Справа № 307/1245/20
П О С Т А Н О В А

Іменем України

30 травня 2023 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

головуючого судді: Джуги С.Д.

суддів: Кондора Р.Ю., Кожух О.А.

за участю секретаря: Савинець В.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 04 жовтня 2021 року у складі судді Гримут В.І., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування, визнання майна спільною сумісною власністю, визначення частки у майні,

в с т а н о в и в:

У травні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаним позовом.

Посилається на те, що з відповідачкою ОСОБА_3 вони з 1.08.2004 по 20.10.2006 проживали однією сім`єю, що стверджується рішенням суду з питань сім`ї та прав неповнолітніх м. Гімарашн, Португалія від 2.03.2018, яке набрало законної сили 13.04.2018 року.

Вказане рішення ухвалою Тячівського районного суду від 10.04.2019 визнане в Україні.

За час проживання однією сім`єю, а саме, 8.09.2005 він та відповідачка придбали житловий будинок, який ОСОБА_3 оформила на себе.

Даний будинок є їхньою спільною сумісною власністю, оскільки був придбаний саме в період його проживання з відповідачкою однією сім`єю, що підтверджується постановою Закарпатського апеляційного суду від 03.02.2020 по справі № 307/1052/18. Дане рішення набрало законної сили.

22.01.2009 року відповідачка подарувала вказаний будинок своїй доньці ОСОБА_2 .

Він є заінтересованою особою, яка має право оспорювати договір дарування від 22.01.2009, хоча й не являється стороною даного договору, так як має в цьому майновий інтерес і заінтересований в тому, щоб у власність житловий будинок, що був предметом цього договору, повернувся до ОСОБА_3 , так як цей будинок придбаний в період їхнього спільного проживання однією сім`єю і вибув з їхньої спільної власності без його на це згоди.

Просив визнати недійсним договір дарування від 22.01.2009, посвідчений приватним нотаріусом Тячівського районного нотаріального округу Стойка Н.М., визнати будинок АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю та визначити йому частку в праві власності на вказаний житловий будинок та залишити даний будинок у їхній спільній частковій власності.

Рішенням Тячівського районного суду від 04 жовтня 2021 року у задоволенні заявленого позову відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, суд першої інстанції дійшов неправильних висновків про пропущення позивачем строків позовної давності, не врахувавши, що такий переривався поданням ОСОБА_1 позову до ОСОБА_3 предметом якого є частина вимог, право на які має позивач, а тому неправомірно відмовлено у заявленому позові.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

В судовому засідання представник апелянта ОСОБА_5 підтримав подану апеляційну скаргу, просить її задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_3 - адвокат Чирик А.І., представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Кунців П.Р. в судовому засіданні в режимі відеоконференції просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

В останнє судове засідання представники відповідачів не з`явилися, про дату, час місце розгляду справи повідомлені належним чином. Представник Кунців П.Р. подав заяву, в якій просив розглянути справу у його відсутності. Справа на підставі ч.2 ст. 372 ЦПК України розглянута у їх відсутності.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи і підстави апеляційної скарги вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відмовляючи в задоволенні заявленого позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем пропущено строки позовної давності, оскільки перебіг позовної давності відносно порушеного права за захистом якого він звернувся до суду з цим позовом почався 23.04.2015 року, коли позивачу стало відомо, що ОСОБА_3 , без його згоди подарувала спірний будинок ОСОБА_7 , а з даним позовом він звернувся до суду після спливу більше 5 років.

З такими висновками не може погодитись колегія суддів, оскільки вони не ґрунтуються на нормах матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У відповідності до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

За змістом ст.ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою,п`ятою та шостою статті 203цього Кодексу.

Згідно положень ч.1ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Матеріалами справи встановлено, позивач ОСОБА_1 та відповідачка ОСОБА_3 спільно проживали однією сім`єю в період з 01.08.2004р. по 20.10.2006р., що підтверджено рішенням Суду у справах сім`ї та неповнолітніх Гімарайнш Трибуналу судового округу Брага Португалії від 02.03.2018р., що набрало законної сили 13.04.2018р., яке ухвалою Тячівського районного суду від 10.04.2019 було визнано в Україні.

08.09.2005 року відповідачка ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу, який посвідчено державним нотаріусом Тячівської державної нотаріальної контори в реєстрі № 2-2431, придбала будинок АДРЕСА_1 загальною площею 133,1кв.м.

22.01.2009 року ОСОБА_3 згідно договору дарування, який посвідчено приватним нотаріусом Тячівського районного нотаріального округу Стойка Н.М., вказаний будинок подарувала своїй доньці ОСОБА_2 без згоди позивача.

Відповідно до ч.1 ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

Частиною другою статті 74 СК України передбачено, що на майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Отже, до майна, що було набуте під час проживання осіб однією сім`єю, застосовуються положення сімейного законодавства, які регулюють правові відносини з приводу права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Тлумачення статті 60 СК України свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Відповідачка ОСОБА_3 не спростувала презумпцію спільності права власності сторін на майно, придбане в період проживання її з позивачем однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

Згідно з ч.3 ст.65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Відповідно до ст.369 ЦК України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) співвласники майна, що є у спільній сумісній власності володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути встановлена письмово і нотаріально посвідчена.

Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень (ч.4 ст.369 ЦК України)

Відсутність згоди одного із співвласників на розпорядження нерухомим майном є підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним відповідно до ч.1 ст. 203 та ч.1 ст. 215 ЦК України.

З врахуванням наведеного укладення відповідачкою ОСОБА_3 22.01.2009 року договору дарування будинку, який набутий нею за час спільного проживання з позивачем ОСОБА_1 , без його згоди, порушує його права та є підставою для визнання даного договору недійсним. Дані вимоги позивача є обґрунтованими та доведеними.

Відповідачами в суді першої інстанції заявлено про застосування позовної давності, оскільки про те, що відповідачка відчужила житловий будинок, позивач дізнався 23.04.2015р. у судовому засіданні по справі №307/4042/14-ц, а з даним позовом до суду позивач звернувся після спливу встановленого законом трьохрічного строку звернення.

З даного приводу слід зазначити наступне.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. (ст.257 ЦК України)

Відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно із ч.ч.2-3 ст.264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Позивач в апеляційній скарзі не заперечує факт того, що про порушення його права спільної сумісної власності, а саме про укладення договору дарування будинку, право на який є предметом даного судового розгляду, йому стало відомо 23.04.2015 року у судовому засіданні по справі №307/4042/14-ц., однак вказує, що такий переривався в зв`язку з поданням ним 16.04.2018 року, 19.04.2018 року позовів до ОСОБА_3 про визнання за ним права власності (1/2 частки) на спільне майно подружжя, в тому числі і на спірний будинок АДРЕСА_1 та витребування його.

З такими доводами позивача погоджується колегія суддів.

З матеріалів справи вбачається, що 19.04.2018 року Тячівським районним судом відкрито провадження у справі №307/1052/18 за поданим позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про визнання права власності по частці за ним, ОСОБА_1 , та ОСОБА_3 на будинок АДРЕСА_1 і витребування даного будинку від ОСОБА_2 на його користь та ОСОБА_3 . Рішенням Тячівського районного суду від 27.05.2019 року, яке залишено без змін постановою Закарпатського апеляційного суду від 03.02.2020 року, в задоволенні цього позову відмовлено.(а.с.50-57,189).

На думку колегії, пред`явлення позивачем ОСОБА_1 вищевказаного позову у справі №307/1052/18, який подано в межах трьохрічного строку з моменту, коли він дізнався про порушення свого права (23.04.2015р.), перериває строк звернення з даним позовом, оскільки предметом позову була частина вимог, право на які має позивач.

З даним позовом позивач звернувся до суду 26.05.2020року, тобто в межах трьохрічного строку, який після переривання обчислюється заново і починається з моменту подання позову у справі №307/1052/18, провадження у якій відкрито 19.04.2018 року

За вказаних обставин заява відповідачів про застосування позовної давності не підлягає задоволенню.

З врахуванням наведеного вимоги позивача про визнання недійсним оспорюваного договору дарування та визнання будинку АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю позивача ОСОБА_1 та відповідачки ОСОБА_3 підлягають до задоволення.

У заявленому позові позивач також просить визначити йому частку в праві власності на вказаний житловий будинок та залишити даний будинок у спільній частковій власності його та відповідачки ОСОБА_3 .

Дані вимоги позивача не підлягають до задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений.

Згідно із ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Відповідно до ч.1,ч.2 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

В п.22 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» заначено що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Таким чином, вирішення питання про поділ нерухомого майна, зокрема житлового будинку, в натурі, про визначення часток у праві власності на нього, пов`язується, із встановленням реального стану і дійсної вартості нерухомого майна, змін цього стану та вартості на відповідні періоди часу, що мають значення для вирішення такого спору. Зміни в нерухомому майні, в його технічних характеристиках (ремонт, добудова, перебудова, покращення, влаштування комунікацій тощо), ступінь участі співвласників в утриманні, покращенні нерухомого майна та пов`язаних з цим витратах, інші подібні обставини мають істотне значення у спорі про визначення часток співвласників у праві власності на нерухоме майно.

Дані обставини є предметом доказування, у разі заявлення вимог про визначення часток у праві власності на нерухоме майно, і обов`язок їх доказування лежить на позивачеві, який на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета спору та його обґрунтування.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчинення нею процесуальних дій (ч.4 ст.12 ЦПК України)

Матеріалами справи встановлено, що спірний будинок був придбаний відповідачкою ОСОБА_3 за договором купівлі - продажу від 08.09.2005 року, після чого за договором дарування від 22.01.2009 року був відчужений відповідачці ОСОБА_2 . Відповідачка ОСОБА_2 з моменту придбання будинку здійснила капітальний ремонт будинку, утримувала будинок та утримує його і на даний час. Натомість позивач ОСОБА_1 взагалі не цікавився даним будинком, його технічним станом, утриманням, а вперше заявив про нього вимоги у квітні 2015 року, а з даним позовом позивач звернувся у травні 2020 року.

При цьому позивачем, відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України не подано жодних доказів, які підтверджували, що з моменту набуття у період спільного проживання з відповідачкою ОСОБА_3 спірного будинку (08.09.2005року), технічні характеристики, вартість даного об`єкту нерухомого майна не змінилися та залишилися такими і на момент звернення із даним позовом до суду(травень 2020 року), а також доказів того, яка дійсна і реальна вартість майна на даний час. Позивач не надав доказів, які б давали можливість визначити реальну частку позивача у праві власності на будинок із врахуванням обставини, що мають істотне значення у справі . Позивач не довів свого права саме на частку у прав власності на будинок, доводи позову в цій частині ґрунтуються на припущеннях. Установлена законом презумпція рівності часток колишнього подружжя сама по собі не є достатньою підставою для визначення саме таких часток у праві спільної власності , якщо існують інші обставини, які дають підстави для відступу від цієї презумпції.

Крім того, спосіб поділу майна, у вигляді визначення частки в праві власності на вказаний житловий будинок, який заявив позивач у поданому позові, з врахуванням вищевказаних обставин, а також, що з моменту придбання у власність будинку пройшло більше 17 років, не відповідає загальним засадам сімейних відносин та цивільного законодавства, які визначені ч.9 ст.7 СК України та п.6 ч.1 ст.3 ЦК України: справедливості, добросовісності та розумності.

За вказаних обставин вимоги позивача визначення йому частки в праві власності на вказаний житловий будинок та залишення даного будинку у спільній частковій власності його та відповідачки ОСОБА_3 , є недоведеними і не підлягають до задоволення.

Відповідно до приписів ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Зважаючи на викладене, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням у даній справі нового рішення про часткове задоволення позову з вищенаведених підстав.

Згідно з вимог ч.13 ст.141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позивачем було заявлено три позовні вимоги, що мають одночасно майновий і немайновий характер. При поданні позовної заяви (2020 рік) немайнового характеру фізичною особою ставка судового збору становила 0,4 розміри прожиткового мінімуму для працездатних осіб - 840,80 грн., а при поданні позовної заяви майнового характеру фізичною особою ставка судового збору підлягала сплаті в розмірі 1% ціни позову, але не менше 0,4 розміри прожиткового мінімуму для працездатних осіб - 840,80 грн.

Судом апеляційної інстанції задоволено дві позовні вимоги майнового і немайнового характеру, за які в суді першої інстанції судовий збір підлягав до сплати у розмірі 1681,60 грн. (840,80*2) та в суді апеляційної інстанції 2522,40 грн. (840,80*2=1681,60*150%=2522,40)

Таким чином по даній справі загальний розмір судового збору за дві задоволені позовні вимоги становить 4204 грн. (1681,60+2522,40), дана сума підлягає стягненню з відповідачів на користь позивача по 2102 грн. з кожного.

Керуючись ст.ст.141, 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 04 жовтня 2021 року скасувати, ухваливши у справі нове рішення.

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати недійсним договір дарування від 22.01.2009 року, посвідчений приватним нотаріусом Тячівського районного нотаріального округу Стойка Н.М. за реєстром № 304.

Визнати будинок АДРЕСА_1 спільно сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

В решті заявлених вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ) та ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 , ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ,) судовий збір в розмірі по 2102 (дві тисячі сто дві) грн. з кожного.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 12 червня 2023 року.

Головуючий:

Судді: