Справа № 509/601/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2023 року Овідіопольський районний суд Одеської області у складі:

головуючого судді Кочко В.К.,

за участю секретаря судового засідання Савченко М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт. Овідіополь об`єднану цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дійсним та за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання договору дійсним та за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання договору дійсним та за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про визнання договору дійсним

ВСТАНОВИВ:

07 лютого 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Овідіопольського районного суду Одеської області з позовом до ОСОБА_2 про визнання договору про поділ майна дійсним.

Позов обґрунтовує тим, що відповідач не виконує умови укладеного договору про поділ майна від 14.03.2016 року, підписаний між ОСОБА_1 ( НОМЕР_1 ), ОСОБА_2 (ОСОБА_2), ОСОБА_5 ( НОМЕР_2 ), ОСОБА_3 (ОСОБА_4), ОСОБА_4 (ОСОБА_5), згідно якого на думку позивача Складські приміщення та 1,81 га землі, що знаходяться у Одеському (Овідіопольському) районі, селищна рада Авангардівська, масив НОМЕР_3 , діл.298/2 на якій побудовані складські приміщення, належать усім братам ОСОБА_2, ОСОБА_1, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5, склад який знаходиться за даною адресою: поділили між собою порівну таким чином: Складські приміщення номер 7 та 12 по згоді усіх братів віддали ОСОБА_5 та перейшли у його власність. Складські приміщення номер 13 та 34 по згоді усіх братів віддали ОСОБА_2 та перейшли у його власність. Складські приміщення номер 28 та 29 по згоді усіх братів віддали ОСОБА_1 та перейшли у його власність. Складські при міщення номер 32 та 33 по згоді усіх братів віддали ОСОБА_3 та перейшли у його власність. Складські приміщення номер 1 та 2 по згоді усіх братів віддали ОСОБА_4 та перейшли у його власність».

Як зазначає позивач, з 14 березня 2016 року з моменту підписання договору та до теперішнього часу були побудовані на території земельної ділянки 1.81 га, розташованої: Овідіопольському районі смт. Авангард за рахунок усіх братів ОСОБА_2, ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 складські приміщення: № НОМЕР_4 , які згідно спірного договору про поділ майна є власністю усіх братів. Якщо раніше брати могли користуватись цими складськими приміщеннями та отримувати прибуток від здачі їх в оренду, то з позаминулого року відповідач вирішив забрати все собі. У зв`язку з чим, позивач звернувся до суду із дійним позовом та просить суд визнати договір від 14 березня 2016 року про поділ майна між ОСОБА_2, ОСОБА_1, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 дійсним.

Ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 07 лютого 2023 року провадження у справі відкрито та вирішено розглядати справу в порядку загального позовного провадження з викликом сторін.

Крім даного позову до суду були подані і інші тотожні позови з аналогічними вимогами іншими братами позивача (ОСОБА_1) до їх брата - відповідача (ОСОБА_2), по яким було відкрито провадження у справі № 509/362/23, справі № 509/463/23 та справі №509/602/23.

18 травня 2023 р. ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області суд, керуючись частинами 2, 3, 8-9 статті 188 ЦПК України об`єднав в одне провадження цивільну справу №509/601/23 за позовом ОСОБА_1 ( НОМЕР_1 ) до ОСОБА_2 (ОСОБА_2) про визнання договору дійсним та цивільну справу № 509/602/23 за позовом ОСОБА_5 (ОСОБА_3) до ОСОБА_2 (ОСОБА_2) про визнання договору дійсним та цивільну справу №509/362/23 за позовом ОСОБА_3 ( НОМЕР_5 ) до ОСОБА_2 (ОСОБА_2) про визнання договору дійсним та цивільну справу №509/463/23 за позовом ОСОБА_4 (ОСОБА_5) до ОСОБА_2 (ОСОБА_2) про визнання договору дійсним і справі було присвоєно реєстраційний номер №509/601/23.

28 лютого 2023 року від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого представник ОСОБА_2 (ОСОБА_2) адвокат Притула А.С. просить суд відмовити у задоволені позовних вимог Позивача до останнього, та зазначає, що позивачем всупереч ст.80 ЦПК України не надано належних, достовірних та допустимих доказів того, що між позивачем та відповідачем укладено договір про поділ майна, в матеріалах справи відсутній належний доказ; позивачем залучено до матеріалів справи в якості укладеного договору про поділ майна, документ, складений на 6-ти аркушах та викладений іноземною мовою без перекладу на українську мову в порядку, встановленому чинним законодавством, у зв`язку з чим сторона та суд позбавлений можливості дослідити їх зміст та дати правову оцінку та, як наслідок, не може покласти їх в основу майбутнього судового рішення; Позивачем не доведено загалом факту узгодження усіх істотних умов договору про поділ майна та укладання такого договору; Позивачем не надано належних доказів, для можливості визнання договору про поділ майна - чинним, а тому такий договір є нікчемним, який у відповідності до вимог ч. 1 ст. 216 ЦК України не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Аналогічні відзиви подані представником Відповідача й на інші позови у відповідних справах, які об`єднані в одне провадження, і знаходяться у матеріалах справи.

Позивачі своїм правом на відповіді на відзиви на позовні заяви в порядку ст. 179 ЦПК України не скористалися.

Представник відповідача адвокат Притула А.С. у судове засідання не з`явилася, надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, просила відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

У судове засідання призначене судом позивачі, їх уповноважені представники (представник) не з`явилися, про місце, дату та час судового розгляду справи були своєчасно повідомлені належним чином згідно ст.128 ЦПК України, проте про причини неявки суд не повідомили.

Щодо можливості розгляду справи за вказаної явки, суд застосовує позицію викладену Верховним Судом України.

Верховний Суд виходить з того, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору. (Відповідне положення міститься у постанові КЦС ВС від 1 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18.)

Таким чином, враховуючи достатність матеріалів справи для розгляду справи по суті, відсутність належних та обґрунтованих підстав для відкладення розгляду справи, суд вбачає розглянути справу за наявними у справі матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд вважає, що дані позови не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Як зазначають позивачі 14.03.2016 р. між ОСОБА_1 ( НОМЕР_1 ), ОСОБА_5 ( НОМЕР_2 ), ОСОБА_3 (ОСОБА_4), ОСОБА_4 ( НОМЕР_6 ) з однієї сторони та ОСОБА_2 (ОСОБА_2) з іншої, було укладено договір про поділ майна.

Судом встановлено, що позивачі зазначають про те, що за змістом договору про поділ майна від 14 березня 2016 року Сторони між собою поділили майно, що розташоване на території земельній ділянки 1,81 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 та інше майно.

Крім того, як зазначають позивачі з моменту підписання договору про поділ майна та до теперішнього часу на території 1,81 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 було побудовано складські приміщення: АДРЕСА_2 , АДРЕСА_3 , АДРЕСА_4 , АДРЕСА_5 , АДРЕСА_6 , АДРЕСА_7 , АДРЕСА_8 , АДРЕСА_9 , АДРЕСА_10 , АДРЕСА_11 , АДРЕСА_12 , АДРЕСА_13 , АДРЕСА_14 , АДРЕСА_15 , АДРЕСА_16 які згідно цього договору є власністю всіх братів. Свої зобов`язання за договором ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 виконали, а ОСОБА_2 свої не виконав, що стало підставою звернення до суду із позовом про визнання договору про поділ майна дійсним.

Відповідно до норм ст.ст.11, 525, 629 ЦК України підставами для виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договір, який є обов`язковим для виконання сторонами, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до положень ч.1ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншім актам цивільного законодавства.

Згідно ч. 1 ст.202, ч. 3 ст.203 ЦК України головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, який необхідно установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору та з`ясування питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме.

Поряд з тим, судом встановлено, що згідно ч. 4 ст. 334 ЦК України, права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Згідно ч. 1 ст.209 та ч. 1 ст.210 ЦК правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

Відповідно до ч. 3 ст.640 ЦК України договір, який підлягає нотаріальному посвідченню є укладеним з дня такого посвідчення.

Відповідно до роз`яснень наданих Пленумом Верховного Суду України у п.13 постанови від 6.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК пов`язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов`язків для сторін.

При розгляді спорів щодо визнання правочинів дійсними, на підставі ч. 2 ст. 220 ЦК України суду слід з`ясовувати дійсні причини, які перешкоджають нотаріальному посвідченню правочину та якими доказами це підтверджується, окрім того слід перевіряти чи не містить спірний правочин умов, які суперечать закону і які перешкоджають його нотаріальному посвідченню.

Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Як вбачається з положень ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд критично відноситься до тверджень позивачів, що залучений ними документ, складений на шести аркушах та викладений іноземною мовою без його перекладу на українську мову в порядку, встановленому чинним законодавством, та без його нотаріального посвідчення свідчить про факт укладання та узгодження письмового договору про поділ майна від 14 березня 2016 року між усіма братами - ОСОБА_1 ( НОМЕР_1 ), ОСОБА_5 ( НОМЕР_2 ), ОСОБА_3 (ОСОБА_4), ОСОБА_4 (ОСОБА_5) та ОСОБА_2 (ОСОБА_2), зважаючи на наступне.

Відповідно до ст.78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Статтею 9 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство в судах провадиться державною мовою.

Частиною 3 ст. 14 Закону України «Про засади державної мовної політики» передбачено, що сторони, які беруть участь у справі, подають до суду письмові процесуальні документи і докази, викладені державною мовою. У межах території, на якій поширена регіональна мова (мови), що відповідає умовам частини третьої статті 8 цього Закону, допускається подача до суду письмових процесуальних документів і доказів, викладених цією регіональною мовою (мовами), з перекладом, у разі необхідності, на державну мову без додаткових витрат для сторін процесу.

Главою 8 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Міністерством юстиції України 22.02.2012 № 296/5 визначено порядок засвідчення вірності перекладу, згідно з яким нотаріус може засвідчити вірність перекладу документа за усним зверненням заінтересованої особи, а також за клопотанням заінтересованої особи при вчиненні іншої нотаріальної дії, або засвідчити справжність підпису перекладача.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у листі від 16.05.2013 № 24-754/0/4-13 «Про практику розгляду судами цивільних справ з іноземним елементом» роз`яснив, що суд приймає документи, складені мовами іноземних держав, за умови супроводження їх нотаріально засвідченим перекладом українською мовою.

Судом встановлено, що ні один із позивачів не подав до суду належного, достовірного, достатнього та допустимого доказу в розумінні ст.ст 77-80 ЦПК України, а саме належним чином засвідченої копії укладеного договору про поділ майна від 14 березня 2016 року із супроводженням нотаріально засвідченого перекладу договору українською мовою.

Як вірно вказує представник відповідача, позивачем було залучено копію перекладу договору про поділ майна від 14 березня 2016 року на українську мову з російської, вірність перекладу перекладачем Брагарь Світланою Юріївною було засвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу 19 грудня 2022 року, проте переклад з афганської мови на російську мову, з якого у подальшому був зроблений переклад на українську мову, було здійснено позивачем самостійно, що свідчить про недопустимість даного доказу. Відповідно наступний самостійний переклад документу із російської мови на українську був засвідчений нотаріусом, але автентичність перекладу документу, складеного на афганській мові на російську не завірено в порядку чинного законодавства України.

Враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку. Подібні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 12 серпня 2020 року у справі №299/957/14-ц (провадження №61-5660св20) та від 14 травня 2022 року у справі № 944/3046/20 (провадження № 61-19719св21).

Крім того, відповідно до ч.4 ст. 203 ЦК України, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Недодержання сторонами правочину вимоги закону про його обов`язкове нотаріальне посвідчення, тягне за собою визнання такого правочину нікчемним. Чинним законодавством України чітко визначено, які правочини підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, в тому числі і договори про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності.

Згідно статті 181 ЦК України, до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Договори про поділ нерухомого майна відповідно до діючого законодавства підлягають нотаріальному посвідченню.

Відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Статтею 220 ЦК України визначено, що у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Судом встановлено, що залучений позивачем документ, зокрема договір про поділ майна. Складений афганською мовою без належного перекладу не містить нотаріального посвідчення правочину, як того вимагає ст. 181 ЦК України.

Частиною 2 ст. 220 ЦК України вказано, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Суд зазначає, що застосування частини другої статті 220 ЦК України, можливо за наявності таких умов: досягнення між сторонами згоди щодо усіх істотних умов договору; наявність письмових доказів досягнення домовленості щодо всіх істотних умов договору; повне або часткове виконання договору; ухилення однією зі сторін від його нотаріального посвідчення.

Судом встановлено, що у матеріалах справи такі докази та/або докази про наявність таких умов відсутні.

Відсутність таких умов та доказів, що їх підтверджують не можуть бути підставою для застосування частини другої статті 220 ЦК України.

Окремо слід зазначити, що відповідно положень ст. 640 Цивільного кодексу України правочин, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації, з моменту державної реєстрації.

Частиною 3 ст. 12 ЦПК України, визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч. 4 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Судом встановлено, відсутність в матеріалах даної справи будь-яких доказів, які б підтверджували факт укладення відповідного договору про поділ майна між вказаними вище сторонами.

Згідно чч.1-3 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

За змістом ст.ст.6, 627, 628, 638 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови: про предмет договору;умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду; а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Суд вважає, що позивачем не надано належних доказів на підтвердження того, що сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору про поділ майна від 14 березня 2016 року і відбулося повне його виконання, а відповідач ухиляється чи ухилявся від його нотаріального посвідчення, матеріали справи не містять таких доказів та взагалі навіть будь-якого посилання на таке.

Окрім цього, судом також було перевірено та встановлено, що у документі, складеному російською мовою (який позивачі вважають договором про поділ майна від 14 березня 2016 року) відсутні підписи усіх сторін, що свідчить про те, що ОСОБА_2, ОСОБА_1, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не узгодили між собою усі істотні умови договору, оскільки відсутнє вільне волевиявлення сторін, що суперечить ст. 203 ЦК України.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду вирішення справи.

Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ч. 1 ст. 316 ЦК України).

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена в його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ч.ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України).

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст. 328 ЦК України).

Так, згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_17 , будинок 298/1,298/2,299/1,299/2 зареєстровано нерухоме майно: склад А,Б, трансформаторна В, охорона Г, Д, офіс с насосною Ж, резервуар води ІІ, мостіння І. Окрім того, вказане нерухоме майно перебуває у спільній частковій власності та ОСОБА_2 належить 1/4 частка.

Серед інших зареєстрованих у визначеному чинним законодавством порядку власників у спільній 1/4 частковій власності відсутні, ОСОБА_1, ОСОБА_3 та ОСОБА_4, ОСОБА_5 у зв`язку з чим даний позов є необґрунтованим та таким, що свідчить про неправомірне втручання у вільне володіння, розпоряджання та користування власним майном, право щодо якого є непорушним.

Майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно) (ст. 355 ЦКУ) та може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Суб`єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади. ЦКУ закріплює наступні положення. Частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Втручання держави в право на мирне володіння майном, зокрема й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування, є предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).

Перший протокол ратифікований Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР і з огляду на приписи частини першої статті 9 Конституції України, статті 10 ЦК України застосовується судами України як частина національного законодавства. При цьому розуміння змісту норм Конвенції та Першого протоколу, їх практичне застосування відбувається через практику (рішення) Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).

Відповідно до сталої практики ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення у справах "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" від 23 вересня 1982 року, "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства" від 21 лютого 1986 року, "Колишній король Греції та інші проти Греції" від 23 листопада 2000 року, "Булвес" АД проти Болгарії" від 22 січня 2009 року, "Трегубенко проти України" від 02 листопада 2004 року, "Щокін проти України" від 14 жовтня 2010 року, "Сєрков проти України" від 07 липня 2011 року, "East/West Alliance Limited" проти України" від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії (принципи), які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно "суспільний", "публічний" інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя.

Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення "суспільного", "публічного" інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися "значною свободою (полем) розсуду". Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

З урахуванням вказаного, суд погоджується із доводом Відповідача відносно того, що оскільки ні ОСОБА_5, ні ОСОБА_1, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не є власниками нерухомого майна , а договір про поділ майна від 14 березня 2016 року є нікчемним, тому такі дії Позивачів свідчать про втручання в право власності ОСОБА_2 (ОСОБА_2), що є недопустимим.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

У зв`язку з чим, суд критично оцінює залучені докази позивачами (ОСОБИ_1,3,5) а саме копії накладних, якими вони безпідставно підтверджують те, що інша особа Нур Алі Пірпадшах ОСОБА_4 витрачала кошти на будівництво об`єктів нерухомості, оскільки такі докази не можуть підтверджувати дійсність чи недійсність укладеного договору про поділ майна, а також не можуть підтверджувати факту взагалі укладення договору. Також копії накладних надані до позову ОСОБОЮ_4 не підтверджують, що ці матеріали були придбані саме для будівництва спірного об`єкту та/або прийняти Відповідачем взагалі для цієї ж чи іншої мети. Відповідач ніяким договором доручення, довіреністю чи іншим чином позивачів на придбання жодних товарно-матеріальних цінностей не уповноважував і у ніяких договірних відношеннях з цього приводу з ними не перебував. Кожний із братів, у тому числі Відповідач є самостійними суб`єктами підприємницької діяльності і жодного відношення до майна один одного не мають.

Суд підтримує позицію представника відповідача і в тій частині, що залучені позивачем (ОСОБА_4) копії накладних не є допустимим доказом, оскільки в таких документах відсутні заповнені дані в обов`язкових реквізитах документа, за довіреністю отримав, підстава, та взагалі не відомо чи ці кошти були перераховані за даний товар (відсутній платіжний документ) і для чого здійснювалась така закупка.

Верховний Суд у постанові від 01.06.2020 по справі №906/355/19, підтверджуючи наявність договірних відносин між позивачем та відповідачем щодо поставки товару зазначив, що як доказ податкова накладна може оцінюватися судом лише у сукупності з іншими доказами у справі, проте не може буди єдиним доказом, на підставі якого суд встановлює факт постачання товару покупцю та його прийняття ним. Проте, оцінюючи податкові накладні у сукупності з іншими доказами у справі суди повинні враховувати положення Податкового кодексу України та фактичні дії як постачальника, так і покупця, щодо відображення ними в податковому та бухгалтерському обліку постачання спірного товару.

Більш того, варто зазначити, що відповідно до п.2.5 наказу Міністерства фінансів України №88 від 24.05.1995 «Про затвердження Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку» визначено, що повноваження на здійснення господарської операції особи, яка в інтересах юридичної особи або фізичної особи - підприємця одержує основні засоби, запаси, нематеріальні активи, грошові документи, цінні папери та інші товарно-матеріальні цінності згідно з договором, підтверджуються відповідно до законодавства. Такі повноваження можуть бути підтверджені, зокрема, письмовим договором, довіреністю, актом органу юридичної особи тощо.

Однак, проаналізувавши залучені позивачем копії накладних, було встановлено, що їх підписували невідомі особи, та відсутня інформація відносно того хто отримував товар та хто його поставляв. В матеріалах справи відсутня довіреність на отримання матеріальних цінностей , яка б підтверджувала повноваження представника продавця видану покупцем для передачі товару.

З урахуванням вказаного залучені докази також ставить у сумнів у достовірності та належності відповідності до ст. ст. 77, 79 ЦПК України.

Тому на думку суду, залучені копії накладних не відповідають обов`язковій властивості доказів, як допустимість, а тому останні не є джерелом доказів в силу приписів ст.76 ЦПК України.

Суд зазначає, що Європейський суд з прав людини зауважує на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги Позивачів не знайшли своє підтвердження та є такими, що не підлягають задоволенню.

За ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до чч.2-3 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в задоволенні позову- на позивача.

Керуючись ст.ст.4, 12, 19, 76-81, 133, 141, 188, 246, 247, 264, 265, 273 ЦПК України, ст.ст.203, 220, 316,321, 627, 628, 638 ЦК України суд ,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору про поділ майна від 14 березня 2016 року дійсним - відмовити.

У задоволені позову ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про визнання договору про поділ майна від 14 березня 2016 року дійсним - відмовити.

У задоволені позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання договору про поділ майна від 14 березня 2016 року дійсним - відмовити.

У задоволені позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання договору про поділ майна від 14 березня 2016 року дійсним - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя В.К. Кочко