Справа № 2о-114/07 Головуючий у 1 інстанції: Свірідова В.В.
Провадження № 22-ц/811/2287/22 Доповідач в 2-й інстанції: Мікуш Ю. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2023 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Мікуш Ю.Р.

Суддів:Приколоти Т.І.,Савуляка Р.В.

секретар Іванова О.О.

розглянувши в м.Львові у відсутності учасників справи цивільну справу №2-0-114/07 за апеляційною скаргою особи, що не брала участі у справі Львівської міської ради на рішення Шевченківського районного суду м.Львава від 13 червня 2007 року у справі за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту володіння,-

в с т а н о в и в :

24 травня 2007 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про встановлення факту володіння на праві приватної власності нежитловим приміщенням по АДРЕСА_1 .

Заявник мотивував свої вимоги тим , що нежитлові приміщення в мансардному приміщенні будинку АДРЕСА_1 були надані йому начальником ЖЕКу ОСОБА_2 для використання для своїх власних потреб і тимчасового проживання у 1992 році , як майстрові ЖЕКу. Дане приміщення перебувало у занедбаному стані, але він зробив ремонт,поміняв вікна та двері, поклав частково підлогу,поставив сантехніку. Мешканці будинку жодних заперечень йому не висловлювали. Використовує дане приміщення протягом 15 років, підтримуючи його, проводив поточний ремонт, перекрив дах, оскільки такий протікав. Протягом останніх двох років намагався оформити дане приміщення як власне, збирав відповідні документи. Жодних претензій зі сторони влади до нього немає, ЖЕК реорганізований, тому втрачений документ на підставі якого він отримав дане приміщення. На підставі наведеного змушений звернутись до суду. Просить суд постановити рішення, яким встановити факт володіння на праві власності ним нежитловим приміщенням заг.пл.13,8 кв.м. позначеним в технічному паспорті літерами 11-1 та 11-3, яке знаходиться у будинку АДРЕСА_1 .

Рішенням Шевченківського районного суду м.Львава від 13 червня 2007 року позов задоволено.

Встановлено факт володіння ОСОБА_1 на праві приватної власності нежитловим приміщенням заг.пл.13,8 кв.м. позначеним в технічному паспорті літерами 11-1 та 11-3,яке знаходиться у будинку АДРЕСА_1 .

Зобов`язано ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» провести державну реєстрацію належного заявнику на праві приватної власності нерухомого майна.

Рішення оскаржила особа ,яка не брала участі у справі Львівська міська рада. В апеляційній скарзі зазначає, що рішення суду є незаконним та таким, що прийняте з грубим порушенням норм матеріального і процесуального права. Звертає увагу, що будинок за адресою АДРЕСА_1 належить до комунальної власності територіальної громади м. Львова в особі Львівської міської ради та зареєстрований в ДРРП на підставі рішення Залізничного райвиконкому м.Львова №109 від 10.03.1987 року. Оскільки будинок в цілому перебуває в комунальній власності, то і всі нежитлові приміщення у ньому,які не приватизовані та не відчужені у приватну чи державну власність залишаються у комунальній власності. Отже прийняття рішень щодо визнання права власності у такому будинку порушують право власності Львівської міської ради на комунальне майно. Тобто у даній справі належним відповідачем є Львівська міська рада, яка не була залучена до участі у справі, та права якої порушено. Стверджує, що оскаржуваним рішенням суд фактично підмінив законодавчу процедуру оформлення права приватної власності на нежитлові приміщення. Також зазначає, що суд розглянув справу у порядку окремого провадження , однак така повинна розглядатися у позовному провадженні, оскільки у даних правовідносинах наявний спір про право, а саме з приводу набуття права приватної власності на нерухоме майно. Просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким у задоволені заяви відмовити.

Відповідач ОСОБА_1 відзив на апеляційну скаргу не подав, однак його відсутність не перешкоджає розгляду апеляційної скарги.

13 березня 2023 від ОСОБА_1 надійшло клопотання, в якому відповідач не погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про поновлення строку на апеляційне оскарження, а також звертає увагу на те, що Львівська міська рада не надала доказів того, що вона є власником спірних приміщень. Також зазначав, що не отримав копію апеелояційної скарги,яку просив надіслати за адресою АДРЕСА_2 .

На зазначену адресу суд скерував відповідачу копію апеляційної скарги, однак відповідач не отримав поштове відправлення, та таке повернулося без вручення з причини відсутності адресата за вказаною адресою (а.с.71).

Також у відповідь на клопотання ОСОБА_1 про надіслання копії апеляційної скарги на його електронну адресу, апеляційна скарга скерована електронною поштою двічі (а.с.58-59).

Наведене свідчить, що апеляційний суд всіма можливими способами надсилав відповідачу копію апеляційної скарги та повідомлення про дату,час і місце судового засідання, однак відповідач зазначені процесуальні документи проігнорував та не прибув в судове засідання.

Інші учасники справи в судове засідання теж не прибули, хоч належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, що стверджується довідками про доставку електронних листів.

Відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється (ч.2 ст.247 ЦПК України).

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення.

Відповідно до п.9 ч.1 Розділу XIII Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

З врахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції розглядає цю справу за правилами встановленими ЦПК України в редакції Закону № 2147-VIII від 03.10.2017, що набрала чинності 15 грудня 2017 року з наступними змінами і доповненнями станом на час розгляду справи апеляційним судом.

Процесуальним законом визначено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково (ст.352 ЦПК України).

Процедура апеляційного оскарження визначається за процесуальними правилами, які діють на момент подання апеляційної скарги, а не на час ухвалення оскарженого рішення (див. постанови Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 6 лютого 2019 року у справі № 361/161/13-ц і у складі Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 9 вересня 2020 року у справі № 2-833/10).

У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 2-3887/2009 висловлено правову позицію, що перебіг строку на апеляційне оскарження судового рішення для особи, що не була залучена до участі у справі розпочинається з моменту отримання копії оскаржуваного рішення .

У цій справі Львівська міська рада, яка діє як представник територіальної громади, не була залученою до участі у справі, подала апеляційну скаргу після набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року (далі - Закон № 2147-VIII), який набрав чинності 15 грудня 2017 року. Відповідно до загальновизнаного положення про дію процесуальних норм у часі незалежно від часу відкриття провадження у справі при вчиненні процесуальних дій застосовується той процесуальний закон, який діє на момент їхнього вчинення (див. постанову Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 6 лютого 2019 року у справі № 361/161/13-ц).

Наведене спростовує доводи відповідача про те, що суд апеляційної інстанції безпідставно поновив Львівській міській раді строк на апеляційне оскарження рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 13 червня 2007 року.

Відповідно до ч.1 ст.10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні" (далі Закон) сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Право комунальної власності - право територіальної громади володіти, доцільно, економно, ефективно користуватися і розпоряджатися на свій розсуд і в своїх інтересах майном, що належить їй, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування (ст.1 Закону).

Згідно з частинами 1,2,5 ст.60 Закону територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров`я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини.

Підставою для набуття права комунальної власності є передача майна територіальним громадам безоплатно державою, іншими суб`єктами права власності, а також майнових прав, створення, придбання майна органами місцевого самоврядування в порядку, встановленому законом.

Органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об`єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, укладати договори в рамках державно-приватного партнерства, у тому числі концесійні договори, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об`єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду.

Належність нежитлового приміщення в будинку АДРЕСА_1 на праві комунальної власності територіальній громаді м.Львова, підтверджується рішенням виконавчого комітету Залізничної районної ради народних депутатів від 10.03.1987 р.№109.

Задовольняючи заяву ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 надано заявнику у користування у 1992 році. На час передачі приміщення заявнику таке було у занедбаному стані, заявник за власні кошти зробив санітарний ремонт, оскільки керівництво ЖЕКУ йому обіцяло, що дане приміщення залишиться йому. Заявник протягом тривалого часу використовує зазначене приміщення, затратив значні кошти на приведення даного приміщення у відповідний стан, на нього ніхто протягом тривалого часу не претендує, а тому суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 набув на нежитлове приміщення право власності.

Однак, з таким висновком суду першої інстанції, колегія суддів не погоджується.

Відповідно до ст.263 ЦПК судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду зазначеним вище вимогам не відповідає.

Відповідно до ст.328 Цивільного кодексу України (далі ЦК) право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Частиною 8 ст.60 Закону «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб`єктів. Об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом.

В матеріалах справи відсутнє рішення органу місцевого самоврядування про передачу нежитлового приміщення у користування заявнику, відтак оскаржуваним рішенням вирішено питання про права, свободи та інтереси територіальної громади м.Львова в особі Львівської міської ради, оскільки нежитлові приміщення вибули з її володіння без її згоди та відома.

Наведене свідчить, що суд допустив процесуальні порушення, які полягають у незалученні до участі у справі Львівську міську раду як власника майна, що є обов`язковою підставою для скасування рішення відповідно до п.3 ч.4 ст.376 ЦПК України.

Комунальне підприємство - юридична особа, заснована на власності громади м. Львова. Комунальні підприємства є самостійними господарюючим статутними суб`єктами, які можуть здійснювати діяльність з метою одержання прибутку (доходу). Відносини органів місцевого самоврядування з комунальними підприємствами будуються на засадах їх підпорядкованості, підзвітності та підконтрольності органам місцевого самоврядування.

Надання приміщення у користування на підставі дозволу комунального підприємства не породжує виникнення права власності, а тому суд дійшов помилкового висновку про задоволення заяви.

Крім цього, суд розглянув дану справу в порядку окремого провадження, що не відповідало вимогам процесуального закону, який був чинним на час ухвалення рішення.

Відповідно до положень ст.256 ЦПК України ,який діяв на час ухвалення оскаржуваного судового рішення, суд розглядає справи про встановлення факту:1) родинних відносин між фізичними особами;2) перебування фізичної особи на утриманні;3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню;4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення;5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу;6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті;7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстасви вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.

У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

На відміну від позовного провадження, окремому провадженню притаманні такі ознаки, які характеризують його структурну самостійність та прикладну значущість і які визначаються такою суттєвою ознакою, як безспірність розгляду справ, що віднесені до окремого провадження. Важливою також є не тільки конкретна мета встановлення факту, а його зв`язок із певним суб`єктивним матеріальним правом.

У справах окремого провадження учасниками справи є заявники, інші заінтересовані особи, які є спеціальними суб`єктами цього виду провадження. При визначенні кола заінтересованих осіб у встановленні факту слід враховувати їх юридичний інтерес, а саме:

- тоді, коли факти, що підлягають встановленню, можуть вплинути на їх права та обов`язки;

- якщо це організації та установи, в яких заявник буде реалізовувати рішення про встановлення факту.

За змістом наведених положень закону окреме провадження є безспірним, оскільки в ньому не розглядається матеріально-правовий спір, а можуть встановлюватися тільки факти та стани, які мають юридичне значення, а також підтверджуватися наявність чи відсутність неоспорюваних прав.

Встановлення факту не повинно пов`язуватися з наступним вирішенням спору про право та впливати на обсяг цивільних прав та обов`язків в інших правовідносинах третіх осіб, які не були залучені до участі у справі як заінтересовані особи. Інакше така заява не підлягає розгляду в порядку окремого провадження, а відповідний факт, за наявності спору про право, має бути встановлений у справі в порядку позовного провадження.

Такий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 7 листопада

2018 року у справі № 638/2475/13-ц (провадження № 61-14906св18).

Визначальною обставиною під час розгляду заяви про встановлення певних фактів у порядку окремого провадження є те, що встановлення такого факту не пов`язане з наступним вирішенням спору про право цивільне.

Під спором про право необхідно розуміти певний стан суб`єктивного права; спір є суть суперечності, конфлікт, протиборство сторін, спір поділяється на матеріальний і процесуальний. Таким чином, виключається під час розгляду справ у порядку окремого провадження існування спору про право, який пов`язаний з порушенням, оспорюванням або невизнанням, а також недоведенням наявності суб`єктивного права, за умов, що є певні особи, які перешкоджають у реалізації такого права.

У зв`язку з викладеним, апеляційний суд дійшов висновку, що оскаржуваним рішенням вирішено питання про права та обов`язки Львівської міської ради, яка не була залучена до участі у справі, оскільки ним фактично визнано право власності на нежитлове приміщення загальною площею 13,8 кв.м., яке знаходиться у будинку АДРЕСА_1 , що належало на праві комунальної власності територіальній громаді м.Львова в особі Львівської міської ради. Також ця справа не підлягала розгляду в порядку окремого провадження.

Статтею 376 ЦПК визначено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо суд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі.

Відповідно до ст.141 ЦПК України з заявника підлягає стягненню судовий збір оплачений Львівською міською радою за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 374 ч.1 п.2; 376 ч.1 п.п.3,4;376 ч.3, 383; 384; 389-391 ЦПК України,-суд апеляційної інстанції

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу особи, що не брала участі у справі Львівської міської ради задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 13 червня 2007 року скасувати.

Ухвалити нове рішення.

Відмовити ОСОБА_1 у задоволенні його заяви про встановлення факту володіння нежитловим приміщенням на праві приватної власності.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Львівської міської ради 500,00 грн. судових витрат.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в порядку, визначеному ст. ст. 389-391 ЦПК України.

Повний текст постанови складений 13 червня 2023 року.

Головуючий Ю.Р.Мікуш

Судді: Т.І.Приколота

Р.В.Савуляк