ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3053/23 Справа № 211/587/20 Суддя у 1-й інстанції - Середня Н. Г. Суддя у 2-й інстанції - Корчиста О. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2023 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Корчистої О.І.

суддів: Агєєва О.В., Кішкіної І.В.,

за участю секретаря Шумило І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського апеляційного суду в м. Кривий Ріг Дніпропетровської області цивільну справу № 211/587/20 за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Довгинцівської районної у місті ради, третя особа ОСОБА_2 , про визнання права власності за набувальною давністю,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Нечаєв Антон Васильович,

на рішення Довгинцівського районного суду міста Кривогу Рогу Дніпропетровської області від 19 грудня 2022 року,

встановив:

У січні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, уточнивши вимоги за яким, просила визнати за нею право власності за набувальною давністю на житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . (т. 1 а.с. 218-219).

Позов обґрунтовувала тим, що вона проживає без реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 , де крім неї ніхто не проживає, зареєстрованих осіб немає.

На початку 2020 року вона звернулась до виконкому із заявою про реєстрацію у вказаній квартирі та подальшої приватизації, однак їй було повідомлено про неможливість її реєстрації за вказаною адресою та передачу вказаної квартири іншим особам, оскільки наймачі зазначеного домоволодіння на даний час померли.

Зазначає, що вказана квартира у 1970-х роках згідно ордеру була видана її батьку трестом «Криворіжіндустрбуд», як працівнику. У той час вказаний трест надавав своїм працівникам ділянки для забудови, план двохквартирних будинків та матеріали, а будівництво будинків виконували безпосередньо майбутні господарі. Тобто, вказана квартира збудована руками її батька. З моменту будівництва у ній проживали та були зареєстровані її батьки ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , вона (позивач) та її сестра ОСОБА_5

ІНФОРМАЦІЯ_1 після смерті її батька, основного орендаря, між ОСОБА_6 та домоуправлінням № 5 тресту «Криворіжіндустрбуд» було укладено договір оренди житлового приміщення на підставі ордеру № 990 від 14 листопада 1979 року, а ІНФОРМАЦІЯ_2 її мати ОСОБА_3 померла. Після її смерті документи щодо оренди житлового приміщення переоформлені не були. ІНФОРМАЦІЯ_3 померла її сестра ОСОБА_7 , яка теж на момент смерті була зареєстрована за вказаною адресою.

У зв`язку з тим, що три сім`ї в одній квартирі вміститися не могли, коли з`явилася можливість, вона знялась з реєстрації та прописалась у квартирі з чоловіком. Подружнє життя не склалось, діти виросли та створили власні сім`ї, тому вона почала проживати у батьківській квартирі разом із сестрою та матір`ю.

З 14 листопада 1979 року жодних повідомлень про зміну балансоутримувача не надходило, тому вона була впевнена, що за оформленням приватизації їй необхідно звертатись саме до тресту «Криворіжіндустрбуд».

Також зазначає, що вона сплачує комунальні платежі, приймала участь у капітальному та поточному ремонті квартири, тому вважає, що добросовісно заволоділа вказаним домоволодінням та продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом більше ніж десяти років.

Рішенням Довгинцівського районного суду міста Кривогу Рогу Дніпропетровської області від 19 грудня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 залишені без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Нечаєв А.В., посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, неповне встановлення обставин, які мають значення для справи, просить рішення Довгинцівського районного суду міста Кривогу Рогу Дніпропетровської області від 19 грудня 2022 року скасувати та направити справу для розгляду до іншого суду першої інстанції за встановленою підсудністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції надано неправильну оцінку обставинам, не було враховано та досліджено належним чином обставини справи. Турубилова з 14 листопада 1979 року постійно проживає у спірній квартирі, сплачує комунальні платежі, приймала участь у капітальному та поточному ремонті квартири, добросовісно заволоділа вказаним домоволодінням та продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом більше ніж десять років. Суд без наявності підстав та без встановлення усіх обставин по справі, прийшов до висновку, що ОСОБА_1 заволоділа вищевказаним об`єктом майна недобросовісно, при цьому вказав, що відсутність добросовісності у позивача під час заволодіння ним спірним майном як власним звільняє від потреби аналізувати інші умови набуття права власності за набувальною давністю, передбачені ст. 344 ЦК України. Зазначає, що наявні в матеріалах справи письмові докази підтверджують наявність обставин у їх сукупності, зазначених у ст. 344 ЦК України. Обставини та документи підтверджують, що ОСОБА_1 володіє та користується саме безхазяйним майном.

Наголошує, що ОСОБА_1 добросовісно заволоділа нерухомим майном, власник якого був невідомий і продовжує відкрито, безперервно володіти майном, поводячись як власник, більше десяти років та набула право власності на це майно за набувальною давністю відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України.

У відзиві на апеляційну скаргу Виконком Довгинцівської районної у місті ради, посилаючись, що сам факт користування скаржником нерухомим майном не є підставою для виникнення у неї права власності за набувальною давністю. Вважає, що у ОСОБА_1 відсутні підстави для набуття права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 з підстав, передбачених статтею 344 ЦК України, тому апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

В судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_1 та адвокат Нечаєв А.В. доводи, викладені в апеляційній скарзі, підтримали та просили її задовольнити.

В судове засідання апеляційного суду інші учасники судового розгляду не з`явилися, повідомлялись про час та місце розгляду справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_1 та адвоката Нечаєва А.В., дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення за наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У частині 3 ст. 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За змістом частини 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічного з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 18 березня 1980 року між домоуправлінням № 5 тресту «Криворіжіндустрбуд» та ОСОБА_3 було укладено договір найму житлового приміщення у будинках, належних тресту, а саме, квартири АДРЕСА_2 . В додатках до договору зазначено ордер № 990 від 14 листопада 1979 року. (т. 1 а.с. 7)

Згідно копії Свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . (т. 1 а.с. 10)

На виконання ухвали суду першої інстанції від 12 жовтня 2020 року Комунальним підприємством Дніпропетровської обласної ради «Криворізьке бюро технічної інвентаризації» 23 листопада 2020 року повідомлено, що згідно архівної справи, станом на 31 грудня 2012 року право власності на житловий будинок АДРЕСА_3 зареєстровано на праві спільної часткової власності: квартира АДРЕСА_4 , що становить 1/2 частку від житлового будинку: на ім`я ОСОБА_8 ; квартира АДРЕСА_5 , що становить 1/2 частку від житлового будинку не зареєстрована. (т. 1 а.с. 163)

Згідно повідомлення Департаменту розвитку інфраструктури міста виконкому Криворізької міської ради від 17 березня 2021 року, будинок АДРЕСА_3 на балансовому обліку департаменту розвитку інфраструктури міста виконкому не значиться. (т. 1а.с. 183)

На виконання ухвали суду першої інстанції від 16 березня 2021 року Управлінням комунальної власності міста виконкому Криворізької міської ради повідомлено, що за даними щорічної інвентаризації комунального майна, станом на 01 жовтня 2020 року житловий будинок АДРЕСА_3 в комунальній власності територіальної громади міста Кривого Рогу не значиться. (т. 1 а.с. 189)

Звертаючись до суду до суду з позовом ОСОБА_1 посилалася на те, що зазначена квартира у 1970 роках згідно ордеру була видана батьку позивача трестом «Криворіжіндустрбуд», як працівнику тресту. Після смерті батька позивачки між ОСОБА_6 (матір`ю позивачки) та домоуправлінням № 5 тресту «Криворіжіндустрбуд» було укладено Договір оренди житлового приміщення на підставі ордеру № 990 від 14 листопада 1979 року. Після смерті матері позивачки 02 січня 2010 року документи щодо оренди житлового приміщення переоформлені не були, за вказаною адресою проживала сестра позивачки ОСОБА_9 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 . Вона з 14 років проживає у спірній квартирі, там народилися її діти, які також були там зареєстровані. Коли з`явилася така можливість, позивач знялася з реєстрації та прописалася у квартирі чоловіка. Коли відносини з чоловіком не склалися, вона почала проживати в батьківській квартирі разом з сестрою та матір`ю. З 14 листопада 1979 року жодних повідомлень про зміну балансорутримувача не надходило, тому вона була впевнена, що за оформленням приватизації необхідно звертатися саме до них.

Залишаючи позовні вимоги ОСОБА_1 без задоволення, суд першої інстанції, встановивши, що позивач була обізнана про те, що нерухоме майно по АДРЕСА_1 належало тресту «Криворіжіндустрбуд», з яким її мати за життя уклала договір найму та була лише наймачем вказаного житла, що суперечить принципу добросовісності володіння цим майном, оскільки добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем не доведено усіх обставин, передбачених статтею 344 ЦК України, необхідних для набуття права власності за набувальною давністю. При цьому судом враховано, що доводи про те, що позивач добросовісно, відкрито та безперервно володіє спірною квартирою, утримує її у належному стані і тому є всі підстави для визнання за нею права власності на спірне житлове приміщення за набувальною давністю є безпідставними, оскільки сам по собі факт користування позивачем квартирою та проведення ремонтних робіт у ній не є підставою для виникнення у ОСОБА_1 права власності за набувальною давністю

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з таким висновком суду.

Відповідно ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною 1 статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (ч. 1 ст. 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (ст. 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Відповідно до частин 1 та 4 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Згідно ст. 328 ЦК України набувальна давність є однією із підстав набуття права власності.

Положення інституту набувальної давності регулюють один із первинних способів набуття права власності, тобто це є таким способом, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередньому титулі права власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми права про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Аналіз категорії добросовісності заволодіння майном як умови набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України дає підстави для висновку, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного права означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно реалізовувати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки. При вирішенні таких спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном). Добросовісний володілець майна у момент заволодіння ним не знає (не може і не повинен знати) про неправомірність такого заволодіння майном, а також про те, що він не став його власником. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для набуття права власності на нього.

Йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка у подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном, а так само про те, що він володіє чужим майном, то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном як своїм власним.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий).

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх наведених умов у сукупності.

Відсутність добросовісності у позивача під час заволодіння ним спірним майном як власним звільняє від потреби аналізувати інші умови набуття права власності за набувальною давністю, передбачені статтею 344 ЦК України.

Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18), що був врахований судом першої інстанції під час розгляду справи.

Верховний Суд у постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18) зробив висновок, що при вирішенні спорів, пов`язаних з набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. Наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Вирішуючи спір у даній справі, встановивши фактичні обставини справи, які мають істотне значення для її вирішення, а саме, що позивач була обізнана про те, що нерухоме майно по АДРЕСА_1 належало тресту «Криворіжіндустрбуд», з яким її мати за життя уклала договір найму та була лише наймачем вказаного житла, що суперечить принципу добросовісності володіння цим майном, оскільки добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позивачем не доведено усіх обставин, передбачених статтею 344 ЦК України, необхідних для набуття права власності за набувальною давністю.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що доводи позивача про те, що вона добросовісно, відкрито та безперервно володіє спірною квартирою, утримує її у належному стані, а тому є всі підстави для визнання за нею права власності на спірне житлове приміщення за набувальною давністю, є безпідставними, оскільки сам по собі факт користування позивачкою будинком та проведення ремонтних робіт у ньому, не є підставою для виникнення у ОСОБА_1 права власності за набувальною давністю.

Аналогічний висновок міститься в постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2022 року по справі № 161/2908/21, який також вірно врахований судом першої інстанції.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, які мають значення для її вирішення, оцінивши докази у їх сукупності, враховуючи вказані норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, та дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання права власності за набувальною давністю.

Наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції, з наданням судом їм відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 статті 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до п.п «в» п. 4 ч. 1 ст. 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст. 374, 375, 382, 383 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Нечаєв Антон Васильович, залишити без задоволення.

Рішення Довгинцівського районного суду міста Кривогу Рогу Дніпропетровської області від 19 грудня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Судді:

Повний текст постанови складено 14 червня 2023 року.

Головуючий О.І. Корчиста