КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження Доповідач - Ратнікова В.М.
№ 22-ц/824/5704/2023
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 372/2290/22

01 червня 2023 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Ратнікової В.М.

суддів: Левенця Б.Б.

Борисової О.В.

при секретарі: Осадченко І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на рішення Обухівського районного суду Київської області від 26 грудня 2022 року, ухвалене під головуванням судді Зінченко О.М., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про встановлення порядку користування нерухомим майном між співвласниками, -

в с т а н о в и в:

19 серпня 2022 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 звернулися до Обухівського районного суду Київської області з позовом до ОСОБА_6 про встановлення порядку користування нерухомим майном між співвласниками.

В обґрунтування позовних вимог зазначили, що вони та відповідачка є співвласниками житлового будинку з допоміжними спорудами за адресою: АДРЕСА_1 .

В дане домоволодіння входить: житловий будинок, загальною площею 103,5кв.м., а саме: 1-1-веранда 8.7 кв.м.; 1-2-кладова 4,6 кв.м.; 1-3-кухня 10,5 кв.м.; 1-4-житлова кімната 7.5 кв.м.:1-5- житлова кімната 21,9 кв.м.: 2-1-веранда 7,4 кв.м.; 2-2-житлова кімната 22,1 кв.м: 2-3-житлова кімната 9,9 кв.м.; 2-4-кухня,7,3 кв.м., 2-5-топливна 3.6 кв.м.: «Б»-сарай; «В»-погріб: «Г»-літня кухня; «Д» погріб; «Е» сарай;«Ж»-вбиральня: «3»-сарай, що підтверджується копією технічного паспорту.

Вказують на те, що їх неодноразові пропозиції щодо можливості спільного користування майном шляхом визначення конкретного порядку користування ним, ОСОБА_6 ігнорує та постійно створює їм перешкоди в користуванні переліченим вище майном.

Оскільки вказаний вище житловий будинок має два різних входи, то вважають, що можливо встановити порядок користування вказаним будинком, виходячи з даних, встановлених у висновку від 16 червня 2022 року щодо технічної можливості поділу житлового будинку.

У зв`язку з чим, просили суд виділити ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 в житловому будинку АДРЕСА_1 : 1-8-коридор 7,4 кв.м.;1-7-комору 3,7кв.м.; 1-6-кухню 7,3 кв.м.; 1-5-житлову кімнату 9,9 кв.м.; 1-4-житлову кімнату 9 кв.м; допоміжні споруди літера «Д» погріб, №2 ворота з хвірткою, а ОСОБА_6 з житлового будинку АДРЕСА_1:1-1 -веранду 8,4 кв.м.;1-2-кімнату опалення 4,7 кв.м.; 1-3-кухню 9 кв.м.;1-9-житлову кімнату 10,1 кв.м.; 1-10- житлову кімнату 8,1 кв.м.; 1-11-коридор 3,2 кв.м.; 1-12-вітальню 21,4 кв.м.; допоміжні споруди: літера «В1»-погріб; №1-огорожу; №3- ворота з хвірткою; №4 - питну колонку.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 26 грудня 2022 року в задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про встановлення порядку користування нерухомим майном між співвласниками, відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, 26 січня 2023 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 подали апеляційну скаргу, в якій просять скасувати рішення Обухівського районного суду Київської області від 26 грудня 2022 року та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог та виділити ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , в житловому будинку АДРЕСА_1 :1-8-коридор 7,4кв.м.; 1-7-комору 3,7 кв.м.; 1-6-кухню 7,3 кв.м.; 1-5-житлову кімнату 9,9 кв.м.;1-4-житлову кімнату 9 кв.м; допоміжні споруди літера «Д1» - погріб, № 2 ворота з хвірткою, а ОСОБА_6 з житлового будинку АДРЕСА_1 : 1-1-веранду 8,4 кв.м.;1-2-кімнату опалення 4,7 кв.м.; 1-3-кухню 9 кв.м.; 1-9-житлову кімнату 10,1 кв.м.;1-10- житлову кімнату 8,1кв.м.; 1-11-коридор 3,2 кв.м.; 1-12-вітальню 21,4 кв.м.; допоміжні споруди: літера «В1»-погріб; №1-огорожа; №3- ворота з хвірткою; №4 - питну колонку.

Апеляційну скаргу обґрунтовують тим, що рішення суду першої інстанції постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права, судом неповно з`ясовані обставин справи.

Вказують на те, що згідно приписів ст.ст.12, 13 ЦПК України вирішуючи спір, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулась з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто, встановити чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі належним позивачем, відсутність права на позов в матеріальному розумінні тягне за собою прийняття рішення про відмову в задоволенні позову, незалежно від встановлених судом обставин, оскільки лише наявність права обумовлює виникнення у інших осіб відповідного обов`язку перед особою, якій таке право належить, яка може вимагати виконання такого обов`язку від інших осіб.

Отже, лише встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність, чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно приймає рішення про захист порушеного права, або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених позовних вимог.

Проте, дані вимоги судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення було проігноровано.

Також, судом проігноровано існування тривалих неприязних відносин між позивачами та відповідачем. Відповідачка, останні роки користувалась частиною майна, яке не відповідає її частці у ньому, тим самим створювала позивачам перешкоди в користуванні їхнім майном. Згода про порядок володіння та користування майном, що є спільною частковою власністю, між позивачами та відповідачкою не досягнута.

Спірний будинок має два різних входи, а тому можливо встановити порядок користування ним з урахуванням висновку ФОП ОСОБА_8 від 21 червня 2022 року щодо технічної можливості поділу житлового будинку, який ні відповідачем, ні судом спростований не був. Суд взагалі залишив його поза увагою та, виходячи тільки з формальних підстав, відмовив в задоволенні позову.

При виділенні часток позивачів не будуть порушені права відповідача, так як їхня спільна частка- 1/3 має загальну площу 37,3 кв.м., житлову площу 18,9 кв.м., а в натурі це відповідає наступним приміщенням:1-8-коридору 7,4 кв.м.; 1-7-коморі 3,7кв.м.; 1-6-кухні 7,3 кв.м.; 1-5-житловій кімнаті 9.9 кв.м.; 1-4-житловій кімнаті 9 кв.м. Відповідачки ж частка 2/3 має загальну площу 64,9 кв.м., житлову площу 39,6 кв.м., а в натурі відповідає приміщенням: 1-1-веранда 8,4 кв.м.; 1-2-кімната опалення 4,7 кв.м.; 1-3-кухня 9 кв.м.; 1-9-житлова кімната 10,1 кв.м.;1-10- житлова кімната 8,1 кв.м.; 1-11-коридор 3,2 кв.м.: 1-12-вітальня.

Таким чином, судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення не були з`ясовані обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, рішення суду ухвалене з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, що, відповідно до ст.376 ЦПК України, є підставою для скасування судового рішення.

11.04.2023 року відповідачкою ОСОБА_6 до Київського апеляційного суду було подано відзив на апеляційну скаргу, в якому вона зазначає, що не погоджується з доводами апеляційної скарги, так як вони не ґрунтуються на наявних в матеріалах справи доказах.

Вказує на те, що апелянти посилаються на норми ст.ст.12,13 ЦПК України, але при цьому ними повністю ігноруються норми ст.50 ЦПК України, щодо можливості спільної подачі позовних вимог, виходячи з того, що позивачі не є членами однієї сім`ї, а їх намагання встановити запропонований (спільний) порядок користуванні майном суперечить інтересам кожного із співвласників.

Зазначає, що їй на праві власності належить 8/12 частин жилого будинку АДРЕСА_1 . Зазначена частина будинку виділена в натурі та визначена у вигляді наступних приміщень: кухні 1-3 площею 10.5 кв.м.; 1- 4 жилої кімнати площею 7,5 кв.м.; 1-5 жилої кімнати площею 21,9 кв.м.; 2-2 жилої кімнати площею 22,1 кв.м.; 1-1 веранди площею 8.7 кв.м.; 1-2 кладової площею 4,6 кв.м., що в загальному становить 75 кв.м. Під час постійного проживання в належній їй на праві власності частині житлового будинку, нею здійснювались як поточні, так і капітальні ремонти приміщень, зокрема, замінено старі опалювальні прилади, вікна, двері, здійснено утеплення та інше, внаслідок чого певні приміщення було переплановано та змінено їх функціональне призначення, при цьому загальна площа фактично не зменшилася та на сьогодні становить 74 кв.м.

Наполягає на тому, що будь-яких перешкод в користуванні майном іншим власникам частин будинку вона не чинить, навпаки, запропонований позивачами порядок користування будинком зменшує її частку, а частку позивачів збільшує на 9 кв.м. житлової площі.

Посилаючись на постійні перешкоди у користуванні частиною будинку, які нібито чиняться зі сторони відповідача, позивачі не надають жодного з доказів на підтвердження вказаних тверджень.

Крім того, частина житлового будинку, що перебуває у її володінні, неодноразово вже була досліджена та підтверджена судовими рішеннями, які набрали законної сили, а саме: рішенням суду від 16.08.1995 року, постановою Київського обласного суду від 23.11.1995 року, рішення суду від 03.06.1997 року, ухвалою суду від 16.09.1997 року, копії яких наявні в матеріалах справи. Обставини, які встановлені у вказаних рішеннях в силу приписів п.4 ст.82 ЦПК України не підлягають доказуванню.

Вважає, що всі доводи позивачів зводяться виключно до переоцінки доказів та критики дій суду першої інстанції, а відтак відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування законного рішення суду першої інстанції.

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 та представник позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 адвокат Кулініченко Геннадій Володимирович повністю підтримали доводи апеляційної скарги, просили її задовольнити, скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Відповідачка ОСОБА_6 та її представник адвокат Філоненко Анатолій Петрович в судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечували, посилаючись на їх безпідставність, просили рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу позивачів залишити без задоволення.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення учасників справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, вивчивши наявні у справі докази, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що рішенням Обухівського районного суду Київської області від 16 серпня 1995 року у справі за позовом ОСОБА_9 до ОСОБА_10 про усунення перешкод в користуванні частиною будинку та земельною ділянкою було зобов`язано ОСОБА_10 звільнити кімнату 2-2- 22,1 м2 в будинку АДРЕСА_1 та не чинити перешкоди в користуванні цією кімнатою та земельною ділянкою 0.19 га.

Постановою Київського обласного суду від 23 листопада 1995 року протест задоволено. Рішення Обухівського районного суду від 16 серпня 1995 року в частині зобов`язання ОСОБА_10 не чинити перешкоди в користуванні земельною ділянкою в розмірі 0,19 га скасовано, справу в цій частині направлено на новий розгляд до того ж самого суду іншім суддею.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 03 червня 1997 року у справі за позовом ОСОБА_10 до ОСОБА_11 про визнання недійсним договору дарування частини жилого будинку, визнання права власності на 1/2 частину жилого будинку та його розділу в натурі, в задоволені позовних вимог ОСОБА_10 відмовлено в повному обсязі.

Ухвалою Київського обласного суду від 16 вересня 1997 року касаційну скаргу ОСОБА_10 залишено без задоволення, а рішення Обухівського районного суду від 03 червня 1997 року без змін.

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 25.08.2021 року в будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_1 належить 7/48 частини, Миргородській ВалентиніІллінічні1/12 частини, ОСОБА_3 1/24 частини, ОСОБА_2 /24 частини, ОСОБА_5 1/48 частина, а ОСОБА_6 належить 8/12 частин будинку.

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 15 лютого 1997 року ОСОБА_6 успадкувала після смерті ОСОБА_9 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , майно, яке складається з 8/12 частин житлового будинку АДРЕСА_1 , що належало померлому на підставі договору дарування, посвідченого Обухівської державною нотаріальною конторою 27 травня 1994 року за №1с-1703 та зареєстрованого в Обухівському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності 27.05.1994 року за №860кн.17.

Будинок цегляний, розмір жилої площі 61,4 кв.м. До будинку примикають сарай-Б,погреб-В, колодязь. В користування ОСОБА_6 відходить 1-3 кухня 10,5 кв.м.; 1-4-кімната житлова 7,5 кв.м.;1-5 кімната житлова 21,9 кв.м.; 1-1-веранда 8,7 кв.м.; 1-2-кладова 4,6 кв.м.; 2-2 кімната житлова -22,1 кв.м., сарай-Б, погреб-В.

Вказане свідоцтво про право на спадщину за заповітом зареєстровано відповідно до чинного на той час законодавства в Обухівському бюро технічної інвентаризації 18.02.1997 року.

21.06.2022 року Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_8 було сформовано висновок щодо технічної можливості поділу житлового будинку, відповідно до якого житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , може бути поділений на два ізольованих зблокованих будинки з суміжними стінами між співвласниками ОСОБА_6 (2/3 ч) та ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 (загальна частка яких складає 1/3 частину). Варіанти поділу додаються.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про встановлення порядку користування нерухомим майном між співвласниками, суд першої інстанції посилався на те, що відповідачка набула у власність за заповітом 8/12 частин спірного будинку із встановленням конкретного користування відповідними приміщеннями та допоміжними спорудами будинковолодіння.

Твердження позивачів про те, що житлові кімнати та допоміжні споруди, про виділення яких вони просять, складають їхню частку у спірному будинку, не грунтуються на встановлених фактичних обставинах справи, досліджених судом доказах та вимогах матеріального права.

Безпідставними є доводи позивачів про те, що відповідачка незаконно користується належним їй на праві власності майном, а саме: 8/12 частинами будинку АДРЕСА_1 з допоміжними спорудами у спосіб, який вказаний в свідоцтві про право на спадщину за заповітом.

З огляду на зазначене, у суду відсутні правові підстави для виділення позивачам в натурі житлових кімнат № 1-8, 1-7, 1-6, 1-5, 1-4, а також допоміжних споруд погреба, воріт з хвірткою в будинковолодінні АДРЕСА_1 .

Суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Так, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 року), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, зокрема статтею 1 Першого протоколу до неї (1952 року) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено і в статті 41 Конституції України, в якій гарантовано право кожному володіти, користуватись та розпоряджатись своєю приватною власністю, набутою у порядку, визначеному законом.

Непорушність права власності закріплено і в статті 321 ЦК України, відповідно до частини першої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядженням своїм майном.

Згідно частин першої, третьої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Відповідно до статті 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

За приписами статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Ця стаття ЦК України встановлює, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд.

Як визначено в ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно зі ст. 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Частиною 1 статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Позивачами не надано ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції жодних належних та допустимих доказів, які б беззаперечно підтверджували виникнення конфліктної ситуації між співвласниками спірного будинку ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 щодо порядку користування вказаним будинком.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені частиною другою статті 16 ЦК України.

Ефективність захисту цивільного права залежить від характеру вимоги, що висувається до порушника, та характеру правовідносин, які існують між позивачем та відповідачем.

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Під час оцінки обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечити поновлення порушеного права.

Право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, провадження № 14-144цс18).

У рішенні від 14 грудня 2011 року №19-рп/2011 Конституційний Суд України встановив, що положення ч. 2 ст. 55 Конституції України необхідно розуміти так, що конституційне право на оскарження в суді будь-яких рішень, дій чи бездіяльності всіх органів державної влади, місцевого самоврядування, посадових і службових осіб гарантовано кожному; реалізація цього права забезпечується у відповідному виді судочинства і в порядку, визначеному процесуальним законом. Таким чином, конституційне право особи на звернення до суду кореспондується з її обов`язком дотримуватися встановлених процесуальним законом механізмів (процедур).

Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у ст. 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть шкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (рішення у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України», заяви №17160/06 та №35548/06; п. 33).

Позивач також враховує вже зазначену позицію Європейського суду з прав людини у справі «Голдер проти Сполученого Королівства», згідно з якою саме «небезпідставність» доводів позивача про неправомірність втручання в реалізацію його прав є умовою реалізації права на доступ до суду. У п. 30-32 рішення у справі «Наталія Михайленко проти України» (заява №49069/11) Суд повторює, що п. 1 ст. 6 Конвенції гарантує кожному право на подання до суду скарги, пов`язаної з його або її правами та обов`язками цивільного характеру (див. рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. theUnitedKingdom), п. 36, Series A №18). На це «право на суд», в якому право на доступ до суду є одним з аспектів, може посилатися кожен, хто небезпідставно вважає, що втручання в реалізацію його або її прав цивільного характеру є неправомірним, та скаржиться на те, що відповідно до п. 1 ст. 6 Конвенції йому не було надано жодних можливостей подати до суду скаргу (див. серед іншого (interalia), рішення у справах «Рош проти Сполученого Королівства» (Roche v. theUnitedKingdom), заява №32555/96, п. 117, та «Салонтаджі-Дробняк проти Сербії» (Salontaji-Drobnjak v. Serbia), заява №36500/05, п. 132). Право на доступ до суду не є абсолютним і може підлягати обмеженням; вони дозволяються опосередковано, оскільки право на доступ до суду «за своєю природою потребує регулювання державою, регулювання, що може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб та ресурсів суспільства та окремих осіб» (див. рішення від 28 травня 1985 року у справі «Ешингдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. theUnitedKingdom), п. 57, Series A №93). Встановлюючи такі правила, договірна держава користується певною свободою розсуду, однак обмеження, що застосовуються, не повинні обмежувати доступ, що залишається для особи, у такий спосіб або такою мірою, щоб сама суть права була порушена. Крім того, обмеження не відповідає п. 1 ст. 6 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету та якщо немає розумного співвідношення між засобами, що застосовуються, та метою, якої прагнуть досягти (див. рішення у справі «Кордова проти Італії» (№1) (Cordova v. Italy (no. 1)), заява №40877/98, п. 54, та рішення у справі «Фаєд проти Сполученого Королівства» (Fayed v. theUnitedKingdom), п. 65, Series A № 294-B).

Конвенція призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних. Це особливо стосується гарантій, закріплених ст. 6 Конвенції, з огляду на визначне місце, яке у демократичному суспільстві займають право на справедливий суд разом з усіма гарантіями за цією статтею (див. рішення у справі «Принц Ліхтенштейну Альберт-Адам ІІ проти Німеччини» (PrinceHans-Adam II ofLiechtenstein v. Germany) [ВП], заява №42527/98, п. 45). У п. 54 рішення у справі «Креуз проти Польщі (Kreuz v. Poland, заява №28249/95) Суд також погодився, що можуть бути справи, в яких майбутній позивач повинен мати попередній дозвіл до того, як йому дозволять процедуру подання позову (див. рішення суду у справі «Ашингдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. theUnitedKingdom), серія A, №93, п. 59).

Гарантоване ст. 55 Конституції України й конкретизоване в законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження про порушення прав було обґрунтованим. Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Відсутність порушення прав, свобод чи інтересів позивача є підставою для відмови у задоволенні позову.

Колегія суддів погоджується, з висновками суду першої інстанції про те, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 15 лютого 1997 року ОСОБА_6 успадкувала після смерті ОСОБА_9 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , майно, яке складається з 8/12 частин житлового будинку АДРЕСА_1 , що належало померлому на підставі договору дарування, посвідченого Обухівської державною нотаріальною конторою 27 травня 1994 року за №1с-1703 та зареєстрованого в Обухівському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності 27.05.1994 року за №860 кн.17. Будинок цегляний, розмір жилої площі 61,4 кв.м. До будинку примикають сарай-Б,погреб-В, колодязь. В користування ОСОБА_6 відходить 1-3 кухня 10,5 кв.м.; 1-4-кімната житлова 7,5 кв.м.;1-5 кімната житлова 21,9 кв.м.; 1-1-веранда 8,7 кв.м.; 1-2-кладова 4,6 кв.м.; 2-2 кімната житлова -22,1 кв.м., сарай-Б, погреб-В.

Вказане свідоцтво про право на спадщину за заповітом зареєстровано відповідно до чинного на той час законодавства в Обухівському бюро технічної інвентаризації 18.02.1997 року.

З огляду на зазначене, суд першої інстанції прийшов до вірного та обґрунтованого висновку про відсутність підстав для виділення позивачам, кожен з яких є окремим співвласником вказаного будинку: ОСОБА_1 належить 7/48 частини будинку, ОСОБА_4 -1/12 частина, ОСОБА_3 - 1/24 частина, ОСОБА_2 - 1/24 частина, ОСОБА_5 1/48 частина, загальної частки у домоволодінні, яка становитиме 1/3 частину в натурі: житлових кімнат № 1-8, 1-7, 1-6, 1-5, 1-4, а також допоміжних споруд погребу, воріт з хвірткою в будинку АДРЕСА_1 , так як кожному співвласнику підлягає виділу в натурі частка домоволодіння, яка відповідає його частці . Крім того, приміщення будинку 1-4-кімната житлова 7,5 кв.м.;1-5 кімната житлова 21,9 кв.м., які позивачі просять виділити їм, відповідно до свідоцтва про право на спадщину відійшли в конкретне користування спадкоємиці ОСОБА_6 .

Позивачами жодним чином не доведено їх твердження про те, що відповідачка користується належним їй на праві власності майном, а саме 8/12 частин будинку АДРЕСА_1 з допоміжними спорудами не у спосіб, який вказаний в свідоцтві про право на спадщину за заповітом.

З огляду на зазначене, колегія суддів вважає, що доводи позивачів про порушення їх прав, свобод чи інтересів відповідачкою є абстрактними, не підтверджені жодним належним та допустимим доказом, а лише свідчать про намагання позивачів шляхом звернення до суду з даним позовом змінити вже визначений між співвласниками порядок володіння та користування домоволодінням АДРЕСА_1 , що не є тотожним порушенню права, свободи чи інтересу.

Доводи апеляційної скарги про те, що спірний будинок має два різних входи, а тому можливо встановити порядок користування ним з урахуванням висновку ФОП ОСОБА_8 від 21 червня 2022 року щодо технічної можливості поділу житлового будинку, який ні відповідачем, ні судом спростований не був є необґрунтованими, з огляду на наступне.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Поданий позивачами висновок ФОП ОСОБА_8 від 21 червня 2022 року щодо технічної можливості поділу житлового будинку є письмовим доказом у справі та відповідно до статті 89 ЦПК України оцінюється судом окремо з точки зору його належності, допустимості, достовірності, а також в сукупності з іншими доказами з точки зору вірогідності і взаємного зв`язку доказів.

Зміст вказаного висновку не дає змоги вважати доведеним факт того, що відповідач користується належним їй на праві власності майном, а саме 8/12 частин будинку АДРЕСА_1 з допоміжними спорудами не у спосіб, який вказаний в свідоцтві про право на спадщину за заповітом.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяв учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених ЦПКУкраїни, та вжив необхідних заходів для повного та всебічного встановлення обставин справи, а тому посилання позивачів на порушення судом першої інстанції принципу змагальності сторін та наявність обставин, які викликають сумніви в його об`єктивності, є безпідставними.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції з дотриманням вимог статей 89, 263-264 ЦПК України повно та всебічно з`ясував обставини справи, дійшов обґрунтованого висновку про залишення без задоволення позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про встановлення порядку користування нерухомим майном між співвласниками.

Таким чином, доводи, викладені позивачами ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 в апеляційній скарзі, висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що рішення Обухівського районного суду Київської області від 26 грудня 2022 року ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 .

Згідно з частиною 13 статті 141, підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції має вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування та ухвалення нового рішення або зміни судового рішення; щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційну скаргу позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 залишено без задоволення, а судове рішення без змін, тому розподіл судових витрат судом апеляційної інстанції не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 26 грудня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 13 червня 2023 року.

Головуючий Судді: