Справа № 182/5400/23
Провадження № 2-о/0182/125/2023
У Х В А Л А

Іменем України

14.12.2023 року м. Нікополь

Суддя Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області Кобеляцька - Шаховал І.О., розглянувши заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа Орган опіки та піклування, про визнання особи недієздатною, встановлення над нею опіки та піклування,-

В С Т А Н О ВИ В:

ОСОБА_1 звернувся до Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області, заінтересована особа Орган опіки та піклування, з заявою про визнання особи недієздатною, встановлення над нею опіки та піклування.

Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02 листопада 2023 року заяву ОСОБА_1 було залишено без руху, виходячи з наступного.

Згідно вимог ч.3 ст.294 ЦПК України, справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду.

Вирішуючи питання про призначення до розгляду даної заяви, суд приймає до уваги положення ч.9 ст.10 ЦПК України про застосування аналогії закону до неврегульованих правовідносин та виходить з того, що заява, подана в порядку ст.294 ЦПК України, має відповідати загальним вимогам щодо форми та змісту позовної заяви, передбаченим положеннями ЦПК України, передбаченим ст.175 ЦПК України.

Відповідно до частини 5 статті 177 ЦПК України, заявник зобов`язаний додати до заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги.

Згідно п.1 ч.2 ст.293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про обмеження цивільної дієздатності фізичної особи, визнання фізичної особи недієздатною та поновлення цивільної дієздатності фізичної особи.

Відповідно до ст.41 ЦК України, правовими наслідками визнання особи недієздатною, є, зокрема, відсутність у неї права вчиняти самостійно будь-який правочин. Такі дії від імені недієздатної особи вчиняє її опікун.

Отже, призначення опікуна, у разі визнання особи недієздатною, є обов`язком суду за умови наявності відповідного подання органу опіки та піклування, оскільки, в такому випадку, у повному обсязі досягається мета цивільного судочинства - захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав особи, а, в даному конкретному випадку, - забезпечення повноцінного здійснення своїх прав недієздатною особою.

Порядок встановлення опіки над особою, яка визнана судом недієздатною, виконання опікуном своїх обов`язків та звільнення від повноважень опікуна визначений гл.6 ЦК України та Правилами опіки і піклування, затвердженими наказом Державного комітету України у справах сім`ї та молоді, Міністерства освіти України, Міністерства охорони здоров`я України, Міністерства праці та соціальної політики України від 26 травня 1999 року № 34/166/131/88.

Згідно ст.55 ЦК України та п.1.2 Правил, опіка (піклування) встановлюється також для захисту особистих і майнових прав та інтересів повнолітніх осіб, які за станом здоров`я не можуть самостійно здійснювати свої права і виконувати свої обов`язки.

Відповідно до ч.1 ст.60 Цивільного кодексу України, суд встановлює опіку над фізичною особою у разі визнання її недієздатною і призначає опікуна за поданням органу опіки та піклування.

Положеннями статті 63 ЦК України закріплено, що опікуном або піклувальником може бути лише фізична особа з повною цивільною дієздатністю; фізична особа може бути призначена опікуном або піклувальником лише за її письмовою заявою; опікун або піклувальник призначаються переважно з осіб, які перебувають у сімейних, родинних відносинах з підопічним, з урахуванням особистих стосунків між ними, можливості особи виконувати обов`язки опікуна чи піклувальника.

Згідно ч.1 ст.300 ЦПК України, суд вирішує питання щодо призначення над недієздатною особою піклувальника або опікуна не інакше, як за поданням органу опіки та піклування.

Тобто, нормами законодавства передбачено чіткий порядок призначення над недієздатними особами опіки, а саме - за поданням відповідного органу.

Однак, до заяви не було додано подання органу опіки та піклування про можливість призначення ОСОБА_1 опікуном над недієздатним ОСОБА_2 , а також доказів того, що заявник звертався з приводу цього питання до органу опіки та піклування.

Також, в заяві відсутні посилання на докази, які б свідчили про те, що заявник, який просить визнати його опікуном над недієздатним, здійснює постійний догляд та має можливість бути опікуном, оскільки акти з місця проживання, довідки та характеризуючий матеріал до заяви додано не було.

Більш того, будь-яких доказів стосовно того, що ОСОБА_2 потребує постійного догляду та не відповідає за свої вчинки внаслідок хвороби, не може самостійно опікуватись собою та доглядати за собою, заявником до матеріалів також надано не було.

Тобто, з матеріалів справи вбачалося, що заявник просив визнати недієздатним ОСОБА_2 , який, на його думку (без належного медичного підтвердження), не здатний повною мірою усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, потребує як медичного нагляду та лікування, так і постійної сторонньої допомоги та контролю. І в зв`язку з цим, він перебуває на обліку у КП «Нікопольська міська лікарня № 4» з діагнозом «серцева недостатність, кардіоскероз, з вираженим дементним синдромом». Однак, ані в заяві, ані в довідці з лікарні не було зазначено обставин щодо психічного розладу здоров`я ОСОБА_2 , що можуть бути підставою для визнання особи недієздатною. Попри це, заявник, без належного підтвердження, зазначав, що ОСОБА_2 має психічний розлад здоров?я та, на його думку, потребує догляду. Таким чином, заявнику слід було зазначити обставини, що свідчать про психічний розлад ОСОБА_2 , які істотно впливають на його здатність усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Крім цього, заявник вказував, що ОСОБА_2 йому доводиться батьком, проте, доказів на підтвердження даних обставин до заяви ним додано не було.

Також, в заяві міститься посилання на ту обставину, що ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , однак, на час звернення до суду з даною заявою має статус внутрішньо - переміщеної особи. Проте, на підтвердження даних обставини доказів долучено також не було.

04 грудня 2023 року на адресу Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від представника заявника ОСОБА_3 надійшла заява про усунення недоліків, проте, зазначенні в ухвалі Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області недоліки усунені не були, як й не були долучені вказані вище докази.

Тому у суду є всі підстави вважати, що передбачені ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02 листопада 2023 року недоліки усунуті не були.

При цьому, 11 грудня 2023 року від представника заявника ОСОБА_3 надійшло клопотання про зупинення провадження у справі у зв`язку з тим, що заявник по справі ОСОБА_1 29 листопада 2023 року під час виконання бойового завдання біля населеного пункту Терни Донецької області зник безвісті. Тому, вважає, що є всі підстави для зупинення провадження по справі.

Суддя, розглянувши матеріали, подану заяву про усунення недоліків та клопотання про зупинення провадження, вважає за необхідне зазначити наступне.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікована Україною Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.

Як наголошує Європейський суд з прав людини, у своїх рішеннях, сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням по справі, добросовісно користуватися належними йому процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Як вбачається з матеріалів справи, представник заявника в своїй заяві зазначила, що її довіритель копію ухвали не отримував, а про її наявність дізнався з Єдиного державного реєстру судових рішень. Тобто, фактично заявник про причини та невідповідність заяви вимогам чинного законодавства був обізнаний, проте, всупереч вимогам закону, від його імені представником була подана до суду уточнена заява, знову, без долучення відповідних документів та доказів, про які суд зазначив в ухвалі Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02 листопада 2023 року.

Тому, суд вважає, що заявник через свого представника в повному обсязі скористався своїми правом, проте, передбачені ухвалою суду недоліки ані заявником, ані його представником усунені не були.

Таким чином, враховуючи вищевикладені обставини, а також ч.1 ст.185 ЦПК України, якою передбачено, що суддя, встановивши, що заяву подано без додержання вимог, викладених у статті ст.175 ЦПК України, постановляє ухвалу про залишення заяви без руху з наданням строку для усунення недоліків, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.

Згідно з ч.3 ст.185 ЦПК України, якщо заявник не усунув недоліки заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається заявнику.

При цьому, щодо заявленого представником клопотання щодо зупинення провадження по даній справі, суддя зазначає наступне.

Судовий захист прав і свобод людини і громадянина необхідно розглядати як вид державного захисту прав і свобод людини і громадянина. І саме держава бере на себе такий обов`язок відповідно до частини другої статті 55 Конституції України. Право на судовий захист передбачає і конкретні гарантії ефективного поновлення в правах шляхом здійснення правосуддя. Відсутність такої можливості обмежує це право. А за змістом частини другої статті 64 Конституції України право на судовий захист не може бути обмежене навіть в умовах воєнного або надзвичайного стану (рішення Конституційного Суду України від 07.05.2002 №№ 8-рп/2002).

Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно ч.1, 2 ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Зупинення провадження по справі - це врегульована законом й оформлена ухвалою суду тимчасова перерва в провадженні у справі, викликана наявністю однієї із передбачених у законі обставин, які перешкоджають розглядові справи, до моменту, коли ці обставини перестануть існувати або будуть вчинені необхідні дії. Тобто інститут зупинення судового провадження застосовується не просто у зв`язку із виникненням підстав, передбачених процесуальним законом, а обумовлюється наявністю обставин, які створюють об`єктивні перешкоди для здійснення судового розгляду.

Обов`язок суду зупинити провадження у справі зумовлений об`єктивною неможливістю її розгляду, викликаний наявністю однієї із передбачених у законі обставин, які перешкоджають розглядові справи, коли зібрані докази не дозволяють встановити та оцінити певні обставини (факти), які є предметом судового розгляду. Для вирішення питання про зупинення провадження у справі суд у кожному випадку повинен з`ясовувати, чим обумовлюється неможливість розгляду справи.

У постанові Верховного Суду України 07 жовтня 2015 року у справі № 6-1367цс15 зазначено, що «зупинення провадження у справі - це тимчасове припинення судом вчинення процесуальних дій під час судового розгляду із визначених у законі об`єктивних підстав, які перешкоджають подальшому розгляду справи і щодо яких неможливо передбачити їх усунення. Межі зупинення провадження у справі не повинні призводити до зменшення розумного строку розгляду справи».

У постанові Верховного Суду України від 01 лютого 2017 року в справі № 6-1957цс16 зазначено, що «межі зупинення провадження у справі не повинні призводити до зменшення розумного строку розгляду справи. Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та11 до Конвенції», визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі».

Пунктом 2 ч.1 ст.251 ЦПК України передбачено обов`язок суду зупинити провадження у справі у разі перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції.

При цьому, вказана вище норма має тимчасовий характер, тобто, обмежується строком перебування сторони у складі Збройних Сил України, що переведені на воєнний стан. За такої умови, підстава для зупинення провадження у справі вичерпується тоді, коли участь сторони у складі Збройних Сил України припиняється. Сторона у справі може припинити участь у складі Збройних Сил України ще до припинення воєнного стану, якщо така можливість передбачена законодавством.

Наведене правове регулювання дозволяє дійти висновку, що норма пункту 2 частини 1 статті 251 ЦПК України може бути застосована судами при вирішенні питання про зупинення провадження у справі лише у разі перебування фізичної особи, яка є стороною чи третьою особою, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції, до припинення перебування такої фізичної особи у складі Збройних сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного суду від 27.02.2023 року у справі № 380/7845/21).

Тобто, в даному випадку, склались обставини, які фактично свідчать про той факт, що заявник 06 жовтня 2023 року, звернувшись до суду з заявою про визнання особи недієздатною та встановлення опіки над нею, намагався ввести суд в оману, оскільки з 12 січня 2023 року був призваний по мобілізації до ВЧ НОМЕР_1 , що спростовує факт його постійного догляду та опіки над батьком ОСОБА_2 . Тобто, посилання заявника на обставини, викладені в заяві, спростовуються витребуваними доказами. Недоліки, зазначені судом у ухвалі від 02.11.2023 року, усунуті не були.

Таким чином, враховуючи вищевикладені обставини, а також той факт, що заявником недоліки усунуті не були, що стало підставою для повернення заяви з підстав ст.185 ЦПК України, та з урахуванням тієї обставини, що провадження по справі не відкрито, суддя приходить до висновку, що підстави для зупинення провадження по даній справі відсутні.

Тому, вказану вище заяву, відповідно до ст.185 ЦПК України, необхідно вважати неподаною та повернути заявнику.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.175, 177, 185, 353 ЦПК України, суддя

У Х В А Л И В :

Заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа Орган опіки та піклування, про визнання особи недієздатною, встановлення над нею опіки та піклування - вважати неподаною та повернути заявнику.

Роз`яснити заявнику, що, згідно з ч.7 ст.185 ЦПК України, повернення заяви не перешкоджає повторному зверненню із заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для її повернення.

На ухвалу може бути подана апеляційна скарга до Дніпровського апеляційного суду Дніпропетровської області протягом п`ятнадцяти днів з дня його проголошення.

Суддя: І. О. Кобеляцька-Шаховал