Справа № 301/1989/21
П О С Т А Н О В А

Іменем України

01 червня 2023 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд в складі:

головуючого судді - Джуги С.Д.,

суддів: Бисаги Т.Ю., Мацунича М.В.

з участю секретаря судового засідання: Чичкало М.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , на рішення Іршавського районного суду Закарпатської області від 31 березня 2022 року у складі судді Пітерських М.О., у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: Іршавська міська рада Закарпатської області та Державна інспекція архітектури та містобудування України, про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном шляхом знесення самочинно збудованих будівель і споруд та звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки,-

встановив :

У липні 2021 року ОСОБА_3 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: Іршавська міська рада Закарпатської області та Управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у Закарпатській області, про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном шляхом знесення самочинно збудованих будівель і споруд та звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки.

Позовні вимоги мотивовано тим, що ОСОБА_3 є власницею земельної ділянки площею 0,1 га, кадастровий номер :06:005:0232, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , а також зведеного на цій земельній ділянці житлового будинку та господарських споруд.

З Акту погодження меж земельної ділянки із суміжними землевласниками та землекористувачами та із технічної документації із землеустрою вбачається, що земельна ділянка позивача кадастровий номер :06:005:0232, межує із землями відповідача ОСОБА_1 у межах точок від «Г» до «А», на межі яких відповідачем споруджено будівлі, що створюють перешкоди позивачу у користуванні власним майном.

Земельна ділянка відповідача у спосіб встановлений законодавством не відведена, кадастровий номер відсутній та у приватній власності не перебуває. Оскільки, відомості про земельну ділянку відповідача у Публічній кадастровій карті України відсутні, вважала, що будівлі споруджено відповідачем на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети.

Згідно листа Іршавської міської ради Закарпатської області від 06.07.2021 року №02/20/1920 слідує, що в міській раді відсутні відомості про розроблення технічної документації із землеустрою на земельну ділянку за адресою АДРЕСА_1 , також відсутня інформація про дозвільні документи на ведення будівельних робіт за вказаною адресою.

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 не перебуває у власності Відповідача.

З листа Управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у Закарпатській області від 25.06.2021 року №279/1007/118-21 також вбачається, що відсутня інформація щодо наявності документів дозвільного характеру на виконання будівельних робіт, зокрема повідомлення про початок будівельних робіт, декларації про готовність об`єкта до експлуатації відносно замовника - ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 .

З наведеного вище випливає, що будівельні роботи проведено без належного дозволу та належно затвердженого проекту, що є самостійною ознакою самочинного будівництва.

Зазначає, що внаслідок зведення відповідачем господарських будівель (гараж та навіс), порушено будівельні норми та протипожежні відстані між будівлями на суміжних земельних ділянках, а також відбувається підтоплення будівель та споруд позивача стічними водами, що призводить до їх руйнування. Відповідачем самовільно захоплено частину земельної ділянки позивача, дах гаражу та ринва даху нависає над її земельною ділянкою та здійснено втручання у конструкцію задньої частини господарської споруди позивача без належної правової підстави, чим порушено правила добросусідства та права позивача на вільне користування належним їй майном. Дії відповідача призвели до виникнення перешкод у користуванні земельною ділянкою та розташованими на ній будівлями та спорудами, а також створюють реальну загрозу знищення майна позивача. Вважала, що з огляду на ступінь допущених порушень та конфігурацію земельної ділянки, на якій розташовані самочинно збудовані будівлі, усунути порушення шляхом перебудови неможливо, а відтак будівлі підлягають знесенню.

Рішенням Іршавського районного суду Закарпатської області від 31 березня 2022 року заявлений позов задоволено.

Усунуто перешкоди ОСОБА_3 у користуванні нерухомим майном, а саме: земельною ділянкою площею 0,1 га, кадастровий номер :06:005:0232, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , та зведеними на ній будівлями та спорудами, зобов`язавши ОСОБА_1 знести самочинно збудовані ним за адресою: АДРЕСА_1 , будівлі гаража (КН-1) та навісу (КН-2) та звільнити самовільно захоплену частину земельної ділянки площею 0,41 га, кадастровий номер :06:005:0232, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 та належить ОСОБА_3 .

Додатковим рішенням Іршавського районного суду Закарпатської області від 26 квітня 2022 року стягнуто з відповідача ОСОБА_1 на користь позивачки ОСОБА_3 908 грн. судового збору та 25007 грн. витрат пов`язаних із залученням експерта для проведення експертизи. У стягненні з відповідача ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрат на професійну правничу допомогу відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , просить скасувати рішення суду від 31 березня 2022 року та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову, посилаючись на невідповідність висновків обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що судом не враховано, що відповідач побудував гараж та навіс на земельній ділянці, яка належить йому на праві приватної власності, і лише 0,41 кв.м. із загальної площі гаража в розмірі 24,96 кв.м. розміщується на земельній ділянці позивача ОСОБА_3 , а тому спірною є лише вказана частина гаражу і знесення усього гаражу є безпідставним. Судом не враховано, що під час розгляду справи відповідачем усунуто перешкоди в користуванні позивачу шляхом демонтування даху та ринви гаражу, які нависали над земельною ділянкою позивача, в зв`язку з чим вся прибудова (гараж та навіс) знаходяться в межах земельної ділянки відповідача. Також судом не взято до уваги, що відповідач під час розгляду справи не заперечував щодо перебудови гаражу та навісу з метою усунення перешкод.

Додаткове рішення не оскаржене.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

В судовому засіданні представник позивача - адвокат Когут М.Г. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

Відповідач ОСОБА_1 , його представник ОСОБА_2 в жодне судове засідання не з`явилися, про дату, час, місце розгляду справи належним чином повідомлені.

З приводу їх неявки необхідно зауважити наступне.

Згідно з ч.3 п.п.10,11 ст.2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема: розумність строків розгляду справи; неприпустимість зловживання процесуальними правами.

Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Відповідно до ч.1, ч.2 п.1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема: вчинення дій, що спрямовані на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи.

Виходячи з наведеного, враховуючи, що апеляційне провадження у даній справі відкрито у червні 2022 року, розгляд справи неодноразово відкладався через неявку відповідача та його представника, апеляційний суд дійшов висновку, що процесуальна поведінка відповідача та його представника спрямована на затягування і перешкоджання розгляду справи, суперечить завданню цивільного судочинства, і фактично є зловживанням процесуальними правами.

Треті особи в судове засідання не з`явилися, про дату, час, місце розгляду справи належним чином повідомлені.

Справа на підставі ч.2 ст. 372 ЦПК України розглянута у відсутності нез`явившихся осіб.

Апеляційний суд, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши матеріали справи, обговоривши підстави та доводи апеляційної скарги, вважає, що така не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Задовольняючи заявлений позов, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості та доведеності позовних вимог.

З такими висновками суду першої інстанції, погоджується і апеляційний суд, оскільки вони відповідають фактичним обставинам справи та нормам матеріального та процесуального права .

Згідно зі ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 2 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення.

Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Матеріалами справи встановлено, що позивачка ОСОБА_3 є власником житлового будинку та земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,1 га, кадастровий номер :06:005:0232, що розташовані за адресою АДРЕСА_1 (т.1 а.с. 19-21).

Відповідач ОСОБА_1 є власником житлового будинку з надвірними спорудами, що розташований за адресою АДРЕСА_1 (том 1 а.с.63).

Відповідач ОСОБА_1 на земельній ділянці, що розташована за адресою АДРЕСА_1 , протягом березня-травня 2021 року побудував господарські будівлі (гараж та навіс).

Обґрунтовуючи заявлений позов і в підтвердження порушення свого права, за захистом якого позивачка звернулася до суду, позивачкою подано суду складений відповідно до ч.1 ст. 106 ЦПК України на її замовлення висновок судової будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи №519/09-21 від 23.09.2021 року (том 1 а.с.106-124).

На вирішення експерта позивачем постановлено такі питання:

1.Чи є об`єкти будівництва нерухомого майна, що розташовані на земельній ділянці за адресою АДРЕСА_1 , у вигляді надвірних будівель, що будувалися у 2021 році, самочинним будівництвом?

2.Чи має місце порушення меж земельної ділянки з кадастровим номером :06:005:0232, що належить ОСОБА_3 і розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом будівництва у 2021 році будівель на сусідньому домоволодінні за адресою: АДРЕСА_1 ?

Згідно висновку експертизи №519/09-21 від 23.09.2021 року:

1.Будівництво об`єктів, що розташовані на земельній ділянці за адресою АДРЕСА_1 , у вигляді надвірних будівель (гаражу - КН-1 та навісу - КН-2), що будувалися у 2021 році у домоволодінні, розташованому за цією ж адресою є самочинним будівництвом з огляду на відсутність дозвільних документів та з огляду на наявність істотних порушень державних будівельних норм у частині недотримання протипожежних розривів між цими будівлями та будівлями, що розміщуються на земельній ділянці позивача ОСОБА_3 за адресою АДРЕСА_1 . Різновид збудованих відповідачем ОСОБА_1 будівель за функціональним призначенням ніяким чином не впливає на самочинність проведення їх будівництва.

При будівництві будівель КН-1 та КН-2 відповідачем не було дотримано вимог державних будівельних норм у частині забезпечення відступу будівель до межі із сусіднім домоволодінням ОСОБА_3 . Також не дотримано протипожежні розриви. Відстані між господарськими будівлями ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , а також відстань між господарськими будівлями ОСОБА_1 та житловою будівлею ОСОБА_3 повинна становити не менше 8 метрів.

По факту відстані між:

-господарською будівлею відповідача КН-1, що збудована з газо-бетонних блоків, та господарською будівлею позивача становить 0,49 м;

-господарською будівлею відповідача КН-1, що збудована з газо-бетонних блоків, та житловим будинком позивача - 8,68 м;

-господарською будівлею відповідача КН-2, що збудована з металопрокатних елементів, та житловим будинком позивача становить 0,68 м

-господарською будівлею відповідача КН-2, що збудована з металопрокатних елементів, та господарською будівлею позивача становить 0,80 м.

2.Має місце порушення меж земельної ділянки з кадастровим номером :06:005:0232, що належить ОСОБА_3 і розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом будівництва у 2021 році будівель у сусідньому домоволодінні за адресою: АДРЕСА_1 . Зокрема має місце накладення елементів будівлі КН-1, будівництво якої здійснено відповідачем ОСОБА_1 у 2021 році, на земельну ділянку ОСОБА_3 в контурах згідно документації із землеустрою на цю земельну ділянку.

Саме накладення міститься в частині елементів будівлі КН-1, які звисають вже за самою огорожею, яка розташована між спірними домоволодіннями, в бік домоволодіння позивача ОСОБА_3 , а також звисає і водовідвідна ринва, що улаштована на будівлі КН-1, та верхня частина водовідвідної труби в місці її з`єднання із ринвою. Таке звисання будівельних елементів та конструкцій на чужу земельну ділянку відповідно до ст. 79 ЗК України є порушенням меж земельних ділянок, а саме: накладення частини земельної ділянки, яка перебуває у користуванні відповідача ОСОБА_1 на земельну ділянку позивача

ОСОБА_7 зону накладення частково входить також улаштована відповідачем ОСОБА_1 огорожа довжиною 3,80 м. Площа такого накладення становить 0,41 кв.м.

Накладення елементів будівлі КН-1 на земельну ділянку ОСОБА_3 має такі геометричні розміри (План-схема №3 в Додатку №3):

-починаючи з точки №1 за годинниковою стрілкою - 4.46 м по межі земельної ділянки ОСОБА_3 до точки №2;

-0,28 м по межі земельної ділянки ОСОБА_3 з поворотом за годинниковою стрілкою до точки 3;

-0,14 м по ринві, яка улаштована на будівлі КН-1, що розміщується на будівлі ОСОБА_1 , та на земельній ділянці, що належить ОСОБА_3 , з поворотом за годинниковою стрілкою до точки №4;

-4.74 м по ринві, яка улаштована на будівлі КН-1, що належить ОСОБА_1 , та на земельній ділянці ОСОБА_3 з поворотом за годинниковою стрілкою до точки №5;

-0,03 м по ринві, яка улаштована на будівлі КН-1, що належить ОСОБА_1 , та на земельній ділянці ОСОБА_3 з поворотом за годинниковою стрілкою до точки №1.

Відповідно до ст. 317 ЦК України власнику належать правомочності щодо вільного користування, володіння та розпорядження своїм майном.

Частиною 2 ст.386 ЦК України передбачено, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншої особою, може звернутися до суду з вимого про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Згідно із ч.1 ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійснені ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ч.3 ст. 79 ЗК України, право власності на земельну ділянку розповсюджується на простір, що знаходиться над та під поверхнею ділянки на висоту і на глибину, необхідні для зведення житлових, виробничих та інших будівель і споруд.

Згідно із ст. 90 ЗК України власники земельних ділянок мають право самостійно господарювати на землі. Порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.

Власники земельних ділянок зобов`язані забезпечувати використання їх за цільовим призначенням, не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів, а також дотримуватися правил добросусідства (п.п. «а», «г» та «е» ч. 1 ст. 91ЗК України)

Згідно із ст. 103 ЗК України власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, злив нечистот, каналізацій, шумове забруднення тощо).

Частина 2 ст.103 ЗК України визначає межі допустимого негативного впливу на сусідню земельну ділянку шляхом встановлення заборони справляти неприпустимий вплив на земельну ділянку. Неприпустимим впливом слід вважати такий вплив на сусідню земельну ділянку, за якого власники або користувачі земельної ділянки втрачають можливість використовувати земельну ділянку за її цільовим призначенням.

В ч.1, ч.2, ч.3 п. б ст.152 ЗК України передбачено, що держава гарантує громадянам та юридичним особам захист прав на земельні ділянки; власник земельної ділянки може вимагати усунення порушень його прав, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчинення дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Під істотним порушенням будівельних норм і правил слід розуміти, зокрема, недодержання архітектурних, санітарних, екологічних, протипожежних та інших вимог і правил, а також зміну окремих конструктивних елементів житлового будинку, будівлі, споруди, що впливає на їх міцність і безпечність.

Абзацом 3 пункту 3.25* Державно-будівельних норм України (ДБН) 360-92* «Містобудування. Планування міських та сільських поселень» передбачено, що для догляду за будівлями і здійснення їх поточного ремонту відстань до межі сусідньої ділянки від найбільш виступної конструкції стіни треба приймати не менше 1,0 м. При цьому повинно бути забезпечене влаштування необхідних інженерно-технічних заходів, що запобігатимуть стіканню атмосферних опадів з покрівель та карнизів будівель на територію суміжних ділянок.

Згідно ДБН В. 1.2.-12-2008 «Будівництво в умовах ущільненої забудови. Вимоги безпеки» якими встановлюються вимоги безпеки під час нового будівництва, реконструкції і технічного переоснащення об`єктів в умовах ущільненої забудови і охоплюють безпеку прилеглої забудови і території, безпеки об`єкта, що будується, безпечність виробничого процесу з виконання будівельно-монтажних робіт: наявність умов ущільненої забудови при будівництві об`єкта визначається в передбаченому «Акті вибору майданчика» (або «Акті обстеження майданчика» у випадку реконструкції об`єкта на існуючому майданчику); характер і зона взаємного впливу об`єкта, що будується та існуючих прилеглих об`єктів визначається в проектно-кошторисній документації об`єкта з врахуванням результатів інженерних вишукувань, матеріалів обстеження існуючих об`єктів та передбачених у ПОБ рішень щодо методів будівництва, а фактичний вплив відстежується засобами моніторингу.

Додаток - Б п 2.1 Умови ущільненої забудови передбачає умови будівництва на забудованій території міста (селища) або діючого підприємства, за яких має місце принаймні один із таких чинників: зведення об`єкта будівництва в притул до існуючих будівель, споруд, інженерних комунікацій; ризик негативного техногенного впливу будівництва на прилеглу забудову або об`єкти благоустрою, внаслідок якого там може виникнути загроза життю або здоров`ю людей чи заподіяння матеріальних втрат; ризик негативного впливу об`єкта будівництва або робіт з його зведення на основи, фундаменти та несучі конструкції прилеглих об`єктів або на інженерні комунікації через створення додаткових напружень в активній зоні їх основ, порушення структури ґрунтів основ, зміну установчих гідро-геодезичних умов на прилеглій території та під будівлями.

Статтею 34 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» передбачено, що замовник має право виконувати будівельні роботи після: 1) подання замовником повідомлення про початок виконання будівельних робіт відповідному органу державного архітектурно-будівельного контролю - щодо об`єктів будівництва, які за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1), та щодо об`єктів, будівництво яких здійснюється на підставі будівельного паспорта та які не потребують отримання дозволу на виконання будівельних робіт згідно з переліком об`єктів будівництва, затвердженим Кабінетом Міністрів України; 3) видачі замовнику органом державного архітектурно-будівельного контролю дозволу на виконання будівельних робіт - щодо об`єктів, які за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з середніми (СС2) та значними (СС3) наслідками або підлягають оцінці впливу на довкілля згідно із Законом України "Про оцінку впливу на довкілля".

Матеріалами справи встановлено, що будівля гаражу (КН-1) та будівля навісу (КН-2) збудована відповідачем ОСОБА_1 у 2021 році на земельній ділянці, яка розташована за адресою АДРЕСА_1 , без передбачених законом дозвільних документів та без затвердженої проектної документації, що підтверджуються листом Державної архітектурно-будівельної інспекції України №279/1007/118-21 від 25.06.2021 року та листом Іршавської міської ради №02-20/1920 від 06.07.2021 року (том 1 а.с.38, 39).

Висновком експертизи №519/09-21 від 23.09.2021 року, доведено, що будівництво відповідачем ОСОБА_1 будівлі гаражу (КН-1) та будівлі навісу (КН-2) проведено самочинно та з порушенням будівельних норм щодо дотримання мінімальної необхідної відстані до суміжної земельної ділянки та в частині порушення протипожежних відстаней.

Відповідно до ч.7 ст. 376 ЦК України у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил, суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов`язана відшкодувати витрати, пов`язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.

Вимоги про знесення самочинно збудованого нерухомого майна на земельній ділянці, власником або користувачем якої є інша особа, можуть бути заявлені власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, за умови доведеності факту такого порушення самочинною забудовою.(ст.ст.16,376, 386, 391ЦК України.

У постанові від 04 квітня 2018 року у справі № 2-6977/11 Верховний Суд зробив висновок, що: "Позов про знесення самочинно збудованого нерухомого майна може бути пред`явлено власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, зокрема, власником (користувачем) суміжної земельної ділянки, з підстав, передбачених статтями 391, 396 ЦК України, статтею 103 ЗК України".

Позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню незалежно від того, на своїй чи на чужій земельній ділянці або іншому об`єкті нерухомості відповідач вчиняє дії (бездіяльність), що порушують право позивача.

Якщо проведення перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов`язана відшкодувати витрати, пов`язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.

Самочинне будівництво підлягає безумовному знесенню, якщо: 1) власник земельної ділянки заперечує проти визнання права власності за особою, яка здійснила таке будівництво; 2) власник земельної ділянки не заперечує проти визнання права власності на самочинну забудову, однак така забудова порушує права інших осіб на зазначену земельну ділянку; 3) самочинна забудова зведена на наданій земельній ділянці, але з відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, з істотним порушенням будівельних норм і правил, що порушує права інших осіб, за умови, що особа, яка здійснила самочинне будівництво, відмовилась від здійснення перебудови.

Знесення самочинного об`єкта нерухомості відповідно до статті 376 ЦК України є крайнім заходом впливу на забудовника і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи з метою усунення порушень щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності та коли неможлива перебудова об`єкта нерухомості чи особа відмовляється від здійснення такої перебудови.

У постанові Верховного Суду №822/2149/18 від 29.01.2020 року сформовано правовий висновок, згідно якого, якщо нерухоме майно збудоване або будується без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи або без належно затвердженого проекту, стаття 376 Цивільного кодексу України не ставить можливість знесення об`єкта самочинного будівництва в залежність від можливостей його перебудови.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що будівництво відповідачем ОСОБА_1 будівлі гаражу (КН-1) та будівлі навісу (КН-2) проведено самочинно та з порушенням будівельних норм щодо дотримання мінімально необхідної відстані до суміжної земельної ділянки позивачки ОСОБА_3 та в частині порушення протипожежних відстаней між самочинно збудованими будівлями відповідача та житловими і господарськими будівлями позивача.

Згідно висновку експерта, внаслідок самочинного будівництва відповідачем будівлі гаражу КН-1 відбулося також самочинне захоплення земельної ділянки позивача площею 0,41 га.

Внаслідок недотримання відстані між самочинно збудованою відповідачем будівлею КН-1 та межею земельної ділянки позивачки ОСОБА_3 , а також розташованими на ній господарськими спорудами, атмосферні опади з покрівлі споруди гаражу КН-1 стікають на господарську будівлю позивачки та її земельну ділянку, що призводить до підмивання господарських споруд та їх руйнування.

Порушення відповідачем протипожежних вимог несе в собі потенційну загрозу життю, здоров`ю та майну позивачки ОСОБА_3 , тому таке порушення має бути усунуто. Водночас усунення зазначеного порушення можливе лише за умови перенесення самочинно збудованих споруд на визначену нормами відстань - 8 метрів, а здійснення такого перенесення не можливо шляхом перебудови.

Відповідачем згідно із ст.ст. 13, 77-81 ЦПК України не подано жодних належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів, які б спростовували дані обставини та твердження позивача щодо створення йому відповідачем перешкод у користуванні майном.

Відповідно до ч.4 ст.12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчинення нею процесуальних дій.

Безпідставними є доводи відповідача та його представника, як в суді першої інстанції так і в апеляційній скарзі, що відповідач ОСОБА_1 добровільно частково розібрав і перебудував дах гаражу (КН-1) і такий тепер повністю розташований в межах земельної ділянки ОСОБА_1 , оскільки такі є голослівними і нічим не підтвердженими., так як ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції відповідач з цього приводу не надав жодних доказів.

Більше того, необхідно зауважити, що в додаткових поясненнях від 27.03.2023р., які подані суду апеляційної інстанції представником відповідача, вказано, що відповідач ОСОБА_1 не є належним відповідачем у даній справі, оскільки власником будинку та земельної ділянки за адресою : АДРЕСА_1 є на даний час ОСОБА_9 на підставі договору дарування від 09.02.2023 року.

Тобто, з даних пояснень вбачається, що після ухвалення судом першої інстанції рішення про задоволення заявленого позову до відповідача ОСОБА_1 , який на момент пред`явлення позову та ухвалення судом першої інстанції рішення по суті спору є належним відповідачем, відповідач ОСОБА_1 під час апеляційного розгляду справи відчужив належне йому майно, а саме земельну ділянку, на якій ним побудовано спірний гараж та навіс, тим самим намагаючись уникнути відповідальності за заявленим до нього позовом. Наведені обставини свідчать про недобросовісність дій відповідача.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє законність рішення суду першої інстанції в межах тих обставин та подій, які мали місце підчас розгляду справи судом першої інстанції. Такий правовий висновок висловлений Великою Платою Верховного Суду у постанові від 27 червня 2018 року у справі № 756/1529/15-ц (провадження № 14-242цс18).

Відповідач ОСОБА_1 є належним відповідачем у даній справі.

Таким чином, суд першої інстанції, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, дав їм належну оцінку та правомірно і обґрунтовано задовольнив заявлений позов та захистив порушені права позивача. Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, ґрунтуються на припущеннях.

Рішення судом першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права. Підстав для його скасування чи зміни не має.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За вказаних обставин апеляційний суд дійшов до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст.374, 375, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд,-

постановив :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Іршавського районного суду Закарпатської області від 31 березня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 12 червня 2023 року.

Головуючий:

Судді: