Справа № 352/448/20
Провадження № 22-ц/4808/1133/23
Головуючий у 1 інстанції Струтинський Р.Р.
Суддя-доповідач Бойчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2023 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківськийапеляційний суд в складі:

судді-доповідача Бойчука І.В.,

суддів: Томин О.О., Мальцевої Є.Є.,

секретаря Возняк В.Д.,

з участю сторін та їх представників,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання права власності у порядку спадкування за законом та заповітомза апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Тисменицького районного суду від 22 березня 2022 року під головуванням судді Струтинського Р.Р. у м. Івано-Франківську,

в с т а н о в и в:

У лютому 2020 року ОСОБА_1 , правонаступником якої є ОСОБА_5 , ОСОБА_2 звернулися з позовом до ОСОБА_3 про визнання права власності у порядку спадкування за законом та заповітом.

В обґрунтування позову зазначили, що рішенням виконавчого комітету Тисменицької районної ради № 233 від 19 грудня 1989 року за ОСОБА_6 (матір`ю позивача ОСОБА_2 ) визнано право власності на будинковолодіння по АДРЕСА_1 (на цей час АДРЕСА_2 та видано свідоцтво про право власності.

Рішенням Тисменицького районного суду від 19 лютого 1996 року проведено реальний розподіл вказаного домоволодіння та виділено у власність ОСОБА_7 кімнату, що становить 22/100 частини будинку, сарай з навісом, 40 відсотків паркана, а у власність ОСОБА_6 - кухню з підвалом і дві кімнати, що становить 78/100 частини будинку, літню кухню, піддашшя, вбиральню, 60 відсотків паркана та стайню зі стодолою.

ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 померла, належне їй майно, а саме: 78/100 частин спірного будинковолодіння успадкували в рівних частках її сини: ОСОБА_2 та ОСОБА_7 .

Таким чином, позивач ОСОБА_2 став власником 39/100 частини будинколодіння, а його брат ОСОБА_7 власником 61/100 частини цього майна (із урахуванням своєї частки).

ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_2 помер. Відповідно до заповіту, складеного 17 квітня 2018 року, ОСОБА_7 заповів усе своє майно позивачці ОСОБА_1 .

Крім вказаного будинковолодіння ОСОБА_7 на праві власності належала також 1/2 частки у праві власності на квартиру АДРЕСА_3 .

ОСОБА_1 у встановленому законом порядку прийняла спадщину після смерті ОСОБА_7 , однак оформити право власності на вказане майно не може, у зв`язку з відсутністю правовстановлюючого документа на нього, що підтверджується постановою державною нотаріуса.

Посилаючись на те, що документ, який посвідчує право власності на будинковолодіння відсутній, позивачі просили визнати за ними право власності на спірнебудинковолодіння, зокрема: за ОСОБА_1 на 61/100 частки будинковолодіння в порядку спадкування за заповітом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_7 ; за ОСОБА_2 на 39/100 частки будинколодіння в порядку спадкування за законом після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 .

Також з урахуванням заяви ОСОБА_1 про збільшення позовних вимог від 30.12.2020, та враховуючивідсутність документа, який посвідчує право власності на квартиру, ОСОБА_1 просила визнати за нею право власності на 1/2 частку однокімнатної квартири АДРЕСА_3 в порядку спадкування за заповітом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_7 .

Ухвалою Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 27 квітня 2021 року залучено до участі у справі в якості співвідповідача ОСОБА_4 (колишню дружину спадкодавця ОСОБА_7 ).

Рішенням Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 22 березня 2022 року позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 у порядку спадкування за заповітом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_7 право власності на : 61/100 частку будинковолодіння у АДРЕСА_2 ; 1/2 частку квартири АДРЕСА_3 , загальною площею 30,8 кв.м., житловою 17,2 кв.м.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 39/100 частки будинковолодіння в АДРЕСА_2 у порядку спадкування за законом після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 .

Не погоджуючись із вказаним рішенням, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду.

Зазначає, що судом першої інстанції не враховано, що право власності на 22/100 частини будинковолодіння у АДРЕСА_2 набуто ОСОБА_7 на підставі рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 19 лютого 1996 року під час перебування у шлюбі із ОСОБА_4 , а отже, є спільним майном подружжя. Таким чином, частка спадкодавця у спірному будинковолодінні становить 50/100 частини, які можуть бути успадковані.

Вказує, що ОСОБА_1 у позовній заяві як на підставу спадкування після смерті ОСОБА_7 посилається на заповіт № 5, який в силу вимог статті 1254 ЦК України скасований. Більше того, заповіти від 17 квітня 2018 року та 18 квітня 2018 року містять суперечності щодо їх змісту та форми, які тягнуть за собою їх нікчемність, а тому, спадкування після смерті ОСОБА_7 слід здійснювати за законом.

Також в матеріалах справи міститься рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 19 лютого 1996 року, яке є правовстановлюючим документом на спірне будинковолодіння, а тому посилання позивачів на відсутність правовстановлюючих документів на спадкове майно є безпідставним, як і посилання про неможливість отримання свідоцтва про право на спадщину в нотаріальному порядку.

Просить оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким: визнати за нею у порядку спадкування за законом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_7 право власності на: 50/100 частки будинковолодіння в АДРЕСА_2 ; 1/2 частку квартири АДРЕСА_3 , загальною площею 30,8 кв.м., житловою 17,2 кв.м.

Учасники справи правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися.

Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 20 грудня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково. Рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 22 березня 2022 року скасовано. Ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання права власності у порядку спадкування за законом та заповітом відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 19 липня 2023 року задоволено касаційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .Постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 20 грудня 2022 року скасовано. Справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 06 листопада 2023 року залучено ОСОБА_5 як правонаступника позивача ОСОБА_1 до участі в справі.

В судовому засіданні ОСОБА_3 та ОСОБА_4 апеляційну скаргу підтримали, з мотивів наведених у ній.

Представники позивачів вимоги апеляційної скарги заперечили, покликаючись на обґрунтованість висновків суду першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_3 та ОСОБА_4 і представників позивачів, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, враховуючи таке.

Відповідно до ч. 1, 2, 3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Судом встановлено, що відповідно до рішення Виконавчого комітету Тисменицької районної ради від 19 грудня 1989 року № 233 за ОСОБА_6 визнано право власності на будинковолодіння на АДРЕСА_1 (на цей час АДРЕСА_2 , 10 січня 1990 року ОСОБА_6 видано свідоцтво про право власності на вказане будинковолодіння (а.с. 32, т. 1).

Рішенням Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 19 лютого 1996 року виділено у власність ОСОБА_7 в будинковолодінні, що знаходиться в с. Нова Гута Тисменицького району кімнату, що становить 22/100 частини будинку, сарай з навісом, 40 відсотків паркана, а у власність ОСОБА_6 кухню з підвалом і дві кімнати в будинку, що становить 78/100 частини будинку, літню кухню, піддашшя, уборну, 60 відсотків паркану (а.с. 33-34, том 1).

ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим 05 червня 2015 року виконкомом Майданської сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області (а.с. 7, том 1).

Відповідно до листа державного нотаріуса Тисменицької районної державної нотаріальної Колтун С.В., після смерті ОСОБА_6 спадкова справа в нотаріальній конторі не заводилася (а.с. 74, том 1).

Згідно довідки, виданої виконавчим комітетом Майданської сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області від 04 червня 2018 року № 422, ОСОБА_6 на день смерті була зареєстрована та постійно проживала в будинку АДРЕСА_2 . На час її смерті у вказаному будинку також були зареєстровані: ОСОБА_2 та ОСОБА_7 (а.с. 45, том 1).

Державний нотаріус Тисменицької районної державної нотаріальної контори Колтун С.В. відмовив ОСОБА_2 у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_6 у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно (а.с. 49, 94, том 1).

ОСОБА_7 17 квітня 2018 року в присутності двох свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_9 склав заповіт, посвідчений головним лікарем обласної клінічної лікарні в м. Івано-Франківськ Грищуком О.І., про те, що після своєї смерті все належне йому майно, де б воно не було і з чого воно б не складалося він заповідає ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 80, том 1).

ОСОБА_7 18 квітня 2018 року склав новий заповіт, посвідчений секретарем виконкому Майданської сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області Антоняк М.Р., яким після його смерті все належне йому майно він заповів ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 81, том 1).

ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_2 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим повторно 30 листопада 2018 року Тисменицьким районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ в Івано-Франківській області (а.с. 8, том 1).

З матеріалів спадкової справи, відкритої після смерті ОСОБА_7 встановлено, що заяву про прийняття спадщини за заповітом подала ОСОБА_1 (а.с. 75, том 1) та заяву про прийняття спадщини за законом подала його дочка ОСОБА_3 (а.с. 86, том 1).

Державний нотаріус Тисменицької районної державної нотаріальної контори Колтун С.В., відмовив ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_7 у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно (а.с. 91, том 1).

Згідно ст. 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Статтями 1217, 1223 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом першої-п`ятої черг). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Відповідно до ч. 1 ст. 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка). Розмір обов`язкової частки у спадщині може бути зменшений судом з урахуванням відносин між цими спадкоємцями та спадкодавцем, а також інших обставин, які мають істотне значення.

Згідно ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Частиною 2 ст. 1234 ЦК України право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається.

Відповідно до ч. 1 ст. 1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

Заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Якщо заповідач розподілив між спадкоємцями у заповіті лише свої права, до спадкоємців, яких він призначив, переходить та частина його обов`язків, що є пропорційною до одержаних ними прав. Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини (ст. 1236 ЦК України).

Відповідно до ст.1254 ЦК України заповідач має право у будь-який час скасувати заповіт. Заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. Кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним. Якщо новий заповіт, складений заповідачем, був визнаний недійсним, чинність попереднього заповіту не відновлюється, крім випадків, встановлених статтями 225 і 231 цього Кодексу. Заповідач має право у будь-який час внести до заповіту зміни. Скасування заповіту, внесення до нього змін провадяться заповідачем особисто. Скасування заповіту, внесення до нього змін провадяться у порядку, встановленому цим Кодексом для посвідчення заповіту і підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.

Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ч. 1 ст. 1270 ЦК України).

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.

Згідно з ч. 1-3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Як передбачено ч.5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Частина 1 ст. 1269 ЦК України визначає, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини.

Спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.

Згідно ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України по справі №6-496цс17 від 06.09.2017р., та Верховного Суду по справі № 61-11600св19 від 07 серпня 2019 року, від 28 жовтня 2019 року у справі № 761/42165/17-ц (провадження № 61-49121св18), від 20 листопада 2019 року у справі № 209/1795/18 (провадження № 61-14842св19), від 21 листопада 2019 року у справі № 626/2055/18 (провадження № 61-17906св19), від 26 березня 2020 року у справа № 517/82/19 (провадження № 61-1340св20), слід враховувати факт свободи заповіту, як фундаментального принципу спадкового права та дотримуватися принципу пропорційності між застосованим заходом і переслідуваною метою, якою є захист порушених прав заявника в аспекті статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Предметом спору у цій справі є, зокрема, будинковолодіння на АДРЕСА_1 (на цей час АДРЕСА_2 .

Позивачка ОСОБА_1 є спадкоємцем за заповітом всього належного ОСОБА_7 майна.

Відповідачка ОСОБА_3 є спадкоємцем за законом першої черги, оскільки є дочкою померлого ОСОБА_7 .

Позивач ОСОБА_2 є спадкоємцем за законом першої черги після померлої ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_6

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання права власності на 61/100 частки у будинковолодінні в порядку спадкування за заповітом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_7

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання права власності на 39/100 частки у будинковолодінні в порядку спадкування за законом після померлої ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_6 .

Позивачами пред`явлено вимоги про визнання права власності щодо різних часток у праві на будинковолодіння на на АДРЕСА_1 (на цей час АДРЕСА_2 .

Вирішуючи спір в частині позовних вимог ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , суд першої інстнції вірно виходив з того, що позивач є спадкоємцем за законом першої черги після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 . Він прийняв спадщину шляхом постійного проживання із спадкодавцем на час її відкриття, що підтверджується наявними в матеріалах справи письмовими доказами. Позивачка є спадкоємцем за заповітом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_7 . Відповідно до висловленого спадкодавцем волевиявлення у заповітах, посвідчених 17.04.2018 та 18.04.2018, останній все належне йому майно заповів саме позивачці ОСОБА_1 .

Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження майном. Згідно ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Статтею 392 ЦК України визначено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості є набуття спадкодавцем зазначеного права в установленому законодавством України порядку.

Для набуття права власності в установленому законом порядку спадкоємець повинен здійснити дії, які необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно.

Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав, зокрема, в нотаріальному порядку.

Як вбачається із роз`яснень ч. 2, 3 п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 р. «Про судову практику у справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Оскільки постанови нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальних дій перешкоджають позивачам оформити свої спадкові права в нотаріальному порядку, суд першої інстнції дійшов правильного висновку, що заявлені ОСОБА_2 позовні вимоги підлягають до задоволення в повному обсязі і за ним слід визнати право власності на 39/100 частки будинковолодіння в АДРЕСА_2 , в порядку спадкування за законом після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 . Заявлені ОСОБА_1 позовні вимоги підлягають до задоволення в повному обсязі і за нею слід визнати право власності на 61/100 частину будинковолодіння в АДРЕСА_2 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_7 .

Колегія суддів зазначає, що саме такі частки у праві позивачів на спадкове майно не визнаються відповідачками.

Не спростовують правильності висновків суду першої інстнції доводи апелянта, що рішення Тисменицького районного суду від 19 лютого 1996 року є правовстановлюючим документом на спірне будинковолодіння, тому посилання позивачів на відсутність правовстановлюючих документів на спадкове майно є безпідставним, як і посилання про неможливість отримання свідоцтва про право на спадщину в нотаріальному порядку.

Судом встановлено, що відповідно до рішення Виконавчого комітету Тисменицької районної ради від 19 грудня 1989 року № 233 за ОСОБА_6 визнано право власності на будинковолодіння на АДРЕСА_1 (на цей час АДРЕСА_2 , 10 січня 1990 року і ОСОБА_6 видано свідоцтво про право власності на вказане спадкове будинковолодіння. Рішенням Тисменицького районного суду від 19 лютого 1996 року виділено у власність ОСОБА_7 в цьому домоволодінні кімнату, що становить 22/100 частини будинку, сарай з навісом, 40 відсотків паркана, а у власність ОСОБА_6 кухню з підвалом і дві кімнати в будинку, що становить 78/100 частини будинку, літню кухню, піддашшя, уборну, 60 відсотків паркану. При цьому, суд виходив з того, що двір до 1982 року був колгоспним, згідно ст. 17 Закону України «Про власність» сторони є співвласниками будинковолодіння та вправі ставити питання про виділ своєї частки.

Вирішуючи спір про визнання права власності на підставі ст. 392 ЦК України, слід враховувати, що за змістом вказаної норми права судове рішення не породжує права власності, а лише підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює його.

Отже, передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності у судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами як права власності на майно, яке оспорюється або не визнається іншою особою, так і порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно.

Така правова позиція відповідає висновкам Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеним у його постановах від 02 травня 2018 року у справі № 914/904/17, від 27 червня 2018 року у справі № 904/8186/17 та від 11 квітня 2019 року у справі № 910/8880/18, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах.

ОСОБА_3 не визнає право позивачів на спадкове майно та в апеляційній скарзі просить визнати за нею у порядку спадкування за законом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_7 право власності на 50/100 частки будинковолодіння.

Позивачі звернулися до суду для захисту права власності у судовому порядку та посилалися на наявність підтвердженого належними доказами права власності на майно, яке не визнається іншою особою.

Тому такі доводи апелянта не заслуговують на увагу.

Також ОСОБА_1 просила визнати за нею право власності на 1/2 частки квартири АДРЕСА_3 у порядку спадкування за заповітом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_7 .

На зазначене спадкове майно позивач ОСОБА_2 не претендує.

Як вбачається із рішення Тисменицького районного суду від 15.11.2013, справа №352/2879/13-ц співвідповідачка ОСОБА_4 та спадкодавець ОСОБА_7 в період з 1990 року по 2013 рік перебували в шлюбі, який було розірвано згідно рішення суду від 15.11.2013.

За час шлюбу ними придбано однокімнатну квартиру в АДРЕСА_4 , загальною площею 30,8 кв.м, житловою 17,2 кв.м, що підтверджується наданим на вимогу суду приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Кочан М.В. копією договору купівлі-продажу майна, посвідченого 24.07.2003 року, інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 235318272 від 03.12.2020та матеріалами інвентарної справи року (т. 1 а.с. 134, 179, 180).

За змістом пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є: майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст.16 Закону «Про власність», ст.22 Кодексу про шлюб та сім`ю України). Розмір часток у спільній сумісній власності подружжя визначається за нормами Кодекса про шлюб та сім`ю.

Частиною другою статті 112 Цивільного кодексу Української РСР 1963 року визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток.

Статтею 368 ЦК України визначено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Відповідно до п.1 розд.VII «Прикінцеві положення» СК України цей кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності Цивільним кодексом, тобто з 01.01.2004. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч.1 ст.58 Конституції), норми СК застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01.01.2004. До сімейних відносин, які існували до 01.01.2004, норми СК застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності. У ч.1 ст.22 КпШС передбачено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування й розпорядження цим майном.

Відповідно до вимог ст. 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.

Аналогічні положення закріплені в ст.60 СК України, згідно з якою майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Уважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування й розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. ст. 3, 4 КпШС, ст.63 СК України).

Відповідно до ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Згідно із ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону встановлюють презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Відповідно до положень Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 №7 «Про судову практику у справах про спадкування», за загальними правилами частини другої статті 372 ЦК при поділі майна, що є у спільній сумісній власності, за рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі смерті співвласника приватизованого будинку (квартири) частки кожного із співвласників у праві спільної власності є рівними, якщо інше не було встановлено договором між ними (ч. 2 ст. 370, ч. 2 ст. 372 ЦК). Частка померлого співвласника не може бути змінена за рішенням суду. Для оформлення права на спадщину закон не вимагає рішення суду про визначення частки спадкодавця.

У зв`язку з тим, що під час шлюбу спадкодавця ОСОБА_7 із співвідповідачкою ОСОБА_4 ними в 2003 році придбано однокімнатну квартиру в місті Івано-Франківську і така є їх спільною сумісною власністю і, відповідно, спадкодавцю належить 1/2 частка в ньому незалежно від того на чиє ім`я оформлена власність.

Будь-яких доказів того, що це спірне нерухоме майно є особистою власністю співвідповідачки ОСОБА_4 судом не здобуто.

Згідно ст. 1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Суб`єкт права спільної сумісної власності має право заповідати свою частку у праві спільної сумісної власності до її визначення та виділу в натурі.

З постанови про відмову у вчиненні нотаріальних дій від 04.12.2020р. за №257/02-31, виданої державним нотаріусом Тисменицької районної державної нотаріальної контори Колтун С.В. вбачається, що нотаріус відмовив позивачці ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину на спадкове майно 1/2 частку спірної однокімнатної квартири в АДРЕСА_4 у зв`язку з тим, що правовстановлюючий документ на спірну квартиру відсутній (т. 1, а.с.141).

За встановлених обставин, оскільки позивачка ОСОБА_1 є спадкоємцем за заповітом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_7 , спадщину прийняла, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що заявлені ОСОБА_1 позовні вимоги в цій частині також підлягають до задоволення в повному обсязі, і за нею слід визнати право власності на 1/2 частину однокімнатної квартири в АДРЕСА_4 , загальною площею 30,8 кв.м, житловою 17,2 кв.м в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_7 .

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції не враховано, що ОСОБА_7 набуто право власності на 22/100 частини будинковолодіння у АДРЕСА_2 на підставі рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 19 лютого 1996 року під час перебування у шлюбі із ОСОБА_4 , а отже, є спільним майном подружжя.

Як вказувалося вище, рішенням Тисменицького районного суду від 19 лютого 1996 року встановлено, що двір до 1982 року був колгоспним, сторони є співвласниками будинковолодіння. Жилий будинок набуто у власність відповідно до рішення Виконавчого комітету Тисменицької районної ради від 19 грудня 1989 року внаслідок спільної праці членів сім`ї, тобто ще до укладення шлюбу з відповідачкою. При цьому, судове рішення не породжує права власності, а лише підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах. І у цьому випадку відповідач не визнає та заперечує таке право.

З огляду на вищенаведене, колегія суддів вважає, що порушене право позивачів на спадкування підлягає захисту в повному обсязі.

Доводи апелянтки, що заповіти від 17 квітня 2018 року та 18 квітня 2018 року містять суперечності щодо їх змісту та форми, які тягнуть за собою їх нікчемність, а тому, спадкування після смерті ОСОБА_7 слід здійснювати за законом також не заслуговують на увагу.

Відповідно до вимог ч. 2, 3 ст. 1254 ЦК України заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. Кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним.

У матеріалах справи відсутні дані про скасування чи визнання недійсним останнього заповіту від 18 квітня 2018 року, за яким спадкодавець заповів усе належне йому на день смерті майно на користь ОСОБА_10 .

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновки суду першої інстанції, та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційний суд дійшов переконання, що судом першої інстанції постановлено рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують його законності та обґрунтованості. Підстав для його скасування чи зміни з мотивів, наведених у апеляційній скарзі, не встановлено.

Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України. Частиною 1 зазначеної статті встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи наведене, судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покладаються на апелянта.

Керуючись ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Тисменицького районного суду від 22 березня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 14 грудня 2023 року.

Суддя-доповідач: І.В. Бойчук

Судді: О.О. Томин

Є.Є. Мальцева