Номер провадження: 22-ц/813/147/23
Головуючий у першій інстанції Калашнікова О. І.
Доповідач Цюра Т. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.05.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Цюри Т.В.,

Суддів: Сєвєрової Є.С., Комлевої О.С.,

За участю секретаря судового засідання: Трофименко О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 14 червня 2018 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Юрасова Анна Миколаївна про визнання договору удаваним правочином і визнання права власності

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2014 року, ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус ОМНО Юрасова А.М., в якому просив суд визнати договір дарування домоволодіння по АДРЕСА_1 , укладений 02.06.2004 року між ОСОБА_3 з однієї сторони і ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з другої сторони удаваним правочином; визнати дійсним договір купівлі-продажу домоволодіння по АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_3 і ОСОБА_2 ; визнати за ОСОБА_2 право власності на домоволодіння АДРЕСА_1 ; зобов`язати ОСОБА_1 повернути ОСОБА_2 1/2 частину домоволодіння з надвірними будівлями та спорудами за номером 61 та стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 сплачені судові витрати.

Заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 14 червня 2018 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Визнано удаваним правочином договір дарування домоволодіння по АДРЕСА_1 , укладений 02.06.2004 року між ОСОБА_3 з однієї сторони і ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з другої сторони, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Юрасовою А.М., зареєстрований в реєстрі за №1712.

Визнано дійсним договір купівлі-продажу продажу житлового будинку літ. «А» загальною площею 64 кв.м., в тому числі житловою 49,5 кв.м., з господарськими будівлями і спорудами у вигляді сараю літ. «В», льоху літ. « Г»,, огорож, мостіння, що розташовані на земельній ділянці площею 0,584 га по АДРЕСА_1 , укладений 02.06.2004 року між ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІН НОМЕР_1 і ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ,ІН відсутній та визнати за ОСОБА_2 право власності на житловий будинок літ. «А» загальною площею 64 кв.м., в тому числі житловою 49,5 кв.м., з господарськими будівлями і спорудами у вигляді сараю літ. «В», льоху літ. «Г», огорож, мостіння, що розташовані на земельній ділянці площею 0,584 га по АДРЕСА_1 .

У задоволенні іншої частини позову ОСОБА_2 відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ІПН НОМЕР_2 , зареєстрований АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в сумі 1280 грн.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 27 березня 2019 року залишено без задоволення заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Київського районного суду м. Одеси від 14 червня 2018 року.

Не погоджуючись з вказаним заочним рішенням суду, ОСОБА_1 подав до суду апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить суд скасувати заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 14 червня 2018 року, відповідно до ст. 376 ЦПК України та відмовити ОСОБА_2 у задоволенні його безпідставного позову в повному обсязі.

У відзиві на апеляційну скаргу, ОСОБА_2 , посилаючись на її необґрунтованість, просить суд залишити заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 14 червня 2018 року - без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 - без задоволення.

В судове засідання, призначене на 23.05.2023 року з`явився: представник ОСОБА_2 - ОСОБА_4 .

Інші учасники справи до суду не з`явилися, хоча були повідомлені належним чином, у відповідності до вимог ст. 128-130 ЦПК України, що підтверджується письмовими матеріалами справи. Заяв або клопотань про відкладення розгляду справи до суду не направили.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню , виходячи з наступного.

За змістом ч.ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам не відповідає, з огляду на наступне.

Так, судом першої інстанції встановлено, що 02.06.2004 року між ОСОБА_3 і ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу житлового будинку літ. «А» загальною площею 64 кв.м., в тому числі житловою 49,5 кв.м., господарських будівель і споруд у вигляді сараю літ. «В», льоху літ. «Г»,, огорож, мостіння, що розташовані на земельній ділянці площею 0,584 га по АДРЕСА_1 .

На виконання умов договору купівлі-продажу ОСОБА_3 передав ОСОБА_2 нерухоме майно по АДРЕСА_1 , а ОСОБА_2 за проданий йому будинок передав ОСОБА_3 грошові кошти в сумі, визначеній попереднім договором, укладеним сторонами за участю представника агенції нерухомості «Атланта» 27.04.2004 року.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, районний суд виходив з того, що дійсна спрямованість волі сторін при укладанні договору дарування 02.06.2004 року була направлена на приховання договору купівлі-продажу, серед іншого і з метою уникнути усіх податків, що підлягають сплаті при оформленні саме договору купівлі-продажу. Суд зазначив, що договір дарування є договором безоплатним, а надані до справи письмові докази свідчать, що позивач сплатив ОСОБА_3 реальну вартість будинку по АДРЕСА_1 (а.с. 14 розписка, а.с. 13 угода про укладання договору і передачу завдатку), а тому визнав договір дарування від 02.06.2004 року - удаваним.

Проте, повністю погодитись із таким висновком районного суду, апеляційний суд не може, оскільки він не в повній мірі відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, виходячи з наступного.

Так, відповідно до ст. 6, 11 та 12 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

У сенсі положень статті 202 ЦК України під правочином розуміють дії, спрямовані на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Дії як юридичні факти мають вольовий характер і можуть бути правомірними та неправомірними. Правочини належать до правомірних дій, спрямованих на досягнення правового результату.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України, зокрема, відповідно до частини 5 даної статті правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Стаття 235 ЦК України визначає, якщо сторонами вчинено правочин для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, він є удаваним . За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини.

Судовим розглядом справи встановлено, що 27.04.2004р. між ОСОБА_2 , (покупець) та ОСОБА_3 (продавець), в присутності представника ТОВ «Атланта» Горленко Д.О. було складено Угоду про укладання договору та передачу завдатку, відповідно до якої продавець ОСОБА_3 зобов`язується продати, а ОСОБА_2 зобов`язується купити в строк до 27.05.2004р. об`єкт нерухомості, який розташований в АДРЕСА_1 . Також угодою передбачено що в якості забезпечення виконання зобов`язань по даній угоді Покупець вносить Продавцю завдаток в розмірі 23985 грн., що в еквіваленті складає 4500 доларів США. (Том І: а.с. 13).

На виконання вимог вищевказаної угоди, 02.06.2004р. між ОСОБА_3 з однієї сторони та ОСОБА_1 і ОСОБА_2 з другої сторони, було укладено договір дарування, відповідно до якого ОСОБА_3 подарував, а ОСОБА_1 і ОСОБА_2 прийняли в дар в рівних частках домоволодіння з надвірними спорудами за номером АДРЕСА_1 . Відповідно до п.4 вказаного договору ціна договору склала 23373 гривні. Вказаний договір дарування посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Юрасовою А.М. та зареєстровано в реєстрі за №1714. (а.с. 15, 15 зворотня сторона).

Звертаючись до суду із вказаним позовом про визнання вищевказаного договору дарування удаваним правочином та повернення майна, ОСОБА_2 посилався на те, що під час оформлення відчуження домоволодіння у приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу між ними (сторонами договору) замість договору купівлі- продажу складено договір дарування будинку АДРЕСА_1 , хоча в дійсності мав місце такий правочин як купівля-продажу, що підтверджується розпискою від 02.06.2004 року про отримання ОСОБА_3 від ОСОБА_2 грошових коштів за проданий будинок, складеної у присутності свідків: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 (Том І: а.с. 14).

Позивач зазначав, що договір дарування (замість купівлі-продажу) складено за порадою знайомих - що так, начебто, простіше оформити документи та менше необхідно сплатити за оформлення, а він, як юридично неосвічена людина похилого віку, не бачив різниці щодо способу реєстрації на нього нерухомості. При оформленні договору дарування в коло обдарованих, крім нього, включено також його знайомого - ОСОБА_1 , у зв`язку із чим, будинок АДРЕСА_1 оформлено було на нього - ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в рівних частинах по частки на кожного.

ОСОБА_2 також зазначав, що включення ОСОБА_1 у коло обдарованих була викликана складними його життєвими обставинами та зацікавленістю в 2004 році ним та способом його життя, як Ігумена Української православної Церкви Київського Патріархату невідомими особами, які слідкували, збирали інформацію щодо нього у сусідів, знайомих, у зв`язку з чим в нього на той час виникло відчуття занепокоєності та страху щодо оформлення всього будинку лише н нього. При цьому, згідно усної домовленості між ним та ОСОБА_1 , останній повинен був на першу його вимогу повернути йому частку домоволодіння, яким у повній частині в дійсності користується він, у тому числі регулярно проводячи Богослужіння як Архімандрит Пантелеймон Української православної Церкви Київського Патріархату.

З урахуванням вищенаведених обставин справи, апеляційний суд погоджується із висновком районного суду в частині того, що дійсна спрямованість волі сторін при укладанні договору дарування 02.06.2004 року була направлена на приховання договору купівлі-продажу, серед іншого і з метою уникнути усіх податків, що підлягають сплаті при оформленні саме договору купівлі-продажу, договір дарування є договором безоплатним, а надані до справи письмові докази свідчать, що ОСОБА_3 отримав кошти за продаж будинку по АДРЕСА_1 , що останнім повністю підтверджено, у зв`язку із чим наявні підстави для визнання договору дарування від 02.06.2004 року - удаваним.

У доводах апеляційної скарги,ОСОБА_1 посилається на те, що він законно отримав свою частки майна відповідно до договору, який визнається удаваним, оскільки у ОСОБА_2 були відсутні кошти на купівлю будинку по АДРЕСА_1 , а для укладення цього договору йому довелося 02.06.2004 року продати нерухомість, яку він мав на Французькому Бульварі у м. Одеси та цього ж дня отримавши гроші вони уклали договір дарування між ОСОБА_3 з однієї сторони і ним - ОСОБА_1 , та ОСОБА_2 з іншої сторони. Усю частину матеріальних витрат поніс він, оскільки у ОСОБА_2 взагалі майже не було ніяких коштів не тільки на покупку будинку, а і на отримання другого екземпляру дарування будинку по АДРЕСА_1 , а тому, як зазначає апелянт, його 1/2 частки будинку законно належить йому.

При цьому, апеляційний суд зазначає, що фактично сам відповідач ОСОБА_1 підтвердив удаваність правочину - договору дарування як у своїй заяві про перегляд заочного рішення суду від 13.12.2018 року (Том І: а.с. 131-133), так і у клопотанні про перегляд заочного рішення суду від 15.01.2019 року (Том І: а.с. 143-146), зазначивши, що фактично укладено договір купівлі - продажу, а дарування житлового будинку по АДРЕСА_1 не відбулось та намірів безкоштовно передавати/приймати у власність вказане майно у сторін не було.

Вищезазначені доводи також підтверджені апелянтом ОСОБА_1 і у своїй апеляційній скарзі.

Посилання ОСОБА_1 , що будинок куплено за його особисті кошти, апеляційним судом оцінюється критично, оскільки належних доказів в підтвердження зазначеного, ОСОБА_1 до суду не надано. Більш того, апелянт обгрунтовує своє право лише на 1/2 частки спірного будинковолодіння.

Більш того, вказані доводи апелянта спростовуються матеріалами справи та відповідно дослідженими у судовому засіданні доказами, у тому числі письмовими (розпискою від 02.06.2004 року та угодою про укладення договору і передачі завдатку від 27.04.2004 року).

Безпідставними також є і посилання ОСОБА_1 про те, що ОСОБА_2 було надано до суду підроблену розписку ОСОБА_3 , де як зазначає апелянт свідки були дописані вже після написання та підписання розписки ОСОБА_3 .

Так, як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження отримання коштів ОСОБА_3 від ОСОБА_2 за проданий будинок, останній надав до суду копію розписки від 02.06.2004р., яка написана власноруч ОСОБА_3 в підтвердження отримання ним коштів від ОСОБА_2 за придбане домоволодіння в АДРЕСА_1 .

Вищевказана розписка засвідчена підписами свідків: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .

Зазначені обставини, повністю визнано продавцем будинку - та відповідачем ОСОБА_3 , що підтверджується поданою ним до суду заявою від 15.01.2018р. (Том І: а.с. 42).

Свідок ОСОБА_5 , якого було допитано під час судового розгляду цієї справи в суді першої інстанції, підтвердив факт засвідчення цієї розписки, що підтверджується протоколом судового засідання від 03.04.2018 року (Том І: а.с. 79-81).

Достовірність вказаної розписки підтверджується також угодою про укладення договору та передачу завдатку від 27.04.2004 року.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Жодних доказів щодо спростування зазначених обставин, апелянтом ОСОБА_1 до суду не надано, жодних клопотань про призначення експертиз до суду не подавалось.

Разом з тим, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити стосовно правових наслідків визнання договору удаваним.

Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, оспорюваний договір дарування від 02.06.2004р. був укладений між ОСОБА_3 з однієї сторони та ОСОБА_1 і ОСОБА_2 з другої сторони.

При цьому, як встановлено апеляційним судом та підтверджено матеріалами справи, ОСОБА_1 зареєстрований у вказаному будинку по АДРЕСА_1 (Том І: а.с. 27, 170-171) та особовий рахунок був відкритий на його ім`я (Том І: а.с. 201-203).

Так, у постанові Об`єднаної палати КЦС Верховного Суду від 14 лютого 2022 року у справі №346/2238/15-ц зроблено висновок, що удаваним є правочин, що вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, а не сторони правочину. Тобто сторони з учиненням удаваного правочину навмисно виражають не ту внутрішню волю, що насправді має місце. Відтак, сторони вчиняють два правочини: один удаваний, що покликаний «маскувати» волю осіб; другий - прихований, від якого вони очікують правових наслідків, а не «приховують» сторону правочину. Нормами ЦК України не допускається такої правової конструкції як позов про визнання недійсним договору в частині сторони договору. Стаття 235 ЦК України не може бути підставою для визнання правочину удаваним в частині сторони, оскільки це суперечить її положенням.

Верховний Суд відступив від попереднього висновку щодо можливості визнання договору недійсним у частині, що стосується покупця, за умови доведеності удаваності правочину і визнання дійсним покупцем за договором особи, для якої за її кошти було придбано майно, що був викладений у постанові від 22 липня 2020 року у справі № 265/3310/17 і від 08 грудня 2021 року у справі № 466/8968/19.

Зазначений висновок на підставі частини 4 статті 263 ЦПК України апеляційний суд враховує при застосуванні наведених норм права до спірних правовідносин.

З огляду на викладене, районний суд помилково визнав дійсним договір купівлі-продажу житлового будинку по АДРЕСА_1 від 02.06.2004 року, як укладений лише між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , тому рішення суду слід скасувати та визнати дійснимукладений договір купівлі-продажу між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 і ОСОБА_1 .

З урахуванням наведеного позовні вимоги про зобов`язання ОСОБА_1 повернути ОСОБА_2 1/2 частину домоволодіння з надвірними будівлями та спорудами за номером 61 , не підлягають до задоволення.

При цьому, позовні вимоги ОСОБА_2 щодо визнання за ним право власності на все домоволодіння АДРЕСА_1 , також, не підлягають задоволенню, оскільки є похідними від попередньої вимоги.

За вимогами п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 14 червня 2018 року - скасувати.

Прийняти постанову.

Позовні вимоги ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Визнати удаваним правочином договір дарування домоволодіння по АДРЕСА_1 , укладений 02.06.2004 року між ОСОБА_3 з однієї сторони і ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з другої сторони, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Юрасовою А.М., зареєстрований в реєстрі за №1712.

Визнати дійсним договір купівлі-продажу продажу житлового будинку літ. «А» загальною площею 64 кв.м., в тому числі житловою 49,5 кв.м., з господарськими будівлями і спорудами у вигляді сараю літ. «В», льоху літ. « Г»,, огорож, мостіння, що розташовані на земельній ділянці площею 0,584 га по АДРЕСА_1 , укладеного 02.06.2004 року між ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІН НОМЕР_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІН відсутній і ОСОБА_1 .

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 12.06.2023 року.

Головуючий Т.В. Цюра

Судді: Є.С. Сєвєрова

О.С. Комлева