ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 листопада 2023 року

м. Київ

справа № 522/8965/13-ц

провадження № 61-11903св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Білоконь О. В., Гулейкова І. Ю., Олійник А. С. (суддя-доповідач), Погрібного С. О.,

учасники справи:

позивач - Одеська міська рада,

відповідачі: ОСОБА_1 , Управління міського господарства Одеської міської ради, Комунальне підприємство «Міська агенція з приватизації житла», Приморський районний відділ Одеського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області, Реєстраційна служба Одеського міського управління Головного управління юстиції в Одеській області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Царевою Наталією Анатоліївною, на заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03 вересня 2014 року у складі судді Шенцевої О. П. та постанову Одеського апеляційного суду від 27 жовтня 2022 року у складі колегії суддів: Заїкіна А. П., Князюка О. В., Таварткіладзе О. М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2013 року Одеська міська рада звернулася до суду з позовом до Управління міського господарства Одеської міської ради, Комунального підприємства «Міська агенція з приватизації житла», Приморського районного відділу Одеського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області (далі - Приморський РВ ГУ МВС України в Одеській області), Реєстраційної служби Одеського міського управління Головного управління юстиції в Одеській області (далі - Реєстраційна служба) визнання незаконним та скасування розпорядження органу приватизації, визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності на житло, зобов`язання вчинити дії, виселення.

Позов обґрунтований тим, що 16 травня 2007 року Управлінням житлово-комунального господарства та паливно-енергетичного комплексу Одеської міської ради видано свідоцтво про право власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в рівних частках на квартиру АДРЕСА_1 на підставі розпорядження органу приватизації від 16 травня 2007 року № 204215 за заявою наймача ОСОБА_2 від 14 травня 2007 року.

Згідно з розпорядженням органу приватизації квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 23,40 кв. м, передано у власність ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у рівних частках, які проживають у цій однокімнатній квартирі

Проте ОСОБА_1 не була членом сім`ї ОСОБА_2 , оскільки у неї немає родинних відносин з ОСОБА_2 , вона жодного дня не проживала однією сім`єю з основним квартиронаймачем у квартирі АДРЕСА_1 .

У заяві для реєстрації за місцем проживання від 23 березня 2007 року ОСОБА_1 зазначила, що житлова площа квартири АДРЕСА_1 становить 28,02 кв. м, що дозволяє зареєструвати заявника згідно з нормою житлової площі, яка встановлена статтею 47 Житлового кодексу України (назва кодексу в редакції Закону від 21 квітня 2022 року № 2215-IX) (далі - ЖК України)у розмірі 13,65 кв. м на одну особу.

З технічного паспорту на квартиру АДРЕСА_1 випливає, що загальна площа квартири становить 23,4 кв. м. Цей факт також підтверджується копією особистого рахунку № НОМЕР_1 ОСОБА_2 , де зазначено, що загальна площа квартири становить 23,02 кв. м. Отже, ці обставини вказують на неправомірність прийняття заяви та проведення реєстрації за місцем проживання ОСОБА_1 .

У заяві від 14 травня 2007 року щодо оформлення передачі у приватну часткову власність квартири АДРЕСА_1 всі підписи проставленні ОСОБА_1 . Таке право було їй надано згідно з висновком опікунської ради Виконавчого комітету Березівської міської ради (далі - ВК Березівської міської ради) від 10 квітня 2007 року.

Відповідно до висновку ВК Березівської міської ради ОСОБА_1 , 1950 року народження, ОСОБА_1 була призначена опікуном над ОСОБА_2 , 1926 року народження.

Згодом було виявлено порушення норм цивільного законодавства, які регулюють порядок призначення піклування, а саме: частини першої статті 60, статті 61 та частини першої статті 63 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Також зазначений висновок не підтверджений рішенням ВК Березівської міської ради Одеської області.

Висновком опікунської ради ВК Одеської міської ради від 21 серпня 2009 року № 01-12-733 скасовано висновок опікунської ради ВК Березівської міської ради від 10 квітня 2007 року «Про визначення піклування над ОСОБА_2 , як такий, що винесений з порушенням норм чинного законодавства України».

Таким чином, внаслідок незаконної приватизації АДРЕСА_1 спричинена шкода інтересам територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради, оскільки спірний об`єкт знаходився в комунальній власності.

Просила:

визнати незаконним та скасувати розпорядження органу приватизації від 16 травня 2007 року № 204215;

визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право власності на житло ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 від 16 травня 2007 року;

зобов`язати Реєстраційну службу скасувати реєстрацію права власності об`єкта нерухомого майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_3 ;

зобов`язати Приморський РВ ГУ МВС України в Одеській області зняти з реєстраційного обліку ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_3 ;

виселити ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_1 .

Короткий зміст рішення та ухвали суду першої інстанції

Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 03 вересня 2014 року позов задоволено.

Визнано незаконним та скасовано розпорядження органу приватизації від 16 травня 2007 року № 204215.

Визнано недійсним та скасовано свідоцтво про право власності на житло ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 від 16 травня 2007 року.

Зобов`язано Реєстраційну службу скасувати реєстрацію права власності об`єкта нерухомого майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_3 .

Зобов`язано Приморський РВ ГУ МВС України в Одеській області зняти з реєстраційного обліку ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_3 .

Виселено ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_1 .

Суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 не є членом сім`ї ОСОБА_3 , оскільки у них відсутні родинні відносини, ОСОБА_1 з основним квартиронаймачем однією сім`єю у квартирі АДРЕСА_1 не проживала. Крім того, у заяві для реєстрації за місцем проживання від 23 березня 2007 року ОСОБА_1 зазначила помилкову площу спірної квартири. Також, у заяві від 14 травня 2007 року щодо оформлення передачі у приватну спільну часткову власність квартири АДРЕСА_1 , всі підписи проставленні ОСОБА_1 як опікуном ОСОБА_3 , проте зазначений висновок про опіку скасовано.

Таким чином, внаслідок незаконної приватизації квартири АДРЕСА_1 інтересам територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради, спричинена шкода, оскільки спірний об`єкт перебував у комунальній власності.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 30 березня 2022 року заяву представника ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03 вересня 2014 року у цивільній справі 522/8965/13-ц за позовом Одеської міської ради до ОСОБА_1 , Управління міського господарства Одеської міської ради, Комунального підприємства «Міська агенція з приватизації житла», Приморського РВ ГУ МВС України в Одеській області, Реєстраційної служби про визнання незаконним та скасування розпорядження органу приватизації, визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності на житло, зобов`язання вчинити певні дії, виселення залишено без задоволення.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Одеського апеляційного суду від 27 жовтня 2022 року заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03 вересня 2014 року скасовано, позов задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано розпорядження органу приватизації від 16 травня 2007 року № 204215.

Визнано недійсним та скасовано свідоцтво про право власності на житло ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 від 16 травня 2007 року.

Виселено ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_1 .

В іншій частині позову відмовлено.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про можливість розгляду справи за відсутності відповідачки ОСОБА_1 , зазначивши, що вона належним чином повідомлена про дату, час і місце судового засідання, а тому дійшов передчасного висновку про необхідність задоволення позову.

Згідно з матеріалами справи судові повістки про судове засідання суд першої інстанції направив учасникам справи, зокрема ОСОБА_1 . Проте рекомендоване повідомлення про вручення їй поштового відправлення про судове засідання, в якому ухвалене заочне рішення, повернулось до суду з відміткою: «за закінченням терміну зберігання», що не свідчить про її повідомлення про дату та час розгляду справи. Інших відомостей щодо повідомлення ОСОБА_1 про дату, час та місце розгляду справи немає.

Таке порушення є підставою для обов`язкового скасування судового рішення і ухвалення нового рішення (пункт 3 частини третьої статті 376 ЦПК України).

Суд апеляційної інстанції виходив з того, що права фізичної особи на приватизацію житлового приміщення зумовлені наявністю чи відсутністю у цієї особи права на проживання в об`єкті приватизації. ОСОБА_1 не довела факт проживання з ОСОБА_2 на час набуття права власності ОСОБА_1 на 1/2 частину спірного майна.

Згідно з матеріалами справи ОСОБА_1 зареєструвала місце проживання за адресою: АДРЕСА_4 березня 2007 року, тобто за півтора місяці до приватизації цієї квартири, що не можна вважати достатнім доказом підтвердження факту постійного проживання ОСОБА_1 за відповідною адресою.

У заяві для реєстрації за місцем проживання від 23 березня 2007 року ОСОБА_1 зазначила помилкову площу спірної квартири.

Також матеріали справи не містять рішення органу місцевого самоврядування щодо призначення ОСОБА_1 опікуном ОСОБА_2 . Висновок опікунської ради ВК Березівської міської ради таким не є.

Таким чином, позов про визнання незаконним та скасування розпорядження органу приватизації, визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності на житло та виселення підлягає задоволенню.

Позов в частині про зобов`язання вчинити дії не підлягає задоволенню, оскільки суд є правозастосовчим органом та не може підміняти інший державний орган, ухвалювати замість нього рішення.

Суд апеляційної інстанції зазначив, що врахував усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30). Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», пункт 32.)

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У листопаді 2022 року ОСОБА_1 через адвоката Цареву Н. А. звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03 вересня 2014 року та постанову Одеського апеляційного суду від 27 жовтня 2022 року, просить їх скасувати, ухвалити нове рішення про відмову у позові.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, а саме:

- прийняття судом першої та апеляційної інстанцій як доказів посилання на неіснуючих свідків, які не були заслухані в судовому засіданні, що грубо порушує вимоги частини шостої статті 81 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України);

- позбавлення права власності на квартиру з підстав технічної помилки (у заяві на приватизацію квартири неправильно вказана площа однокімнатної квартири), що порушує статтю 41 Конституції України та статтю 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).

- позбавлення права власності на квартиру на підставі того, що приватизація спірної квартири відбулася через півтора місяці після реєстрації місця проживання, що порушує статтю 41 Конституції України та статтю 1 Першого протоколу до Конвенції.

- позбавлення права власності стосовно померлої особи ОСОБА_2

- виселення зареєстрованої особи з її квартири без жодної правової підстави, що порушує норми статті 41 Конституції України, статті 1 Першого протоколу до Конвенції, статей 316, 328, 317, 319 ЦК України та статті 6 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Оскаржувані судові рішення є безпідставними, несправедливими та необґрунтованими.

Суди попередніх інстанцій в оскаржуваних судових рішеннях виклали факти, які не відповідають фактичним обставинам справи, не врахували доказів у справі, тому ОСОБА_1 безпідставно позбавлена права власності на єдине житло, навіть без виклику до суду.

Також суди першої та апеляційної інстанцій не взяли до уваги той факт, що ОСОБА_1 постійно проживала у спірній квартирі, яку потім приватизувала, що підтверджують відомості про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні, які надав Департамент надання адміністративних послуг 23 листопада 2021 року.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживали разом у спірній квартирі та підтримували одна одну. У цій квартирі ОСОБА_1 проживала задовго до своєї реєстрації у ній.

У спірній квартирі ОСОБА_1 проживала і проживає. Більше 14 років, а саме з моменту смерті ОСОБА_2 , з червня 2007 року і до сьогодні, вона підтримує квартиру в належному стані, за власний рахунок зробила ремонт усієї квартири.

Суди порушили статтю 41 Конституції України, статтю 1 Першого протоколу до Конвенції.

Заочне рішення було прийняте щодо позбавлення права власності не тільки ОСОБА_1 , але й ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Крім того, на момент подання позову сплинула позовна давність.

Суди порушили норми процесуального права, зокрема статтю 2 ЦПК України, оскільки розгляд справи в судах попередніх інстанцій був несправедливим та упередженим; частину першу статті 81 ЦПК України, оскільки позивач не надав жодного доказу вини відповідачки, не довів позовні вимоги; частину шосту статті 81 ЦПК України, оскільки судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях; суди не врахували докази у справі.

Аргументи інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу Одеської міської ради мотивований тим, що касаційна скарга не містить будь-яких доводів та доказів про період проживання ОСОБА_1 з основним квартиронаймачем ОСОБА_2 .

Реєстрація місця проживання ОСОБА_1 у спірній квартирі 30 березня 2007 року, тобто за півтора місяці до приватизації зазначеної квартири, ставить під сумнів факт постійного проживання ОСОБА_1 у спірній квартирі. Крім того, реєстрація місця проживання відбулася з порушенням норм законодавства України.

Доводи ОСОБА_1 , зазначені в касаційній скарзі, щодо скасування висновку опікунської ради ВК Березівської міської ради про доцільність призначення ОСОБА_1 опікуном над ОСОБА_2 незважаючи на те, що остання померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , не заслуговують на увагу, оскільки смерть останньої не впливає на законність відповідного висновку та на можливість його подальшого скасування.

ОСОБА_1 не заявляла заяву про сплив позовної давності ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції, ні при поданні касаційної скарги. Посилання ОСОБА_1 на застосування наслідків спливу позовної давності не обґрунтовані належним чином та не доведені.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 26 грудня 2022 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано матеріали справи.

У січні 2023 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 09 листопада 2023 року справу призначено до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у складі колегії з п`яти суддів.

Позиція Верховного Суду

Підстави відкриття касаційного провадження та межі розгляду справи

Згідно з пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанови суду апеляційної інстанції є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

Згідно зі статтею 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Касаційне провадження відкрито з підстави, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги та відзиву на неї, Верховний Суд дійшов висновку про часткове задоволення касаційної скарги з таких підстав.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

16 травня 2007 року Управлінням житлово-комунального господарства та паливно-енергетичного комплексу Одеської міської ради видано свідоцтво про право власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в рівних частках на квартиру АДРЕСА_1 (а. с. 7).

Зазначене свідоцтво про право власності на житло видане на підставі розпорядження органу приватизації від 16 травня 2007 року № 204215 за заявою наймача ОСОБА_2 та ОСОБА_1 від 14 травня 2007 року (а. с. 8).

Відповідно до розпорядження органу приватизації однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 23,40 кв. м, передано у власність ОСОБА_4 , ОСОБА_1 в рівних частках.

Згідно з відомості № П1-312292-ф/л про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні/будинку ОСОБА_1 зареєстрована у квартирі АДРЕСА_1 30 березня 2007 року.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 ЦК України).

Статтею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до статті 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує права або інтереси.

Статтею 8 Конвенції закріплено право на повагу до житла.

У статті 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до статті 345 ЦК України фізична або юридична особа може набути право власності на майно у разі приватизації державного та комунального майна у порядку, встановленому законом.

Відповідно до частин третьої, п`ятої статті 9 ЖК України громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Зазначені норми є загальними, оскільки відсилають до закону, тобто спеціального законодавства.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) (далі - Закон) приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.

Згідно з частиною першою статті 5 Закону, якщо загальна площа квартир (будинків), що підлягають приватизації, відповідає площі, передбаченій абзацом другим статті 3 цього Закону, зазначені квартири (будинки) передаються наймачеві та членам його сім`ї безоплатно. До членів сім`ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло на момент введення в дію цього Закону.

Незалежно від розміру загальної площі безоплатно передаються у власність громадян займані ними: однокімнатні квартири (частина перша статті 6 Закону).

Відповідно до частини другої статті 8 Закону передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають в цій квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку).

Отже, умовою приватизації житла є обов`язкова письмова згода всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, яка оформляється спільною заявою, а тимчасово відсутні дають письмове підтвердження.

Наслідком порушення вимог частини другої статті 8 Закону є визнання приватизації незаконною.

Згідно з пунктом 5 Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, затвердженого наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 15 вересня 1992 року № 56 (далі - Положення) передача займаних квартир (будинків) здійснюється в приватну (для одиноких наймачів) та у спільну (сумісну або часткову) власність за письмовою згодою всіх повнолітніх (віком від 18 і більше років) членів сім`ї з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку).

До членів сім`ї наймача включаються лише громадяни, які постійно мешкають у квартирі (будинку) разом з наймачем або за яким зберігається право на житло.

Отже, право право на приватизацію квартири мають особи, які постійно проживають у цій квартирі.

Відповідно до частини другої статті 64 ЖК України до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Згідно зі статтею 65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Обґрунтовуючи незаконність приватизації спірної квартири, Одеська міська рада посилалася на те, що приватизувати квартиру можуть лише громадяни, які постійно в ній мешкають або є членами сім`ї наймача, який бажає її приватизувати. Приватизація спірної квартири ОСОБА_1 таким вимогам Закону не відповідає.

Відповідно до статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особини є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Суди встановили, що ОСОБА_1 з 30 березня 2007 року зареєстрована у квартирі АДРЕСА_1 .

Суд апеляційної інстанції виходив з того, що оскільки ОСОБА_1 зареєструвала місце проживання у спірній квартирі 30 березня 2007 року, за півтора місяці до її приватизації, тому це не є достатнім доказом щодо факту її постійного проживання.

Зі змісту постанови суду апеляційної інстанції випливає, що суд обумовив право відповідачки на приватизацію лише з фактом її реєстрації у спірній квартирі, яка здійснюється на підставі Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», а не з її правом на житло та фактом проживання у квартирі.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 червня 2022 року у справі № 754/14628/17 (провадження № 61-10210св21) зазначено, що «при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що стаття 33 Конституції гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

Відповідно до правового висновку, висловленого Верховним Судом України у постанові від 11 липня 2012 року № 6-60цс12, у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача (частини перша та друга статті 64 ЖК України). ……Відповідно до частини другої статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження».

У постанові Верховного Суду України від 30 січня 2013 року, провадження

№ 6-125цс12, зазначено, що місцем постійного проживання особи є жиле приміщення, у якому особа постійно проживає, має передбачене статтею 64 ЖК України право користування цим приміщенням, яке зберігається за особою при її тимчасовій відсутності, а відтак особа має право на приватизацію разом з членами сім`ї. Відповідно правильним є висновок про те, що право особи на приватизацію пов`язане не з реєстрацією місця проживання особи у житлі, а з правом особи на житло та фактом її проживання у житловому приміщенні. Встановивши, що на час приватизації спірної квартири позивач як член сім`ї наймача, був зареєстрований і проживав у спірній квартирі, апеляційний суд дійшов висновку, що згідно із Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» він мав право на приватизацію квартири.

Виходячи з системного аналізу норм Закону, статті 64 ЖК України, статті 29 ЦК України місцем постійного проживання особи є жиле приміщення, в якому особа постійно проживає, має передбачені статтею 64 ЖК України права користування цим приміщенням і на яке за особою зберігається це право й у разі тимчасової відсутності, а отже, й право на приватизацію разом з іншими членами сім`ї.

Тому посилання в касаційній скарзі про відсутність висновку у правовідносинах про позбавлення права власності на квартиру на підставі того, що приватизація спірної квартири відбулася через півтора місяці після реєстрації місця проживання відповідачки, що не відповідає вимогам статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, є необґрунтованим, оскільки фактично зводиться до того, що суд ототожнив місце постійного проживання і реєстрації місця проживання. Проте існує усталена судова практика, зокрема зазначена вище, щодо вказаного питання. Водночас висновки суду апеляційної інстанції в цій частині не відповідають вказаним вище висновкам Верховного Суду України та Верховного Суду.

Згідно з частинами першою та шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (частина перша статті 89 ЦПК України).

Засадничими принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок з доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог. Саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції.

«Розгляд справи в судовому засіданні повинен відповідати всім вимогам ЄКПЛ, що гарантуватиме сторонам та суспільству дотримання мінімальних стандартів належним чином побудованого й справедливого судового процесу. Належний хід розгляду справи в судовому засіданні безпосередньо впливатиме на розуміння й сприйняття сторонами та суспільством ухваленого остаточного рішення. Це також повинно забезпечити суддю всіма елементами, необхідними для належної оцінки справи. Отже, належний розгляд справи в суді вирішальним чином позначається на якості судового рішення….. Прозорий і відкритий розгляд справи в судовому засіданні, а також дотримання принципів змагальності та рівності сторін є необхідними передумовами сприйняття рішення як належного як самими сторонами, так і громадськістю» (пункти 29, 30 Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень).

Дійшовши висновку про не доведення саме відповідачкою факту постійного її мешкання у спірній квартирі, суд апеляційної інстанції не взяв до уваги засадничі принципи цивільного процесу щодо доказування та розподілу обов`язків щодо доказування.

Тому лише встановлення того факту, що відповідачка була зареєстрована у спірній квартирі за півтора місяці до її приватизації, без встановлення судом обставин її постійного мешкання в цій квартирі, не може бути підставою для визнання незаконною приватизації квартири.

Крім того, Верховний Суд зазначає, що така підстава позову як те, що відповідачка постійно не мешкала у квартирі, яку приватизувала разом з ОСОБА_2 , потребує вагомої доказової бази, беручи до уваги те, що суд апеляційної інстанції, ухваливши у 2021 році рішення, зробив відповідний висновок через 15 років після смерті ОСОБА_2 за позовом органу місцевого самоврядування.

Розглянувши спір та ухваливши заочне рішення у справі, суд першої інстанції не виклав мотивів та висновків щодо задоволення позову, обмежившись посиланням на статтю 41 Конституції України, статті 21, 319, 321 ЦК України.

Згідно зі частинами першою - третьою статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

У позовній заяві Одеська міська рада посилалася на те, що відповідачка не була членом сім`ї ОСОБА_2 , оскільки у неї з останньою відсутні родинні відносини, вона жодного дня не проживала з ОСОБА_2 однією сім`єю. Вказувала, що ці обставини можуть підтвердити свідки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .

Також посилалася на те, що в заяві для реєстрації місця проживання ОСОБА_1 неправильно вказала розмір житлової площі, що вказує на неправомірність прийняття заяви та проведення її реєстрації у спірній квартирі; ОСОБА_1 під час приватизації квартири підписувала всі документи як опікун ОСОБА_2 , проте відповідний висновок про опіку був прийнятий з порушенням цивільного законодавства.

Одеська міська рада на обґрунтування позовних вимог до позовної заяви надала копії таких письмових доказів: витяг з будинкової книги про склад сім`ї; свідоцтво про право власності на житло від 16 травня 2007 року; розпорядження органу приватизації від 16 травня 2007 року № 204215; заяву про передачу у приватну власність спірної квартири; заяву про реєстрацію місця проживання; висновки опікунської ради ВК Березівської міської ради від 10 квітня 2007 року та від 21 серпня 2009 року № 01-12-733; технічний паспорт на спірну квартиру (а. с. 6-16).

Вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції мав надати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його законність та обґрунтованість.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , зокрема, посилалася на те, що справа була розглянута без її участі, суд першої інстанції не врахував доказів у справі, неправильно застосував норми матеріального права та грубо порушив норми процесуального права, на момент подання позовної заяви сплинула позовна давність, суд першої інстанції ухвалив рішення про позбавлення права власності не тільки ОСОБА_1 , а й щодо померлої особи ОСОБА_2 . Вказувала на рішення суду першої інстанції від 28 квітня 2021 року у справі № 522/10572/19, яким було визнано за нею право власності за набувальною давністю на1/2 частини спірної квартири. Суд порушив статтю 41 Конституції України та статтю 1 Першого протоколу до Конвенції, позбавивши її права власності.

Вказавши на те, що суд апеляційної інстанції врахував усталену практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30), а право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення ЄСПЛ у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», пункт 32), цей суд не взяв до уваги, що заочне рішення суду першої інстанції не містить ні оцінки встановлених обставин, ні висновків щодо застосування норм матеріального права, а також належним чином не дослідив фактичних обставин справи та питань права, що лежать в основі спору, не надав відповідь на доводи та аргументи сторін, які стосуються предмета доказування у справі та втручання держави у право власності особи та право користування житлом, з огляду на таке.

Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що доводи апеляційної скарги не підтверджують факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 саме на момент набуття відповідачкою права власності на1/2 частину квартири, а реєстрація її місця проживання за півтора місяці до приватизації не є достатнім доказом у справі.

Відповідно до Єдиного державного реєстру судових рішень (далі - ЄДРСР), рішенням Приморського районного суду міста Одеси від 03 червня 2008 року у справі № 2-6585/08 позов ОСОБА_1 до ОСОБА_7 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Шоста одеська державна нотаріальна контора, про визнання права власності на спадкове майно задоволено. Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після смерті - ОСОБА_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 . Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 08 грудня 2009 року рішення Приморського районного суду міста Одеси від 03 червня 2008 року скасовано, справу направлено на новий розгляд.

В ЄДРСР немає відомостей про подальший розгляд цієї справи.

Згідно з ЄДРСР рішенням Приморського районного суду міста Одеси від 23 листопада 2010 року у справі № 2-6088/10 за позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_1 , ОСОБА_7 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Шоста одеська державна нотаріальна контора, Одеська міська рада та Приморська районна адміністрація Одеської міської ради, про визначення додаткового строку для прийняття спадщини встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла сестра ОСОБА_8 - ОСОБА_2 . Після її смерті відкрилася спадщина у вигляді 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , яка належала їй на праві власності. Позивачка не зверталася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини у зв`язку з тим, що за домовленістю між нею та її родичами, ОСОБА_1 та ОСОБА_7 , вони на сімейній раді вирішили, що нерухоме майно, яке належало померлій ОСОБА_2 переходить у власність ОСОБА_1 , яка протягом більше 5 років проживала з померлою однією родиною і фактично повністю утримувала її, оскільки ОСОБА_2 протягом останніх років дуже хворіла.

В ЄДРСР немає відомостей про оскарження цього рішення.

Відповідно до ЄДРСР ухвалою Приморського районного суду міста Одеси від 23 листопада 2010 року провадження у справі № 2-6088/10 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_7 , Одеської міської ради, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Шоста одеська державна нотаріальна контора, Приморська районна адміністрація Одеської міської ради, про встановлення факту проживання однією сім`єю зі ОСОБА_9 закрито.

Згідно з ЄДРСР, рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 28 квітня 2021 року у справі № 522/10572/19 позов ОСОБА_1 до Одеської міської ради про визнання права власності задоволено. Визнано за ОСОБА_1 право власності за набувальною давністю, на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 загальною площею 23,4 кв. м, яка належала на праві власності - ОСОБА_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 02 серпня 2022 року провадження у справі за заявою Одеської міської ради про перегляд судового рішення Приморського районного суду міста Одеси від 28 квітня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Одеської міської ради про визнання права власності за нововиявленими обставинами зупинено до набрання законної сили судового рішення у справі № 522/8965/13-ц.

Суд апеляційної інстанції не надав оцінки обставинам, що встановлені рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 28 квітня 2021 року у справі № 522/10572/19, на яке посилалася в апеляційній скарзі ОСОБА_1 , а також вказаними вище судовими рішеннями, які внесені до ЄДРСР, та стосуються спірної квартири, яка є предметом спору у справі, що переглядається касаційним судом, діям ОСОБА_1 щодо звернення до суду з позовами з метою набути право власності на 1/2 частину спірної квартири.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Визнавши незаконним та скасувавши розпорядження органу приватизації від 16 травня 2007 року № 204215 повністю, в тому числі й щодо належної 1/2 частини спірної квартири померлій ОСОБА_2 , суд апеляційної інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги не з`ясував та не виклав будь-яких висновків, кому належить частина квартири АДРЕСА_1 після смерті ОСОБА_2 , не зазначив, на якій правовій підставі визнав недійсною приватизацію квартири в частині щодо померлої особи з урахуванням підстав позову.

Також не ґрунтується на нормах матеріального права висновок судів попередніх інстанцій про те, що оскільки висновок опікунської ради ВК Березівської міської ради від 10 квітня 2007 року скасовано висновком опікунської ради ВК Березівської міської ради від 21 серпня 2009 року, то це є також підставою визнання приватизації квартири недійсною, з огляду на таке.

Висновком опікунської ради ВК Березівської міської ради від 21 серпня 2009 року № 01-12-733 скасовано висновок опікунської ради ВК Березівської міської ради від 10 квітня 2007 року «Про визначення піклування над ОСОБА_2 , як такий, що винесений з порушенням норм чинного законодавства України».

Підставою скасування зазначеного висновку було порушення норм цивільного законодавства, які регулюють порядок призначення піклування, а саме: частини першої статті 60, частини першої статті 61, частини першої статті 63 ЦК України. Також цей висновок не підтверджений рішенням ВК Березівської міської ради.

Проте така підстава як скасування висновку опікунської ради ВК Березівської міської ради не може бути підставою для скасування розпорядження органу приватизації від 16 травня 2007 року № 204215.

Відповідно до пункту 5.4 наказу Державного комітету України у справах сім`ї та молоді від 26 травня 1999 року № 34/166/131/88 «Про затвердження Правил опіки та піклування» опіка припиняється унаслідок смерті підопічного.

Враховуючи, що ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , тому висновок опікунської ради ВК Березівської міської ради від 10 квітня 2007 року вичерпав свою дію з дня смерті ОСОБА_2 .

За життя ОСОБА_2 . Одеська міська рада не порушувала питання про незаконність приватизації квартири.

Порушення цього питання після смерті ОСОБА_2 є порушенням правової визначеності в частині впевненості відповідачки у тому, що її правове становище і в майбутньому, а саме право власності на квартиру та право користування нею залишатиметься стабільним.

У рішенні Конституційного Суду України від 16 квітня 2009 року № 7-рп/2009 за конституційним поданням Харківської міської ради щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 19, статті 144 Конституції України, статті 25, частини чотирнадцятої статті 46, частин першої, десятої статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) Конституційний Суд України дійшов висновку, що органи місцевого самоврядування мають право приймати рішення, вносити до них зміни та скасовувати їх на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією і законами України, керуючись у своїй діяльності ними та актами Президента України, Кабінету Міністрів України.

При цьому Конституційний Суд України зазначив, що в Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність (стаття 3). Органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами (стаття 74 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»). Тож, органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб`єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Це є «гарантією стабільності суспільних відносин» між органами місцевого самоврядування і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення. Ненормативні правові акти органу місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, тому вони не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання.

З огляду на викладене органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення (у цій справі висновок про встановлення опіки), вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб`єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення.

Суд апеляційної інстанції, дійшовши висновку про задоволення позову, який стосується втручання держави у право власності ОСОБА_1 на квартиру і як наслідок у право користування нею, не взяв до уваги практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine).

Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (рішення ЄСПЛ у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria).

У пунктах 70-71 рішення у справі «Рисовський проти України» (29979/04) ЄСПЛ, аналізуючи відповідність мотивування Конвенції, підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування», зазначивши, що цей принцип передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб .

Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (див. зазначене вище рішення у справі «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), № 10373/05, пункт 73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (там само). З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), № 36548/97, пункт 58). Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (див. зазначене вище рішення у справі «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), пункту 74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (рішення у справах «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), пункту 58, «Ґаші проти Хорватії» (Gashi v. Croatia), № 32457/05, пункту 40, «Трґо проти Хорватії» (Trgo v. Croatia), №35298/04, пункту 67).

Подібні висновки, викладені у постановах Верховного Суду у постановах від 16 грудня 2020 року у справі № 522/20788/14-а, від 09 квітня 2020 року у справі № 814/926/17, від 05 травня 2022 року у справі № 591/3810/19, від 21 січня 2021 року у справі № 750/11678/19.

Відповідно до пунктів 41, 48, 50 рішення ЄСПЛ у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine»), рішення від 02 грудня 2010 року) втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50).

У той же час, оцінюючи доводи заявників, що застосування цих положень у їхній справі було непередбачуваним, Суд зазначає, що їх договір найму було ретроспективно визнано недійсним, як такий, що не мав законних підстав від самого початку, після його десятирічної офіційної реєстрації компетентними органами. …….Суд вважає, що такий висновок потребує вагомої доказової бази, беручи до уваги, зокрема, те, що його зробили після смерті власниці квартири на прохання третьої сторони (держави) через 10 років від дати, про яку йдеться. ….Судам необхідно було встановити баланс між інтересами родини заявників із двома неповнолітніми дітьми, які тривалий час були наймачами квартири, та фінансовими інтересами держави в одержанні максимального доходу від продажу квартири, набутої як майно померлої особи, у якої немає спадкоємців ні за законом, ні за заповітом.

З огляду на прецеденту практику ЄСПЛ Верховний Суд зазначає, що за умови встановлення правових підстав для визнання незаконним та скасування розпорядження органу приватизації та виселення, суд апеляційної інстанції мав надати правову оцінку необхідності втручання у право власності відповідачки за допомогою «трискладового тесту» як юридичної конструкції, який є засобом перевірки необхідності втручання у права особи, а також вирішити конфлікт між правами та інтересами позивача та ОСОБА_1 , яка як власник зареєстрована у квартирі та в ній проживає, яка є єдиним її житлом, за твердженням відповідачки.

Суд не надав оцінки і не виклав мотивів щодо легітимної мети та дотримання пропорційності позбавлення відповідачки права власності та права користування квартирою, не надав оцінки відповідним її доводам.

Крім того, у заяві про перегляд заочного рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03 вересня 2014 року ОСОБА_1 посилалася на сплив позовної давності (а. с. 71-72), в апеляційній скарзі на заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03 вересня 2014 року ОСОБА_1 посилалася на сплив позовної давності (а. с. 104-107) та в касаційній скарзі на заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03 вересня 2014 року та постанову Одеського апеляційного суду від 27 жовтня 2022 року ОСОБА_1 посилається на сплив позовної давності.

Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до частини третьої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

ЄСПЛ вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (No. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16, провадження № 12-143гс18, зазначено, що «застосування положень про позовну давність та відмова в позові з цієї підстави здійснюється в разі, коли суд попередньо встановив наявність порушеного права, на захист якого подано позов, та обґрунтованість і доведеність позовних вимог».

Отже, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові та застосовується тільки до обґрунтованих позовних вимог.

У разі, коли суд дійде висновку, що заявлені позовні вимоги, є необґрунтованими, суд повинен відмовити у задоволенні такого позову саме з цієї підстави.

З ухвали Приморського районного суду м. Одеси від 30 березня 2022 року та постанови Одеського апеляційного суду від 27 жовтня 2022 року випливає, що суди попередніх інстанцій на вказані доводи відповідачки уваги не звернули та відповіді не надали.

Щодо підстави касаційного оскарження, а саме відсутності висновків Верховного Суду, то Верховний Суд зазначає таке.

Крім принципів цивільного права: справедливості, добросовісності та розумності, - суд касаційної інстанції керується аксіомою цивільного судочинства: «Placuit in omnibus rebus praecipuum esse iustitiae aequitatisque quam stricti iuris rationem», яка означає «У всіх юридичних справах правосуддя й справедливість мають перевагу перед строгим розумінням права».

Верховний Суд враховує, що стаття 6 § 1 Конвенції гарантує тільки «процесуальну» справедливість, що на практиці розуміється як змагальні провадження, у процесі яких у суді на рівних засадах заслуховуються аргументи сторін (Star Cate EpilektaGevmata andOthers v. Greece (Star Cate EpilektaGevmata та ініш проти Греції) (dec.)). Справедливість проваджень завжди оцінюється їх розглядом узагалом для того, щоб окрема помилка не порушувала справедливість усього провадження (Mirolubovs and Othersv. Latvia (Миролюбов та інші проти Латвії), § 103).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 01 березня 2023 року у справі № 522/22473/15-ц, провадження № 12-13гс22, зазначено, що у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України скаржник повинен чітко вказати, яку саме норму матеріального чи процесуального права суди попередніх інстанцій застосували неправильно, а також обґрунтувати необхідність застосування такої правової норми для вирішення спору, у чому полягає помилка судів при застосуванні відповідної норми права, та як, на думку скаржника, відповідна норма повинна застосовуватися (такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 25 лютого 2021 року у справі № 910/800/19).

У цій справі, вказавши на відсутність висновків Верховного Суду щодо застосування норми матеріального права у подібних правовідносинах, заявниця не зазначила конкретно норми матеріального чи процесуального права щодо всіх п`яти зазначених нею висновків, які відсутні. Водночас щодо відсутності трьох висновків, а саме щодо відсутності висновку про позбавлення права власності на квартиру з підстав технічної помилки (у заяві на приватизацію квартири неправильно вказана площа однокімнатної квартири), позбавлення права власності на квартиру на підставі того, що приватизація спірної квартири відбулася через півтора місяці після реєстрації місця проживання, щодо виселення особи з квартири, в якій зареєстроване її місце проживання, без жодної правової підстави, то заявниця вказала, що суди порушили статтю 41 Конституції України та статтю 1 Першого протоколу до Конвенції, статті 316, 317, 319, 328 ЦК України, статтю 6 Закону.

Верховний Суд оцінює доводи касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, щодо необхідності застосування відповідних правових норм для вирішення спору та формування відповідних висновків у подібних правовідносинах з огляду на встановлені фактичні обставини справи, а також доступу заявниці до суду.

Вказавши на відсутність висновків у подібних правовідносинах, та зазначивши пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України, як підстави касаційного оскарження, заявниця у касаційній скарзі також посилається на те, що суди не врахували доказів у справі, що фактично є посиланням на недослідження доказів у справі, проте конкретно не вказала пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України як підстави касаційного оскарження судових рішень.

Посилання на відсутність висновків у подібних правовідносинах зводиться до позбавлення права власності відповідачки та померлої особи на квартиру, яка була ними приватизована відповідно до закону, як стверджує ОСОБА_1 .

Згідно з прецедентною практикою ЄСПЛ втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс (пропорційність) між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності.

З огляду на прецедентну практику ЄСПЛ та відповідно усталену практику Великої Палати Верховного Суду (див.: постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року, справа № 477/2330/18, провадження № 14-31цс22, від 02 липня 2019 року, справа № 48/340, провадження № 12-14звг19) за умови втручання держави у права особи, суд зобов`язаний оцінити таке втручання щодо дотримання легітимної мети та необхідності у демократичному суспільстві. Проте суд апеляційної інстанції не виклав відповідні мотиви та висновки, тому за наявності відповідних висновків суду касаційної інстанції у подібних правовідносинах, незалежно від того, що заявниця вказує на їх відсутність, рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню.

Щодо відсутності висновку щодо прийняття судами попередніх інстанцій як доказів посилання на неіснуючих свідків, які не були заслухані в судовому засіданні, що грубо порушує вимоги частини шостої статті 81 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), то Верховний Суд зазначає, що відповідних висновків суди не зробили, тому таке посилання є необґрунтованим.

Щодо відсутності висновку про виселення зареєстрованої особи з квартири без жодної правової підстави, що порушує статтю 41 Конституції України та статтю 1 Першого протоколу до Конвенції, то Верховний Суд зазначає, що фактично заявниця вказує на не викладення мотивів щодо її виселення з квартири, проте щодо необхідності мотивування судового рішення існує усталена судова практика Верховного Суду, тому відсутня необхідність у формуванні висновку щодо вказаного, тобто застосування норм процесуального права - статей 263, 265, 382 ЦПК України.

Щодо відсутності інших висновків, то Верховний Суд виклав мотиви і висновки, які не врахував суд апеляційної інстанції.

З огляду на викладене під час нового розгляду справи суду апеляційної інстанції необхідно врахувати викладене, надати належну правову оцінку доказам у справі, доводам і запереченням сторін, вирішити питання про дослідження клопотання відповідачки про застосування строків позовної давності, отже, ухвалити рішення відповідно до статті 263 ЦПК України.

Дійшовши висновку про скасування постанови суду апеляційної інстанції, Верховний Суд також враховує, що справа перебуває у провадженні суду з квітня 2013 року, проте виходить з такого.

Одним з основних елементів верховенства права є принцип правової визначеності, який серед іншого передбачає, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів (пункт 61 рішення ЄСПЛ у справі «Брумареску проти Румунії» (Brumarescu v. Romania, No. 28342/95, ECHR 1999-VII).

Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі. Повноваження судів вищого рівня з перегляду мають здійснюватися для виправлення судових помилок і недоліків, а не задля нового розгляду справи. Таку контрольну функцію не слід розглядати як замасковане оскарження, і сама лише ймовірність існування двох думок стосовно предмета спору не може бути підставою для нового розгляду справи. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини (пункт 52 рішення ЄСПЛ у справі «Рябих проти Росії» (Ryabykh v. Russia), № 52854/39, ECHR 2003-IX, пункт 46 рішення ЄСПЛ у справі «Устименко проти України» № 32053/13).

Отже, забезпечення принципу res judicata є однією з найважливіших засад гарантування державою реалізації права людини на справедливий суд.

Враховуючи викладене, здійснення перегляду судового рішення, яке набрало законної сили та є чинним, є порушенням принципу правової певності як однієї з найважливіших засад гарантування державою реалізації права людини на справедливий суд, оскільки таке рішення не може бути поставлено під сумнів, а здійснення перегляду цього рішення не є виправданим та обґрунтованим, оскільки може мати наслідком порушення прав інших осіб, які покладаються на чинність рішення, здійснюючи свої права та обов`язки протягом усього часу чинності цього рішення.

У пунктах 52, 56 рішення від 14 жовтня 2010 року у справі «Щокін проти України» ЄСПЛ зазначив, що тлумачення й застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Однак суд зобов`язаний переконатися в тому, що спосіб, у який тлумачиться й застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних із принципами Конвенції з погляду тлумачення їх у практиці Європейського суду з прав людини.

На думку ЄСПЛ, відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості й точності, які передбачали можливість різного тлумачення, порушує вимогу «якості закону», передбачену Конвенцією, і не забезпечує адекватного захисту від свавільного втручання публічних органів державної влади в майнові права заявника.

Отже, національне законодавство має тлумачитися таким чином, щоб результат тлумачення відповідав принципам справедливості, розумності та узгоджувався з положеннями Конвенції.

У цій справі, перевіряючи доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції, вказавши, що враховує усталену практику ЄСПЛ, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення ЄСПЛ у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30), не виклав мотивів спростування доводів апеляційної скарги, дійшовши висновку про ухвалення рішення про задоволення позову, не вирішив питання про позовну давність, про що в апеляційній скарзі зазначила відповідачка, не оцінив втручання у права відповідачки за допомогою «трискладового тесту» як юридичної конструкції, який є засобом перевірки необхідності втручання у права особи відповідачки, тобто співрозмірності її виселення з єдиного для неї житла, на що вона посилалася в апеляційній скарзі (також і в касаційній скарзі), тому рішення суду апеляційної інстанції не відповідає статті 6 Конвенції, статтям 2, 263 ЦПК України.

Верховний Суд, оцінюючи пропорційність строків розгляду справи, правової визначеності та позбавлення відповідачки адекватних процесуальних гарантій у процесі прийняття рішення щодо її права власності та права на житло, віддає перевагу останнім, тому дійшов висновку про скасування рішення суду апеляційної інстанції та направлення справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази.

Верховний Суд бере до уваги, що справа розглядається у суді з квітня 2013 року, проте з урахуванням завдань судочинства (стаття 2 ЦПК України), меж розгляду справи судом касаційної інстанції (стаття 400 ЦПК України) та викладених мотивів вважає необхідним скасувати постанову суду апеляційної інстанції та передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, то розподіл судових витрат Верховний Суд не здійснює.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Царевою Наталією Анатоліївною, задовольнити частково.

Постанову Одеського апеляційного суду від 27 жовтня 2022 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді: О. В. Білоконь

І. Ю. Гулейков

А. С. Олійник

С. О. Погрібний