Справа № 463/1700/21 Головуючий у 1 інстанції: Галайко Н. М.
Провадження № 22-ц/811/2652/23 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2023 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

секретаря Марко О.Р.

з участю представника відповідача Львівської обласної прокуратури Яворського Я.Т.

розглянувши у відкриому судовому засіданні в приміщенні Львівського апеляційного суду у м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 14 листопада 2022 року в складі судді Галайко Н.М. у справі за позовом ОСОБА_1 до Львівської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України, Міністерства внутрішніх справ України про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури та суду, -

встановив:

У лютому 2021 року позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до відповідачів Львівської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України, Міністерства внутрішніх справ України про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури та суду.

З урахуванням змін та уточнень позовних вимог просила відшкодувати за рахунок державного бюджету України моральну шкоду, завдану незаконними діями органів дізнання, досудового слідства та прокуратури у розмірі 5 000 000 грн. 00 коп. та зобов`язати Державну казначейську службу України у безспірному порядку перерахувати з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на її користь грошові кошти у сумі 5 000 000 грн. 00 коп.

Вимоги обгрунтовувала тим, що позивачці завдана моральна шкода неправомірними діями та бездіяльністю прокуратури та слідчих під час проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0003276 від 30.09.2015, де вона визнана потерпілою.

Зокрема, неправомірні дії відповідачів полягають у неналежному розслідуванні кримінального провадження, затягуванні, також у не скеруванні обвинувального акту до суду, що, у тому числі, унеможливлює поновлення її трудових прав.

Вважає, що внаслідок незаконних, протиправних дій органу досудового розслідування їй завдано моральну шкоду, яка полягає у тому, що через дії відповідачів вона стала інвалідом 2-ої групи, погіршився стан її здоров`я.

У зв`язку з наведеним, просила позов задовольнити.

Оскаржуваним рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 14 листопада 2022 року у задоволені позову ОСОБА_1 до Львівської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України, Міністерства внутрішніх справ України про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури та суду відмовлено.

Рішення суду оскакржила позивачка ОСОБА_1 , вважає рішення незаконним, таким, що не грунтується на вимогах законодавства, судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи та які впливають на відшкодування моральної шкоди.

Апеляційну скаргу обгрунтовує тим, що слідчі Личаківського району відділу поліції та Львівської обласної прокуратури не вжили жодних заходів реагування у кримінальному провадженні №0003276 від 30.09.2015 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 382, ч.1 ст. 366, ч.1 ст. 364, ч.1 ст. 365, ч.1 ст. 212-1, ч.1 ст. 212, ч.2 ст. 190, ч.1 ст. 175 КК України та не подали обвинувального акту на відомих осіб Львівської міської ради, Винниківської міської ради, Західного управління міністерства Юстиції (м. Львів).

Додає, що жодні слідчі, прокурори після рішення Європейського суду з прав людини «Яворовенко та інші проти України» від 17.07.2014 за фальсифікацію та підробку документів, невиконання рішення Європейського суду з прав людини в даній кримінальній справі не притягнуті до відповідальності.

В цьому випадку Держава Україна повинна виплатити компенсацію за моральну шкоду, тому що вона, позивач, стала інваліди 2 групи кардіологічних захворювань пожиттєво, внаслідок їх бездіяльності, покривання злочинів, через багаторічну тяганину її здоровя неможливо поправити.

Слідчі та прокурори довготривалий час не виконують рішення національних судів, а також рішення ЄСПЛ від 17.07.2014 «Яворовенко та інші проти України», не виконані рішення національних судів Львівского окружного адміністративного суду від 30.12.2008 справа 2а-1041/08, Сьомого апеляційного адміністративного суду від 06.05.2019 справа №813/719/16, Восьмого апеляційного адміністративного суду від 20.04.2021 справа №813/5929/15, рішення Личаківського районного суду м. Львова від 05.07.2022 та від 11.07.2022, а також Галицького районного суду м. Львова від 18.08.2022 щодо внесення її заяв в ЄРДР.

Доказом неправосудності оскаржуваного рішення, на її думку, є рішення Восьмого апеляційного адміністративного суду від 06.06.2023 по справі №463/6946/22, що можна вважати як нововиявлені обставини, які не були досліджені Залізничним районним судом м. Львова у рішенні від 14.11.2022 по справі №463/1700/21.

Зауважує, що слідчими не було з`ясовано всіх фактів злочину і не було зроблено жодної експертизи за клопотанням потерпілої ОСОБА_1 . Наразі закінчити досудове розслідування у кримінальному провадженні немає можливості, оскільки у провадженні є клопотання позивачки про здійснення судово-економічної експертизи, яка залишається невиконаною.

Додає, що неправильне застосування норм матеріального права виразилось в неправильному тлумаченні закону щодо відшкодування майнової шкоди в частині стягнення моральної шкоди після непритягнення до кримінальної відповідальності протягом 8 років винних осіб Винниківської міської ради, Виконкому Винниківської міської ради, Львівської міської ради, ДВС України, Міністерства юстиції України та довготривале невизнання ОСОБА_1 потерпілою після ухвали Личаківського районного суду, Галицького районного суду м. Львова, нездійснення експертизи, компенсацією, коригуванням боргу за весь період вимушеного прогулу.

Просить скасувати рішення Залізничного районного суду м. Львова від 14 листопада 2022 року та постановити нове рішення на підставі викладених доводів.

У відзиві на апеляційну скаргу Львівська обласна прокуратура висловила свої заперечення з приводу доводів апеляційної скаги. При цьому зазначено, що сама по собі незгода позивачки з прийнятими посадовими особами правоохоронних органів рішеннями, які ОСОБА_1 були оскаржені в порядку, передбаченому КПК України, не свідчить про наявність правових підстав для відшкодування моральної шкоди. Подібних висновків дійшов Верховний Суд при розгляді справи №233/2582/17 у постанові від 11.04.2018, по справі № 199/1478/17 у постанові від 30.01.2019, по справі №641/3238/17 від 30.01.2019.

В даному випадку позивачка не довела належними та допустимими доказами факт заподіяння їй моральної шкоди внаслідок дій уповноважених осіб Дердавної казначейської служби України, Львівської обласної прокуратури та Міністерства внутрішніх справ України. Крім того, права позивачки, на порушення яких вона вона покликається, були відновлені шляхом оскарження такої бездіяльності в порядку, визначеному законом та за результатами якого були прийняті відповідні ухвали слідчими суддями, позивачкою також реалізовано своє право на компенсацію моральної шкоди за рахунок коштів державного бюджету на підставі рішень Європейського суду з прав людини.

Підсумовуючи викладене, вважає апеляційну скаргу ОСОБА_1 необгрунтованою та такою, що не підлягає до задоволення.

Представник відповідача Львівської обласної прокуратури Яворський Я.Т. в судовому засіданні апеляційну скаргу заперечив, в обґрунтування надав пояснення, аналогічні доводам відзиву на апеляційну скаргу.

Інші учасники справи, позивачка ОСОБА_1 , представники відповідачів державної казначейської служби України, Міністерства внутрішніх справ України, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи, в судове засідання не прибули, не повідомили суд про причину неявки.

На переконання колегії суддів, матеріалів справи достатньо для розгляду справи по суті, а тому вважає за можливе, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, розглядати справу за відсутності осіб учасників справи, які не з`явилися в судове засідання.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_2 на заперечення доводів скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 до задоволення не підлягає з таких підстав.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що наявність певних недоліків у процесуальній діяльності зазначених посадових осіб сама по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої й, відповідно, не може бути підставою для безумовного відшкодування моральної шкоди. При цьому, не будь яке рішення слідчого судді свідчить про протиправність дій державних органів, мають значення конкретні обставини, встановлені таким рішенням.

При встановленні у порядку судового контролю слідчим суддею протиправності дій чи бездіяльності слідчих органів для вирішення питання про відшкодування шкоди необхідним є доведення заподіяння такими діями (бездіяльністю) моральної шкоди та, відповідно, наявність причинно-наслідкового зв`язку між такими діями (бездіяльністю) та заподіяною шкодою.

У матеріалах справи відсутні докази на підтвердження наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями, бездіяльністю, рішеннями Львівської обласної прокуратури, структурами підрозділами Міністерства внутрішніх справ України та шкодою, яка, за твердженням позивачки, їй заподіяна.

Матеріали справи не свідчать про протиправність дій органів досудового розслідування та завдання моральної шкоди позивачці, враховуючи, що її права та інтереси були поновлені. А певна незгода позивачки з прийнятими посадовими особами рішеннями, які нею були оскаржені у порядку, передбаченому КПК України, не свідчить про наявність правових підстав для відшкодування їй моральної шкоди.

Оскільки у цій справі відсутні необхідні умови для притягнення відповідачів до цивільно-правової відповідальності, зокрема відшкодування моральної шкоди, тому суд вважав, що вимоги ОСОБА_1 є необґрунтованими.

Також суд звернува увагу на те, що Міністерство внутрішніх справ України, слідчі органи якого ніколи не здійснювали досудове слідство у вказаному провадженні, є неналежним відповідачем у справі, що є самостійною підставою для відмови у задоволені позовних вимог до вказаного відповідача.

Перевіряючи законність оскаржуваного рішення колегія суддів виходить із такого.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений ст. 16 ЦК України.

Звернувшись з відповідним позовом, позивач всилу ст.12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог.

З матеріалів справи встановлено, що у провадженні СВ Личаківського ВП ГУНП у Львівській області перебуває кримінальне провадження № 0003276 від 30.09.2015 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 382, ч. 1 ст. 366, ч. 1 ст. 364, ч. 1 ст. 365, ч. 1 ст. 212-1, ч. 1 ст. 212, ч. 2 ст. 190, ч. 1 ст. 175 КК України.

05.11.2019 першим заступником керівника Львівської місцевої прокуратури № 1 Кулинич Ю.М. винесено постанову про об`єднання кримінальних проваджень № 0000044 та № 0003276.

У ході досудового розслідування встановлено, що на виконанні відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області перебував виконавчий лист № 2а-1041 виданий 30.12.2008 Львівським окружним адміністративним судом про поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника міського голови м. Винники з соціально-економічних питань з 26.04.2005.

На виконання даного виконавчого документу 21.10.2009 відкрито виконавче провадження.

За невиконання боржником вимог виконавчих документів до боржника застосовано штрафні санкції, передбачені ст. 87 ЗУ «Про виконавче провадження».

В подальшому, 03.02.2010 державним виконавцем скеровано відповідні матеріали до Личаківського ВП ГУНП у Львівській області для прийняття рішення у порядку ст. 214 КПК України та проведення відповідної перевірки.

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 08.12.2015 встановлено, що розпорядження в.о. голови Винниківської міської ради О. Шевчука № 9 від 08.02.2011 скасовано, проте розпорядженням в.о. голови Винниківської міської ради О. Шевчуком № 10 від 08.02.2011 внесено зміни до розпорядження № 9 від 08.02.2011 та записано «Розпорядження Голови Винниківської міської ради № 17 від 16.04.2005 про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника міського голови м. Винники з соціально-економічних питань згідно п. 4 ст. 40 КЗпП України - скасувати».

28.02.2017 у кримінальному провадженні № 0003276, розпочатому 30.09.2015 року слідчим СВ Личаківського ВП ГУНП у Львівській області прийнято рішення про закриття провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України.

27.06.2017 року ухвалою Личаківського районного суду м. Львова скасовано постанову про закриття кримінального провадження №0003276 скаосвано.

Одночасно встановлено, що згідно ухвали Личаківського районного суду м. Львова від 24.05.2016 року постанову слідчого СВ Личаківського ВП ГУНП у Львівській області Черняховської Н. Е. від 18.04.2016 року про відмову у визнанні ОСОБА_1 потерпілою у кримінальному провадженні № 0003276 від 30.09.2015 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України, скасовано. Зобов`язано слідчого СВ Личаківського ВП ГУНП у Львівській області Черняховську Н.Е. відповідно ст. 55 КПК України вжити заходів щодо залучення ОСОБА_1 потерпілою у кримінальному провадженні № 0003276 від 30.09.2015 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України.

07.07.2016 року слідчим СВ Черняховською Н. Е. винесено постанову, якою визнано ОСОБА_1 потерпілою у кримінальному провадженні № 0003276 від 30.09.2015 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України.

14.11.2017 як свідок допитаний старший державний виконавець відділу примусового виконання рішень Головного територіального управління юстиції у Львівській області ОСОБА_3 , який повідомив, що виконавчі провадження № 15410374 та № 15409960 закінчено у зв`язку із повним виконанням боржником, а саме Винниківською міською радою виконавчих листів Львівського окружного адміністративного суду № 2а-1041 від 30.12.2008 з приводу поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника міського голови м. Винники з соціально-економічних питань із 26.04.2005 та № 2а-1041/2008 від 30.09.2009 з приводу того, щоб зобов`язати Винниківську міську раду здійснити відповідні записи у трудовій книжці ОСОБА_1 : про визнання недійсним попереднього запису про звільнення за п. 4 ст. 40 КЗпП України про поновлення на роботі ОСОБА_1 на посаді заступника міського голови м. Винник з соціально-економічних питань з 26.04.2005. Також, у ході допиту ОСОБА_3 повідомив, що фактів недопущення ОСОБА_1 до виконання нею її функціональних обов`язків з боку Винниківської міської ради зафіксовано не було.

Розпорядженням міського голови м. Винник від 08.02.2011 «Про виконання Постанови Львівського окружного адміністративного суду від 30.12.2008 року», зміненим розпорядженням № 10 від 10.02.2011 року, розпорядження голови Винниківської міської ради № 17 від 16.04.2005 року про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника міського голови з соціально-економічних питань згідно п. 4 ст. 40 КЗпП України скасовано, поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника голови м. Винники з соціально-економічних питань з 26.04.2005, вирішено внести відповідні записи у трудовій книжці ОСОБА_1 про визнання недійсним попереднього запису про звільнення за п. 4 ст. 40 КЗпП України та про поновлення на роботі.

17.11.2017 за результатами проведеного досудового розслідування у кримінальному провадженні №0003276, слідчим СВ Личаківського ВП ГУНП у Львівській області прийнято рішення про закриття провадження на підставі ч. 1 п. 2 ст. 284 КПК України.

Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова, 19.03.2018 постанову слідчого СВ Личаківського ВП ГУНП у Львівській області Черняховської Н.Е. від 17.11.2017 про закриття кримінального провадження № 0003276 від 30.09.2015 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України скасовано.

Водночас слідчого Личаківського ВП ГУНП у Львівській області Черняховську Н.Е. відсторонено від проведення досудового розслідування у вказаному провадженні та 03.04.2018 матеріали кримінального провадження прийняті до провадження слідчим Личаківського ВП ГУНП у Львівській області Коць Є.П.

В подальшому, слідчого Личаківського ВП ГУНП у Львівській області Коць Є.П. відсторонено від проведення досудового розслідування у вказаному провадженні та 03.10.2018 матеріали кримінального провадження прийняті до провадження слідчому Личаківського ВП ГУНП у Львівській області Клюк В.В.

30.09.2019 заступник начальника Личаківського відділу Львівської місцевої прокуратури № 1 Полянський О.С. виніс постанову про об`єднання кримінального провадження № 0000004 із кримінальним провадженням № 0003276.

09.10.2019 у порядку ст. 40 КПК України надано доручення встановити місце знаходження потерпілої ОСОБА_1 та вручити повістки для прибуття на допит у статусі потерпілої, допитати голову Винниківської міської ради.

Також, у Винниківську міську раду надіслано лист, яким викликано голову Винниківської міської ради та ОСОБА_4 21.10.2019 на 10 год. 00 хв до Личаківського ВП з метою їх допиту.

В Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області надіслано запит з метою встановлення у якому стані перебувають виконавчі провадження за заявою ОСОБА_1 , забезпечення явки державних виконавців, які займаються даними виконавчими провадженнями.

У Головне управління Держпраці у Львівській області надіслано запит з метою проведення перевірки щодо дотримання законодавства про працю у Винниківській міській раді.

22.10.2019 допитано голову Винниківської міської ради ОСОБА_5 та керуючу справами виконавчого комітету Винниківської міської ради.

Головне Управління Держпраці у Львівській області 15.11.2019 поінформувало слідчого, що підстави для здійснення заходу державного контролю за додержанням законодавства про працю за зверненням ОСОБА_1 відсутні.

Також за зверненням ОСОБА_1 у СВ ТУ ДБР у м. Львові зареєстроване кримінальне провадження № 0000193 від 07.12.2018 року за ч. 2 ст. 365 КК України.

19.06.2020 року на адресу Личаківського ВП надійшло провадження № 0000463 від 29.04.2020 за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 365 КК України.

Встановлено, що дане провадження зареєстроване на підставі ухвали суду за скаргою ОСОБА_1 , у матеріалах кримінального провадження наявні заяви ОСОБА_1 аналогічні, як і у матеріалах кримінального провадження № 0003276.

Також судом встановлено, що ОСОБА_1 встановлена друга група інвалідності, загальне захворювання, безтерміново, що підтверджується довідко до акту МСЕК серія 12 ААБ № 361566 від 21.10.2020 року (т. 1 а.с. 25).

Згідно із випискою із медичної картки амбулаторно (стаціонарного) хворого ОСОБА_1 консультативної поліклініки Львівського обласного клінічного лікувально-діагностичного кардіологічного центру від 01.03.2021, ОСОБА_1 встановлений діагноз: стабільна стенокардія ІІІ ФК. Після інфарктний кардіосклероз. Гідроперікард. Недостатність метрального клапана (2+). Дегенеративні зміни аортального клапана (1+). Гіпертонічна хвороба ІІІ, ст. 3, ризик 4 (дуже високий) Гіпертензивне серце. СН ІІ Б, із зниженою систилогічною функцією лівого шлуночка (т. 1 а.с. 172).

Колегія суддів виходить з того, що відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав і обов`язків має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, створеним відповідно до закону.

Статті 8, 55 Конституції України передбачають, що право на судовий захист належить до основних невідчужуваних прав і свобод людини.

Згідно ізстаттею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбаченіКонституцією та законами України.

За змістом статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом.

Статтею 13 Конвенції передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно достатті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Частинами 1, 2 ст. 1176 Цивільного кодексу України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою в повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду виникає у випадках, передбачених законом.

Ці ж положення закріплені у п. 1 ст. 1 Закону України Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду.

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 посилалась на те, що внаслідок бездіяльності, незаконних, протиправних дій органу досудового розслідування та прокуратури у зазначеному кримінальному провадженні їй завдано моральну шкоду у розмірі 5 000 000грн., що у тому числі, призвело до порушення її нормальних життєвих зв`язків, вимагає від неї додаткових зусиль для організації її життя, а також призвело до непоправних наслідків здоров`я.

Як вбачається зі ст.ст. 1, 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» та ч.1, ч. 2 ст. 1176 ЦК України, дія вказаних законодавчих актів розповсюджується на вичерпний перелік процесуальних дій уповноважених органів в межах кримінальної справи, оперативно-розшукової справи чи справи про адміністративне правопорушення.

В ході розгляду справи встановлено, що кримінальна справа стосовно ОСОБА_1 не порушувалася, до адміністративної відповідальності вона не притягувалася, при цьому, не встановлено інших обставин, передбачених ч. 1 ст. 1176 ЦК України та ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», які дають підстави для відшкодування майнової та моральної шкоди, жодних неправомірних дій, які б потягли за собою негативні наслідки для позивачки відповідачами не вчинено.

Натомість, відповідно до ч. 6 ст. 1176 ЦК України, шкода завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої (ніж передбачено в ч.ч. 1-5 цієї норми) незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені ч. 1 ст. 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок, та є вина зазначеної особи.

Обов`язковою умовою відшкодування моральної шкоди є наявність вини у діях особи, яка заподіяла таку шкоду, а також причинно-наслідкового зв`язку між такими діями і шкодою.

Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Практика ЄСПЛ з питання відшкодування моральної шкоди свідчить про те, що оцінка такої шкоди за своїм характером, є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом. Цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності. При цьому судова практика має забезпечувати правову визначеність у питанні щодо компенсацій за вчинення аналогічних правопорушень.

Зокрема у рішеннях ЄСПЛ неодноразово було застережено, що деякі форми нематеріальної шкоди, включаючи моральні страждання, за самою їхньою природою не завжди можна підтвердити конкретними доказами, але це не заважає суду присуджувати грошову компенсацію, якщо у нього є розумні підстави вважати, що заявник зазнав моральної травми, яка потребує такого відшкодування (рішення у справі Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі проти Сполученого Королівства Abdulaziz, Cabales and Balkandaliv. the United Kingdom) від 28 травня 1985 року, серія А, № 94, п.96).

Крім того практикою ЄСПЛ визнано презумпцію моральної шкоди, що означає правило, відповідно до якого, у разі порушення майнових або цивільних прав "середня", "нормально" реагуюча на протиправну поведінку щодо неї людина відчуває страждання (моральну школу).

З цього погляду можливість людини реалізувати своє природне право на одержання компенсації за страждання і переживання, спричинені посяганням на належні їй особисті немайнові блага, слід розцінювати як один з виявів верховенства права. Водночас усвідомлення взаємозв`язку відшкодування моральної шкоди з правом на доступ до ефективного засобу юридичного захисту вочевидь має спиратися на загальне переконання у спроможності юрисдикційного органу сформувати обґрунтоване уявлення щодо наявності та специфіки втілення моральної шкоди, що зазвичай виникає за подібних життєвих обставин.

У переважній більшості випадків ЄСПЛ: а) наголошує на розумно очікуваних, передбачуваних або звичайних за подібних обставин негативних наслідках, що мали б виникнути у немайновій сфері потерпілої особи; б) виходить з розумного врахування суті порушеного права, особливостей вчинення конкретного правопорушення та характерного для останнього негативного впливу на стан потерпілого; в) при визначенні розміру моральної шкоди керується власного практикою в аналогічних справах.

Для відшкодування моральної шкоди необхідно встановити та довести наявність усіх складових елементів цивільного правопорушення, насамперед спричинення позивачеві моральної шкоди.

Слід враховувати, що причинний зв`язок між шкодою, завданою потерпілому, та протиправним діянням заподіювача шкоди є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду.

Причинно-наслідковий зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без будь-яких додаткових факторів стала причиною завдання шкоди. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння.

Однією із засад кримінального провадження є гарантоване статтею 24 КПК України право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Відповідно до змісту частини першої статті 303 КПК України на досудовому провадженні можуть бути оскаржені такі рішення, дії чи бездіяльність слідчого або прокурора.

За правилом частини 2 статті 307 КПК України ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування може бути про: 1) скасування рішення слідчого чи прокурора; 2) зобов`язання припинити дію; 3) зобов`язання вчинити певну дію; 4) відмову у задоволенні скарги.

Таким чином, в ухвалі слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування реалізується така засада кримінального судочинства, як реалізація особою права на оскарження їхніх процесуальних рішень, дій чи бездіяльності до суду.

При цьому, наявність певних недоліків у процесуальній діяльності зазначених посадових осіб сама по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої й, відповідно, не може бути підставою для безумовного стягнення відшкодування моральної або матеріальної шкоди.

У постанові від 30 січня 2019 року у справі № 199/1478/17 (провадження № 61-4779св18) Верховний Суд зазначив, що сам факт зобов`язання ухвалою суду внести відповідні відомості до ЄРДР не свідчить про протиправність дій та завдання моральної шкоди позивачу, враховуючи, що права та інтереси позивача були поновлені. Лише незгода позивача з прийнятими працівниками органів прокуратури процесуальними рішеннями, які були ним оскаржені в передбаченому КПК України порядку, не свідчить про наявність правових підстав для відшкодування йому моральної шкоди в межах відповідного кримінального провадження.

Верховний Суд у постанові від 17 січня 2020 року у справі № 638/11414/18 (провадження № 61-2685св19) зазначив, що самі факти винесення слідчим суддею ухвал про зобов`язання відповідача внести відомості про кримінальне правопорушення до ЄРДР та розпочати розслідування, а також про скасування постанови про закриття кримінального провадження є не достатніми для застосування наслідків цивільно-правового характеру делікту. Не будь-яке рішення слідчого судді свідчить про протиправність дій державних органів, а мають значення конкретні обставини, встановлені таким рішенням. При встановленні в порядку судового контролю слідчим суддею протиправності дій чи бездіяльності слідчих органів, для вирішення питання про відшкодування шкоди необхідним є доведення заподіяння такими діями (бездіяльністю) моральної шкоди та, відповідно, наявність причинно-наслідкового зв`язку між такими діями (бездіяльністю) та заподіяною шкодою. Отже, саме по собі постановлення слідчим суддею ухвал не є підставою для притягнення відповідача до цивільно-правової відповідальності та відшкодування шкоди.

Також, Верховний Суд у постановах від 01 квітня 2020 року у справі № 641/7772/17 (провадження № 61-40338св18), від 30 червня 2020 року у справі № 641/7984/17 (провадження № 61-36602св18), від 11 вересня 2020 року у справі № 638/11416/18 (провадження № 61-19755св19), від 20 січня 2021 року у справі № 686/27885/19 (провадження № 61-8240св20), від 03 березня 2021 року у справі № 638/17962/15 (провадження № 61-9574св20) зазначав, що суд, здійснюючи нагляд за дотриманням верховенства права та законності у процесуальній діяльності слідчого та прокурора, забезпечує дотримання основних прав та інтересів особи та реалізує відповідний судовий контроль за їх діяльністю, що має на меті усунення недоліків у такій діяльності. При цьому, наявність певних недоліків у процесуальній діяльності зазначених посадових осіб сама по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої й, відповідно, не може бути підставою для безумовного стягнення відшкодування моральної або матеріальної шкоди.

Для встановлення факту заподіяння моральної шкоди внаслідок неправомірних рішень, дій та бездіяльності органів державної влади, необхідна наявність усіх складових елементів правопорушення, сукупність яких згідно з законом є підставою для відповідальності заподіювача за завдану моральну шкоду.

Встановивши фактичні обсавини справи, а також відсутність протиправних дій посадових осіб під час досудового провадження, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що незгода позивачки з рішеннями, прийнятими посадовими особами органів досудового розслідування, які оскаржувалися ОСОБА_1 в порядку, передбаченому КПК України, та їх скасування в судовому порядку, не свідчить про наявність правових підстав для відшкодування моральної шкоди позивачці.

У матеріалах справи також відсутні докази на підтвердження наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями, бездіяльністю, рішеннями Львівської обласної прокуратури та структурами Міністерства внутрішніх справ України та шкодою, яка, за твердженням позивачки, їй заподіяна.

Враховуючи, що докази протиправності таких дій також відсутні та взагалі не доведено належними та допустимими доказами факту заподіяння позивачці моральних страждань чи втрат немайнового характеру й, відповідно, заподіяння моральної шкоди, розмір якої є необґрунтованим, суд першої інстанції правомірно відмовив у задоволенні позову.

Окремо колегія суддів звертає увагу, що суд першої істанції правильно звернув увагу, що Міністерство внутрішніх справ, слідчі підрозділи якого не проводили досудове слідство у кримінальних справдженнях, є неналежним відповідачем у справі, що відповідно, є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог до вказаного відповідача.

Так, статтею 48 ЦПК України визначено, що сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачами і відповідачами можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Виходячи з положень цивільного процесуального законодавства відповідач це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є виключним правом позивача. Натомість встановлення належності відповідачів й обгрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Зазначене узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц.

Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача.

Таким чином, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті чи для закриття провадження у справі. За результатами розгляду справи суд відмовляє у позові до неналежного відповідача, що відповідає висновкам зазначеним у наведеній вище постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц та від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц).

Закон України «Про Національну поліцію», який опублікований 06 серпня 2015 року та набрав чинності 07 листопада 2015 року, визначає правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України.

Міністерво внутрішніх справ України та Національна поліція є окремими центральними органами виконавчої влади, не підпорядкованими один одному.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, у якому повно та всебічно встановлено обставини, що мають значення для цієї справи. Висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами.

За змістом статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 14 листопада 2022 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 13 грудня 2023 року.

Головуючий А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк