_2 , загальною площею 90,29 кв. м, поверх 18, а ОСОБА_5 купує майнові права на даний об`єкт нерухомості за орієнтовною загальною вартістю на день укладення цього договору в сумі 642 425,99 грн.

21 липня 2012 року між ТОВ «Еверест плюс» та ОСОБА_5 укладено додаткову угоду № 1 до договору купівлі-продажу майнових прав від 28 червня 2012 року № 338/МЕ, відповідно до якої керуючись положеннями статті 1 договору купівлі-продажу майнових прав № 338/МЕ сторони дійшли обопільної добровільної згоди розірвати договір купівлі-продажу майнових прав № 338/МЕ від 28 червня 2012 року. Кошти сплачені покупцем продавцю на підставі статті 4 договору купівлі-продажу майнових прав від 28 червня 2012 року № 338/МЕ, а саме 323 169,66 грн в повному обсязі будуть зараховані в рахунок виконання грошових зобов`язань покупця перед продавцем до договору купівлі-продажу майнових прав від 28 червня 2012 року № 337/МЕ.

На думку позивача, очевидно, що кошти, які були сплачені за договором від 28 червня2012 року № 338/МЕ ідентифіковані як кошти, які сплачені за договором № 337/МЕ від 28 червня 2012 року разом з додатковою угодою № 1 до цього договору.

Відповідно до додаткової угоди № 1 до договору купівлі-продажу майнових прав від 28 червня 2012 року № 338/МЕ майнові права за договором купівлі-продажу майнових прав від 28 червня 2012 року № 338/МЕ перейшли до договору купівлі-продажу майнових прав від 28 червня 2012 року № 337/МЕ. Квартири НОМЕР_1 та НОМЕР_2 були об`єднані в один об`єкт під НОМЕР_1/НОМЕР_2, площа якого дорівнювала сумі площ квартир за договорами № 337/МЕ та № 338/МЕ, а вартість майнових прав дорівнювала сумі вартості майнових прав за договором купівлі-продажу майнових прав № 338/МЕ від 28 червня 2012 року з урахуванням додаткової угоди № 1 до цього договору.

Позивач стверджує, що у складеному заповіті ОСОБА_5 зазначено, що він заповідає майнові права на квартири НОМЕР_1 та НОМЕР_2 , а також на нежитлове приміщення в житловому будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_4 .

На час складення заповіту, ОСОБА_5 зазначив у заповіті, що заповідає саме майнові права на квартири і нежитлове приміщення, оскільки вважав, що немає різниці за номером якого договору вони придбані, оскільки кошти були сплачені ним за обома договорами - № 337/МЕ та № 338/МЕ.

Виходячи з цього, ОСОБА_5 , заповідаючи ОСОБА_4 , з якою проживав у незареєстрованому шлюбі, майнові права на квартири НОМЕР_1 та НОМЕР_2 , мав на увазі саме дві квартири, що були об`єднані в одну з НОМЕР_1/НОМЕР_2, а не конкретні номери договорів. Такого ж висновку можна дійти, порівнюючи різні частини правочину як між собою, так і зі змістом правочину в цілому у порівнянні з договорами № 337, № 338, додатковими договорами до них, а також з намірами спадкодавця, який він виразив при вчиненні правочину.

На підставі викладеного, позивач просила здійснити тлумачення заповіту від 06 грудня 2014 року, складеного та посвідченого в реєстрі за № 658 приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Гурою Л.Б. щодо розпорядження ОСОБА_5 , а саме: зміст заповіту, що складений 06 грудня 2014 року ОСОБА_5 , посвідчений приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Гурою Л.Б. за реєстровий № 658, відповідно до якого ОСОБА_5 заповів ОСОБА_4 належні йому майнові права на квартири НОМЕР_1 та НОМЕР_2 , а також на нежитлове приміщення в житловому будинку АДРЕСА_1 відповідно до договорів № 338/МЕ від 28 червня 2012 року та № 784 від 18 травня 2014 року, необхідно розуміти так, що вказаний спадкодавець заповів ОСОБА_4 свої майнові права на квартиру НОМЕР_1/НОМЕР_2 , а також на нежитлове приміщення в житловому будинку АДРЕСА_1 відповідно до договорів № 337/МЕ від 28 червня 2012 року, № 338/МЕ від 28 червня 2012 року, додаткової угоди № 1 від 21 липня 2012 року до договору купівлі-продажу майнових прав № 338/МЕ від 28 червня 2012 року та № 784 від 18 травня 2014 року.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 18 жовтня 2022 року позов задоволено.

Розтлумачено зміст заповіту, складеного 06 грудня 2014 року ОСОБА_5 , посвідченого приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Гурою Л.Б., зареєстрованого в реєстрі за № 658, відповідно до якого ОСОБА_5 заповів ОСОБА_4 належні йому майнові права на квартиру НОМЕР_1/НОМЕР_2 та майнові права на нежитлове приміщення в житловому будинку АДРЕСА_1 , згідно договорів від 28 червня 2012 року № 337/МЕ, від 28 червня 2012 року № 338/МЕ, додаткової угоди від 21 липня 2012 року № 1 до договору купівлі-продажу майнових прав від 28 червня 2012 року № 337/МЕ, додаткової угоди від 21 липня 2012 року № 1 до договору купівлі-продажу майнових прав від 28 червня 2012 року № 338/МЕ та договору від 18 травня 2014 року № 784.

Стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 судовий збір у розмірі 302,60 грн з кожної.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, відповідачі подали апеляційну скаргу, в якій просять його скасувати з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального й порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Аргументи апеляційної скарги зводяться до того, що рішеннями судів в інших справах, які ухвалювались за участі ОСОБА_4 та відповідачів, було встановлено, що до складу спадщини після смерті ОСОБА_5 входять майнові права згідно договору № 337/МЕ на квартиру НОМЕР_1/НОМЕР_2 площею 90,29 кв. м. Спадкоємцями першої черги за законом є ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_6 , а позивач не має права на спадкування вказаного майна.

У відзиві на апеляційну скаргупредставник позивача - адвокат Старенький С.Є. просить у задоволенні вказаної апеляційної скарги відмовити, а оскаржуване судове рішення залишити без змін, посилаючись на те, що доводи відповідачів є безпідставними та зводяться до вже вирішеного питання спадкування за законом, що не стосується предмету даного позову про тлумачення заповіту, який є дійним та не оспорювався спадкоємцями за законом.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник позивача - адвокат Старенький С.Є. заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив залишити її без задоволення.

Відповідачі у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, їх представник - адвокат Гончаренко М.Д. надіслав до суду клопотання про розгляд справи за відсутності сторони відповідачів та підтримання в повному обсязі вимог апеляційної скарги.

Треті особи - приватні нотаріуси також надіслали до апеляційного суду заяви про розгляд справи за їх відсутності.

Третя особа - ТОВ «Еверест-Буд-Інжинірінг» повідомлялося у встновленому законом порядку про дату, час та місце розгляду справи, свого представника у судове засідання не направило і причини неявки до суду апеляційної інстанції не повідомило.

Виходячи з наведеного та на підставі положень статті 372 ЦПК України, колегія суддів у межах своїх повноважень дійшла висновку про визнання неявки відповідачів та третіх осіб в судове засідання такою, що не перешкоджає апеляційному перегляду справи та ухвалила проводити розгляд апеляційної скарги за відсутності учасників справи, які не з`явились до суду апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасника справи, що з`явився в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

За правилом частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно із договором купівлі-продажу майнових прав від 28 червня 2012 року № 337/МЕ, укладеним між ТОВ «Еверест плюс» та ОСОБА_5 , ТОВ «Еверест плюс» передає ОСОБА_5 майнові права на об`єкт капітального будівництва за будівельною адресою: АДРЕСА_2 , проектна адреса: АДРЕСА_1 з наступними характеристиками: об`єкт НОМЕР_1, загальною площею 44,87 кв. м, поверх 18, секція 1, а ОСОБА_5 купує майнові права на даний об`єкт нерухомості за орієнтовною загальною вартістю на день укладення цього договору в сумі 319 256,33 грн.

Відповідно до договору купівлі-продажу майнових прав від 28 червня 2012 року № 338/МЕ, укладеного між ТОВ «Еверест плюс» та ОСОБА_5 , ТОВ «Еверест плюс» передає ОСОБА_5 майнові права на об`єкт капітального будівництва за будівельною адресою: АДРЕСА_2 , проектна адреса: АДРЕСА_1 з наступними характеристиками: об`єкт НОМЕР_2, загальною площею 45,42 кв. м, поверх 18, секція 1, а ОСОБА_5 купує майнові права на даний об`єкт нерухомості за орієнтовною загальною вартістю на день укладення цього договору в сумі 323 169,66 грн.

21 липня 2012 року між ТОВ «Еверест плюс» та ОСОБА_5 укладено додаткову угоду № 1 до договору купівлі-продажу майнових прав від 28 червня 2012 року № 337/МЕ, відповідно до якої майнові права на об`єкт капітального будівництва за будівельною адресою: АДРЕСА_2 , проектна адреса: АДРЕСА_1 з наступними характеристиками: об`єкт НОМЕР_1/НОМЕР_2, загальною площею 90,29 кв. м, поверх 18, секція 1, а ОСОБА_5 купує майнові права на даний об`єкт нерухомості за орієнтовною загальною вартістю на день укладення цього договору в сумі 642 425,99 грн.

21 липня 2012 року між «Еверест плюс» та ОСОБА_5 укладено додаткову угоду № 1 до договору купівлі-продажу майнових прав від 28 червня 2012 року № 338/МЕ, відповідно до якої, керуючись положеннями статті 8 договору купівлі-продажу майнових прав № 338/МЕ, сторони дійшли обопільної добровільної згоди розірвати договір купівлі-продажу майнових прав від 28 червня 2012 року № 338/МЕ. Кошти сплачені покупцем продавцю на підставі статті 4 договору купівлі-продажу майнових прав від 28 червня 2012 року № 338/МЕ, а саме 323 169,66 грн в повному обсязі будуть зараховані в рахунок виконання грошових зобов`язань покупця перед продавцем до договору купівлі-продажу майнових прав від 28 червня 2012 року № 337/МЕ.

Відповідно до договору купівлі-продажу майнових прав від 18 травня 2014 року № 784/МЕ, укладеного між ТОВ «Еверест-буд-інжиніринг» та ОСОБА_5 , ТОВ «Еверест-буд-інжиніринг» передає ОСОБА_5 майнові права на об`єкт капітального будівництва за будівельною адресою: АДРЕСА_2 з наступними характеристиками: господарське приміщення, загальною площею 3,00 кв. м, поверх 18, секція 1, а ОСОБА_5 купує майнові права на даний об`єкт у розмірі 27 600,00 грн.

06 грудня 2014 року ОСОБА_5 склав заповіт, який був посвідчений приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Гурою Л.Б. та зареєстрований в реєстрі за № 658.

Відповідно до заповіту ОСОБА_5 , діючи добровільно і перебуваючи у здоровому розумі і ясній пам`яті, розуміючи значення своїх дій, попередньо ознайомлений з приписами цивільного законодавства, на випадок своєї смерті, заповів майнові права на квартири під номером НОМЕР_1, НОМЕР_2 та майнові права на нежитлове приміщення в житловому будинку під АДРЕСА_1 , згідно договорів майнових прав № 338/МЕ від 28 червня 2012 року, № 784/МЕ від 18 травня 2014 року, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер.

Постановою приватного нотаріуса Полтавського міського нотаріального округу Мєдвєдєвої В.І від 15 вересня 2015 року відмовлено ОСОБА_4 у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 , за відсутності правовстановлюючих документів, технічної документації на нерухоме майно та адреси, а також до вирішення в суді справи за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_7 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки, визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя, визнання права власності на частку у спільному майні подружжя, встановлення процентної частки у спадковому майні за заповітом та справи за позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_7 до ОСОБА_8 , третя особа - ОСОБА_4 , про витребування майна з чужого незаконного володіння, оскільки наявні спадкоємці, які мають право на обов`язкову частку у майні, визначеному заповітом, посвідченим приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Гурою Л.Б. та зареєстрованим в реєстрі за № 658.

Постановою від 31 липня 2017 року приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Мєдвєдєвої В.І. відмовлено ОСОБА_4 у видачі свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно - об`єкти нерухомості: квартири НОМЕР_2 та НОМЕР_1 та нежитлове приміщення, розташовані в будинку АДРЕСА_1 , після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 через відсутність правовстановлюючих документів на вищевказане нерухоме майно, документації на нерухоме майно, адреси, а також у зв`язку з розбіжностями у правовстановлюючих документах, на підставі яких вищевказане нерухоме майно належить померлому (а саме: в заповіті, посвідченому 06 грудня 2014 року приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Гурою Л.Б., за реєстровим № 658, вказаний договір № 338/МЕ був не чинним на дату посвідчення заповіту, оскільки сторони за договором № 338/МЕ досягли згоди щодо його розірвання та об`єднання всіх майнових прав у договорі № 337/МЕ.

З листа ТОВ «Еверест-буд-інжиніринг» від 02 листопада 2015 року судом встановлено, що згідно із технічним паспортом (інвентаризаційна справа № 0037) від 04 листопада 2014 року, договір купівлі-продажу від 28 червня 2012 року № 337/ЕМ є чинним та рахується за ОСОБА_5 . Об`єктом нерухомості даного договору є квартира розташована за будівельною адресою: АДРЕСА_2 , проектна адреса: АДРЕСА_1 з наступними характеристиками: секція 1, квартира НОМЕР_1/НОМЕР_2, поверх 18 , 2 кімнати, проектна площа 90,29 кв. м.

Щодо чинності договору купівлі-продажу від 28 червня 2012 року № 338/ЕМ, то відповідно до додаткової угоди від 28 червня 2012 року № 1 до договору купівлі продажу майнових прав від 28 червня 2012 року № 338/ЕМ, даний договір був розірваний, а всі майнові права після його розірвання було об`єднано додатковою угодою від 21 липня 2012 року № 1 у договорі від 28 червня 2012 року № 337/МЕ.

Рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 17 вересня 2015 року позов ОСОБА_1 , ОСОБА_7 до ОСОБА_4 , треті особи: приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу Медведева В.І., ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , про визнання права на обов`язкову частку у спадщині задоволено. Визнано за ОСОБА_7 право на обов`язкову частку у спадщині за заповітом НАЕ505785, посвідченим приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Гура Л.Б. після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 сина ОСОБА_5 в розмірі 1/8 частин майнових прав на квартири НОМЕР_1 , НОМЕР_2 та нежитлове приміщення в жилому будинку з проектною адресою: АДРЕСА_1 , за будівельною адресою: АДРЕСА_2 , відповідно до договорів купівлі-продажу майнових прав від 28 червня 2012 року № 338/МЕ, від 18 травня 2014 року № 784/ЕМ. Визнано за ОСОБА_1 право на обов`язкову частку у спадщині за заповітом НАЕ505785, посвідченим приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Гура Л.Б. після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 сина ОСОБА_5 в розмірі 1/8 частин майнових прав на квартири НОМЕР_1 , НОМЕР_2 та нежитлове приміщення в жилому будинку з проектною адресою: АДРЕСА_1 за будівельною адресою: АДРЕСА_2 , відповідно до договорів купівлі-продажу майнових прав від 28 червня 2012 року № 338/МЕ, від 18 травня 2014 року № 784/ЕМ.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 26 жовтня 2016 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_7 , ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу Медведєва В.І., про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки, визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя, визнання права власності на частку у спільному майні подружжя, встановлення процентної частки у спадковому майні за заповітом, об`єднаний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_7 , ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу Медведєва В.І., про визнання права на майно за заповітом відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 04 грудня 2019 року рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 26 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 11 травня 2017 року залишено без змін.

Задовольняючи позов у даній справі, суд першої інстанції виходив з того, що враховуючи зміст досліджених судом правочинів та додаткових угод до них, ОСОБА_5 передавалися майнові права на квартири НОМЕР_1 та НОМЕР_2 , що в подальшому були об`єднані в одну квартиру під НОМЕР_1/НОМЕР_2 , на підставі договорів від 28 червня 2012 року № 337/МЕ, від 28 червня 2012 року № 338/МЕ, додаткової угоди від 21 липня 2012 року № 1 до договору купівлі-продажу майнових прав від 28 червня 2012 року № 337/МЕ та додаткової угоди від 21 липня 2012 року № 1 до договору купівлі-продажу майнових прав від 28 червня 2012 року № 338/МЕ.

На думку суду першої інстанції, якщо припустити, що даним заповітом ОСОБА_5 мав намір заповісти ОСОБА_4 лише майнові права на об`єкт нерухомості, набутий за договором від 28 червня 2012 року № 338/МЕ, як це вказано у заповіті, то в такому разі в цьому ж заповіті було б зазначено лише квартиру за НОМЕР_2 , оскільки на підставі даного правочину придбавалися майнові права лише на вказаний об`єкт нерухомості.

Крім того, суд зазначив, що рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 17 вересня 2015 року право на обов`язкову частку ОСОБА_1 та ОСОБА_7 у спадщині за заповітом також визнавалися на квартири НОМЕР_1, НОМЕР_2 . При цьому, відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_2 з даного приводу не заперечували.

Також, суд вважав важливим і той факт, що у постанові Верховного Суду від 04 грудня 2019 року встановлено що спадкоємцями за заповітом є саме ОСОБА_4 , ОСОБА_1 та ОСОБА_7 і саме вони успадкували той обсяг майнових прав, що належав померлому, а всі питання, які будуть виникати в подальшому з приводу об`єктів майнових прав, у тому числі і доплат, мають вирішувати спадкоємці, виходячи з успадкованих ними часток.

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції виходячи із такого.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи,

яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який

не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Згідно зі статтею 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. За відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 ЦК України. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Відповідно до статті 1236 ЦК України заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Якщо заповідач розподілив між спадкоємцями у заповіті лише свої права, до спадкоємців, яких він призначив, переходить та частина його обов`язків, що є пропорційною до одержаних ними прав. Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини.

Згідно зі статтею 1256 ЦК України тлумачення заповіту може бути здійснене після відкриття спадщини самими спадкоємцями. У разі спору між спадкоємцями тлумачення заповіту здійснюється судом відповідно до статті 213 ЦК України.

Відповідно до частини другої статті 1256 ЦК України суд розглядає справу про тлумачення заповіту за наявності таких умов: 1) зміст заповіту містить суперечності, неточності, що ускладнюють розуміння останньої волі заповідача; 2) наявність спору між спадкоємцями щодо тлумачення заповіту - спадкоємці мають різне уявлення про волевиявлення заповідача. За відсутності спору тлумачення заповіту здійснюється самими спадкоємцями на підставі частини першої статті 1256 ЦК України.

Оскільки між спадкоємцями є спір щодо тлумачення заповіту, то відповідно до частини другої статті 1256 ЦК України тлумачення заповіту здійснив суд.

Тлумачення заповіту судом не повинно змінювати волі заповідача, тобто підміняти собою сам заповіт. Суд не може брати на себе права власника щодо розпоряджання його майном на випадок смерті. Тлумачення заповіту є лише інструментом з`ясування волі заповідача після його смерті. Отже, суд, здійснюючи тлумачення заповіту, не повинен виходити за межі цього процесу та змінювати (доповнювати) зміст заповіту, що може спотворити волю заповідача.

Неточне відтворення в заповіті власної волі заповідача щодо долі спадщини може бути зумовлене, перш за все, неоднаковим використанням у ньому слів, понять і термінів, які є загальноприйнятими у сфері речових, зобов`язальних, спадкових відносин тощо. Цьому також можуть сприяти й певні неузгодженості між змістом окремих частин заповіту і змістом заповіту в цілому, що ускладнюють розуміння волі заповідача стосовно долі спадщини.

При цьому частина друга статті 213 ЦК України не допускає, щоб при тлумаченні правочину здійснювався пошук волі учасника правочину, який не знайшов відображення у тексті самого правочину при тлумаченні заповіту, не допускається і внесення змін у зміст заповіту.

Згідно зі статтею 213 ЦК України зміст правочину може бути витлумачений стороною (сторонами). На вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину. При тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з`ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін. Якщо за правилами, встановленими частиною третьою цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в постанові від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц зазначив, що в частинах третій та четвертій статті213 ЦК України визначаються загальні способи, що застосовуватимуться при тлумаченні, які втілюються в трьох рівнях тлумачення.

Перший рівень тлумачення здійснюється за допомогою однакових для всього змісту правочину значень слів і понять, а також загальноприйнятих у відповідній сфері відносин значень термінів.

Другим рівнем тлумачення (у разі якщо за першого підходу не вдалося витлумачити зміст правочину) є порівняння різних частин правочину як між собою, так і зі змістом правочину в цілому, а також з намірами сторін, які вони виражали при вчиненні правочину, та з чого вони виходили при його виконанні.

Третім рівнем тлумачення (при безрезультативності перших двох) є врахування: (а) мети правочину, (б) змісту попередніх переговорів, (в) усталеної практики відносин між сторонами (якщо сторони перебували раніше в правовідносинах між собою), (г) звичаїв ділового обороту; (ґ) подальшої поведінки сторін; (д) тексту типового договору; (е) інших обставин, що мають істотне значення.

З огляду на викладене тлумаченню підлягає правочин або його частина у способи, встановлені статтею 213 ЦК України, тобто тлумаченням правочину є встановлення його змісту відповідно до волевиявлення сторін при його укладенні, усунення неясностей та суперечностей у трактуванні його положень. Пріоритет надається тому, що написано в правочині, тобто буквальному тлумаченню слів та термінів. При тлумаченні правочину, у тому числі заповіту, спершу береться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів, тобто здійснюється буквальне тлумачення правочину. І лише коли буквальне тлумачення не дало змоги витлумачити зміст правочину, необхідно вдаватися до порівняння частини правочину, намірів тощо. Тобто правила тлумачення правочину визначені законом за принципом концентричних кіл: за неможливості витлумачити зміст правочину шляхом використання вузького кола засобів (буквальне тлумачення) залучаються інші засоби.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 30 вересня 2022 року у справі № 165/3014/20 (провадження № 61-16258св21).

Відповідно до статей 1216, 1218, 1219 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за винятком тих, котрі нерозривно пов`язані з особою спадкодавця.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2018 року у справі № 335/9398/16-ц (провадження № 61-20484св18) зазначено, що «тлумачення заповіту судом не повинно змінювати волі заповідача, тобто підміняти собою сам заповіт. Суд не може брати на себе права власника щодо розпоряджання його майном на випадок смерті. Тлумачення заповіту є лише інструментом з`ясування волі заповідача після його смерті. Суд, здійснюючи тлумачення заповіту, не повинен виходити за межі цього процесу та змінювати (доповнювати) зміст заповіту, що може спотворити волю заповідача. Неточне відтворення у заповіті власної волі заповідача щодо долі спадщини може бути зумовлене неоднаковим використанням у ньому слів, понять та термінів, які є загальноприйнятими у сфері речових, зобов`язальних, спадкових відносин тощо. Цьому також можуть сприяти й певні неузгодженості між змістом окремих частин заповіту і змістом заповіту у цілому, що ускладнюють розуміння волі заповідача щодо долі спадщини. При тлумаченні змісту правочину береться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає можливості з`ясувати зміст окремих частин правочину, останній встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін. Суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку, що неточності та помилки у тексті заповіту щодо адреси нерухомого майна, яке передається у спадщину, за обставин цієї справи не можуть бути усунути шляхом тлумачення заповіту відповідно до положень статей 213, 1256 ЦК України».

Заповіт як остання воля особи стосується її розпоряджень на випадок смерті і тому покликаний вирішувати важливі для особи питання щодо призначення спадкоємців, позбавлення спадкоємців за законом права спадкування, визначення обсягу спадщини, що має спадкуватися за заповітом, встановлювати інші розпорядження, які відповідають заповіту та вимогам законодавства про спадкування. Відповідно до статей 1233, 1234 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт може бути реалізоване протягом всього життя особи і включає як право на складення заповіту або кількох заповітів, так і права на їх зміну, скасування. Усі наведені правомочності заповідача у сукупності із засобами їх правової охорони та захисту є здійсненням свободи заповіту, яка є принципом спадкового права. Свобода заповіту передбачає особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання. Юридична природа заповіту ґрунтується на його законодавчому визначенні як особистого розпорядження фізичної особи на випадок смерті (стаття 1233 ЦК України). Аналогічний висновок, викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 серпня 2022 року у справі № 141/813/19 (провадження № 61-1070св22).

З урахуванням принципів цивільного права, зокрема, добросовісності, справедливості та розумності, сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності. Аналіз статті 1256 ЦК України свідчить, що: тлумачення заповіту може здійснюватися як при розгляді власне позовної вимоги про тлумачення змісту заповіту, так і, зокрема, при розгляді позовної вимоги про визначення додаткового строку для прийняття спадщини; з урахуванням того, що зміст заповіту може містити розпорядження про призначення спадкоємця (спадкоємців) і/або визначення спадкового майна (спадщини), то і тлумачення змісту заповіту може здійснюватися щодо таких розпоряджень заповідача. Такий висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 лютого 2022 року у справі № 474/454/18 (провадження № 61-17277св20).

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_4 просила здійснити тлумачення змісту заповіту ОСОБА_5 від 06 грудня 2014 року, складеного та посвідченого в реєстрі за № 658 приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Гурою Л.Б., оскільки у заповіті зазначено, що ОСОБА_5 заповів ОСОБА_4 майнові права на квартири під номером НОМЕР_1, НОМЕР_2 , згідно договору майнових прав від 28 червня 2012 року № 338/МЕ.

Такі відомості є некоректними, враховуючи, що майнові права на вказані квартири передавалися ОСОБА_5 на підставі двох окремих правочинів: на квартиру НОМЕР_1 за будівельною адресою: АДРЕСА_2 , проектна адреса: АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу майнових прав від 28 червня 2012 року № 337/МЕ; на квартиру НОМЕР_2 за будівельною адресою: АДРЕСА_2 , проектна адреса: АДРЕСА_1 , на підставі Договору купівлі-продажу майнових прав від 28 червня 2012 року № 338/МЕ.

В подальшому, додатковою угодою № 1 до договору купівлі-продажу майнових прав від 28 червня 2012 року № 337/МЕ, сторонами договору було змінено об`єкт нерухомості з НОМЕР_1 на НОМЕР_1/НОМЕР_2, а додатковою угодою № 1 до договору купівлі-продажу майнових прав від 28 червня 2012 року № 338/МЕ договір купівлі-продажу майнових прав № 338/МЕ взагалі було розірвано. Кошти сплачені за цим договором зараховані в рахунок виконання грошових зобов`язань покупця перед продавцем до договору купівлі-продажу майнових прав від 28 червня 2012 року № 337/МЕ.

Тобто, враховуючи зміст вказаних вище правочинів та додаткових угод до них, ОСОБА_5 передавалися майнові права на квартири НОМЕР_1 та НОМЕР_2 , що в подальшому були об`єднані в одну квартиру під НОМЕР_1/НОМЕР_2 , на підставі договорів від 28 червня 2012 року № 337/МЕ, від 28 червня 2012 року № 338/МЕ, додаткової угоди від 21 липня 2012 року № 1 до договору купівлі-продажу майнових прав від 28 червня 2012 року № 337/МЕ та додаткової угоди від 21 липня 2012 року № 1 до договору купівлі-продажу майнових прав від 28 червня 2012 року № 338/МЕ.

Рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 17 вересня 2015 року право на обов`язкову частку ОСОБА_1 та ОСОБА_7 у спадщині за заповітом також визнавалися на квартири НОМЕР_1, НОМЕР_2 , що не заперчувалося відповідачами.

Крім того, у постанові Верховного Суду від 04 грудня 2019 року зазначено, що встановивши, що позивач не надала належних та допустимих доказів на підтвердження спільного проживання з ОСОБА_5 , ведення спільного бюджету, господарства та побуту, а також спільної праці, суди дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про встановлення факту, що має юридичне значення та визнання спільною сумісною власністю спірного майна, оскільки позивачем не доведено, що між нею та ОСОБА_5 виникли відносини, притаманні подружжю. При цьому, судом враховано, що ОСОБА_5 , знаючи про стан свого здоров`я, за дев`ять днів до своєї смерті, склав заповіт на ім`я позивача лише на частину свого майна. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визнання процентної частки у спадковому майні за заповітом, суди правильно виходили з того, що виникнення необхідності (після смерті спадкодавця) здійснити доплату за спірні об`єкти нерухомості не може бути підставою для задоволення даної вимоги, оскільки на вказані об`єкти нерухомості, з урахуванням рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 17 вересня 2015 року щодо обов`язкової частки батьків ОСОБА_5 , є три спадкоємця: позивач, яка має право на 3/4 частини майна за заповітом, та батьки померлого, які мають право на обов`язкову частку у загальному розмірі 1/4 частина. Саме вказані спадкоємці успадкували той обсяг майнових прав, що належав померлому і всі питання, які будуть виникати в подальшому з приводу об`єктів майнових прав, у тому числі і доплат, мають вирішувати спадкоємці, виходячи з успадкованих ними часток.

Отже, судовими рішеннями, які набрали законної сили, встановлено, щоспадкоємцями за заповітом є саме ОСОБА_4 , ОСОБА_1 і ОСОБА_7 і саме вони успадкували той обсяг майнових прав, що належав померлому і всі питання, які будуть виникати в подальшому з приводу об`єктів майнових прав, у тому числі і доплат, мають вирішувати спадкоємці, виходячи з успадкованих ними часток.

Згідно із частиною четвертою статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц зазначено, що преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта.

Подібні правові висновки висловлені Великою Палатою Верховного Суду у постановах: від 3 липня 2018 року у справі № 917/1345/17 (провадження № 12-144гс18), від 8 червня 2021 року у справі № 662/397/15-ц (провадження № 14-20цс21).

Таким чином, з урахуванням встановлених судом першої інстанції обставин справи, норм матеріального права, які регулюють спірні правовідосини між сторонами, а також висноків Верховного Суду щодо застосування норм Цивільного кодексу України щодо тлумачення заповіту, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позовних і вірно розтлумачив заповіт спадкодавця ОСОБА_5 .

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на власному тлумаченні і розумінні відповідачами спірних правовідносин, положень чинного законодавства, наявних судових рішень щодо спадкування майна та судової практики, вони не спростовують правильність висновків суду першої інстанцій і не дають підстав вважати, що районним судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, які передбачені статтею 376 ЦПК України, як підстави для скасування рішення суду.

Як неодноразово вказував ЄСПЛ, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

У контексті вказаної практики колегія суддів вважає вищенаведене обґрунтування цієї постанови достатнім, а висновки суду першої інстанції визнає більш логічно обґрунтованими та послідовними, аніж аргументи апеляційної скарги відповідачів.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України,підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

У такому разі розподіл судових витрат у вигляді сплаченого відповідачем судового збору за подання апеляційної скарги не проводиться згідно зі статтями 141, 382 ЦПК України.

Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 18 жовтня 2022 року у даній справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 12 червня 2023 року.

Головуючий С.А. Голуб

Судді: Т.О. Писана

Д.О. Таргоній