Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08.12.2023 Справа №607/20599/23

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області у складі головуючого судді Позняка В.М.,

за участю секретаря судового засідання Шимків Л.І.,

позивача ОСОБА_1 , представників відповідачів Безкоровайної О.А., ОСОБА_2 ,

розглянувши в залі суду в місті Тернополі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Тернопільської обласної прокуратури, Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові про відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до Тернопільської обласної прокуратури, Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові, в якому просить стягнути з Державного бюджету України 200 000 гривень моральної шкоди.

Позов мотивовано тим, що 12 грудня 2016 року близько 18 год. поліцейськими УПП в м. Тернополі ДПП України Джула Б.Р., ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 під час виконання ними своїх службових обов`язків, його було безпричинно затримано на робочом місці, необгрунтовано застосовано фізичну силу та спеціальні засоби кайданки, і без складання відповідних документів про затримання, силоміць доставлено до відділку поліції, при цьому він жодного опору не чинив. 17 лютого 2017 року відомості про вчинене відносно ОСОБА_1 кримінальне правопорушення за його заявою було внесено до ЄРДР за № 0000041 за ч. 2 ст. 365 КК України та розпочато досудове розслідування. З 26 липня 2017 року по грудень 2022 року спочатку слідчими прокуратури Тернопільської області, а згодом слідчими ТУ ДБР у м. Львові вісім разів винисилися постанови про закриття кримінального провадження, які щоразу скасовувалися слідчими суддями чи в апеляційному порядку. Вказує, що вищевказаними діями відповідачів, пов`язаними з неналежним розслідуванням кримінального провадження, яке вже сім років перебуває на стадії досудового розслідування, необгрунтованим затягуванням досудового розслідування кримінального провадження, постійним його закриттям, йому завдано моральної шкоди у розмірі 200 000 грн. Вважає, що неодноразове прийняття слідчими протиправних постанов про закриття кримінального провадження та їх бездіяльність, що виразилася у невиконанні обов`язку забезпечення швидкого та повного досудового розслідування знаходяться у прямому причинно-наслідковому зв`язку з завданими йому моральними стражданнями. Такі постанови приймалися в короткий проміжок часу після скасування слідчими суддями попередніх, без вжиття передбачених КПК України заходів щодо перевірки обставин вчинення кримінального правопорушення, про які повідомлено позивачем. Викладені в ухвалах слідчих суддів про скасування постанов про закриття кримінального провадження мотиви та обгрунтування, що були підставою постановлення таких рішень, слідчими до уваги не бралися, недоліки слідства не усувалися, та передчасно виносилися чергові постанови про закриття кримінального провадження без дотримання вимог статті 9 КПК України. Зазначені протиправні рішення та бездіяльність викликади обурення позивача, змінили його нормальний життєвий ритм, та вимагали зусиль щодо відновлення своїх прав. Окрім того, надмірна тривалість досудового розслідування у кримінальному провадженні та неодноразове прийняття слідчими прокуратури та ДБР передчасних рішень про закриття кримінального провадження у спосіб, що демонструє ігнорування доводів позивача, марнування часу, який він змушений був витрачати для скасування протиправних постанов, докладання додаткових зусиль для організації свого життя в сукупності призвели до заподіяння йому моральних страждань, яких він зазнав, а відтак і моральної шкоди

16 листопада 2023 року від Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Львові, надійшов відзив на позов, у якому просить відмовити в позові ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди в повному обсязі, виходячи з наступного. Вважають, що аргументи про заподіяння позивачу моральної шкоди є голослівними та не відповідають фактичним обставинам справи. З посиланням на відповідну судову практику, вказують, що необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди, є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач. Натомість, позивачем не надано жодного доказу, який би підтверджував як факт заподіяння моральної шкоди, так і причинно-наслідковий зв`язок між діями та шкодою, при тому, що також немає жодного доказу щодо розміру завданої шкоди. Наявність певних недоліків у процесуальній діяльності посадових осіб сама по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності, й, відповідно, не може бути підставою для безумовного відшкодування моральної шкоди. При цьому, не будь-яке рішення слідчого судді свідчить про протиправність дій державних органів, а мають значення конкретні обставини, встановлені таким рішенням. При встановленні в порядку судового контролю слідчим суддею протиправності дій чи бездіяльності слідчих органів для вирішення питання відшкодування шкоди необхідним є доведення заподіяння такими діями (бездіяльністю) моральної шкоди, та, відповідно, наявність причинно-наслідкового зв`язку між такими діями (бездіяльністю) та заподіяною шкодою. Вказують, що в межах даного кримінального провадження проводились слідчі дії, розглядались клопотання позивача та йому надавались відповіді, а також йому було забезпечено можливість оскарження постанов слідчого. Після проведення всіх необхідних слідчих та процесуальних дій, явного перевищення службових обов`язків в діях працівників поліції не виявлено. 05 жовтня 2022 року слідчим змінено правову кваліфікацію злочину на ч. 1 ст. 371 КК України і востаннє слідчий виніс постанову про закриття кримінального провадження 07 липня 2023 року у зв`язку з відсутністю вини у формі умислу в діях працівників поліції. Зазначають, що досудове розслідування проведено повно, об`єктивно та неупереджено, виконані всі необхідні слідчі дії, досліджені всі обставини щодо перевірки причетності працівників поліції до описаних позивачем подій і всі можливості для збирання доказів були вичерпані. Натомість позивач не вказав, в чому полягає неефективність досудового розслідування. Незважаючи на неодноразове скасування постанов про закриття кримінального провадження, жоден із слідчих суддів не встановив грубих і серйозних недоліків у проведенні досудового розслідування кримінального провадження. Таким чином, позивач не довів як факту наявності шкоди, так і причинно-наслідкового зв`язку між неправомірними діями і заподіяною шкодою.

21 листопада 2023 року від Тернопільської обласної прокуратури надійшов відзив на позов, у якому представник просить відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 в повному обсязі, вважає доводи позивача необгрунтованими та безпідставними, виходячи з наступного. Вказує, що шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю державного органу відшкодовується державою лише у випадках визнання зазначених рішень незаконними та їх подальшого скасування або визнання дій чи бездіяльності незаконними та їх подальшого скасування. Разом з тим, за результатами досудового розслідування кримінального провадження № 0000041 07 липня 2023 року слідчим прийнято рішення про його закриття у зв`язку з відсутністю в діях працівників УПП в Тернопільській області ознак кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 371 КК України, та вказана постанова слідчого не скасована. Незгода позивача з постановленими рішеннями органу досудового розслідування, які він неодноразово оскаржував в порядку, передбаченому КПК України, не свідчить про наявність правових підстав для відшкодування йому моральної шкоди. Позивачем не надано достатніх та допустимих доказів на підтвердження наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями (бездіяльністю) Тернопільської обласної прокуратури та шкодою, яка, за обгрунтуванням позивача, йому завдана. Твердження ОСОБА_1 про порушення його нормального життєвого ритму, підриву репутації тощо, відповідними доказами не підтверджено. Враховуючи те, що позивачем належно не обгрунтовано, у чому саме полягає спричинена йому моральна шода, не доведено неправомірності дій (рішень) прокуратури та причинного зв`язку між такими діями (рішеннями) та шкодою, що настала, всупереч ст. 81 ЦПК України, відповідними доказами не підтверджено, тому просять у задоволенні позову відмовити.

Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25 жовтня 2023 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження із викликом сторін.

В судовому засіданні позивач позов підтримав з підстав, викладених в ньому.

Представники відповідачів позов заперечили з підстав, викладених у відзивах на позов.

Розглянувши справу, судом досліджено такі докази та встановлено такі обставини.

Слідчим відділом прокуратури Тернопільської області проводилося досудове розслідування кримінального провадження №0000041 від 17 лютого 2017 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 365 КК України, за фактом перевищення службових повноважень з боку службових осіб Управління патрульної поліції в м. Тернополі відносно жителя АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 .

Постановою прокурора від 13 січня 2020 року визначено підслідність у кримінальному провадженні за ТУ ТБР, розташованому у м. Львові.

Постановою старшого слідчого четвертого слідчого відділу ТУ ДБР у м. Львові Наумець О.О. від 05 жовтня 2022 року змінено правову кваліфікацію кримінального провадження № 0000041 від 17 лютого 2017 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 365 КК України, на правову кваліфікацію «за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 371 КК України».

Судом встановлено, що за час досудового розсідування кримінального провадження № 0000041 від 17 лютого 2017 року, слідчими дев`ять разів виносилися постанови про закриття вказаного кримінального провадження, які щоразу скасовувалися ухвалами слідчих суддів чи в апеляційному порядку, у зв`язку з суттєвими недоліками досудового розслідування, а саме:

1. Ухвалою слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 09 січня 2018 року у справі №607/15326/17 скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Постанову слідчого в ОВС СВ прокуратури Тернопільської області Самойлова П.Г. від 26 липня 2017 року про закриття кримінального провадження №0000041 від 17 лютого 2017 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 365 КК України скасовано, а матеріали вказаного кримінального провадження направлено до СВ прокуратури Тернопільської області для продовження досудового розслідування.

Скасовуючи постанову про закриття кримінального провадження, слідчий суддя виходив з того, що слідчим не в повній мірі вжито заходів щодо всебічного, повного та об`єктивного дослідження обставин справи, підтвердженням чого є наступне. Зокрема, слідчим при закритті кримінального провадження не оглянуто диски з відеозаписами з нагрудних відеореєстраторів патрульних поліцейських УПП у м. Тернополі ДПП, долучених до матеріалів кримінального провадження, не допитано ОСОБА_6 по факту крадіжки автомобіля Chevrole Epica, а також договору застави, договору поручителів, квитанції про оплату за автомобіль та посвідчення водія, видане на ім`я ОСОБА_6 , не встановлено та не допитано можливих очевидців факту затримання ОСОБА_1 працівниками патрульної поліції, зокрема не допитано зазначеного у клопотанні скаржника від 22 березня 2017 року, свідка ОСОБА_7 .

На підставі наведеного, слідчий суддя прийшов до переконання, що слідчим не виконано в повному обсязі усіх слідчих дій, необхідних для всебічного, повного і неупередженого дослідження всіх обставин кримінального провадження та надання їм належної правової оцінки.

2. Ухвалою слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 22 червня 2018 року у справі №607/6879/18 скаргу ОСОБА_1 задоволено. Скасовано постанову слідчого в ОВС СВ прокуратури Тернопільської області Самойлова П.Г. від 30 березня 2018 року про закриття кримінального провадження № 0000041 від 17 лютого 2017 року. Матеріали кримінального провадження № 0000041 від 17 лютого 2017 року направлено слідчому в ОВС СВ прокуратури Тернопільської області Самойлову П.Г. для продовження досудового розслідування.

Скасовуючи постанову про закриття кримінального провадження, слідчий суддя виходив з того, що під час дослідження відео із нагрудних значків працівників поліції слідчий встановив, що ОСОБА_1 опору не чинив, добровільно погодився проїхати у відділення поліції, разом з цим до скаржника було застосовано спеціальний засіб кайданки, однак вказані дії працівників поліції не проаналізовані слідчим та не співставлені із вимогами ст. 45 Закону України «Про національну поліцію», а здобуті докази - відео із нагрудних значків працівників поліції не оцінено у сукупності з іншими доказами. Окрім того, всупереч наявним протиріччям у показах поліцейських, слідчий не перевірив їх доводи та не з`ясував, чи були виконані належним чином вимоги ст. 37 Закону України «Про національну поліції», щодо обмеження пересування особи та вимоги ст. 34 вказаного Закону, щодо поверхневої перевірки, огляду особи та чи відповідали дії працівників поліції ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_5 зазначеним нормам. Також, під час винесення постанови про закриття кримінального провадження слідчий не дослідив чи відповідали дії працівників поліції вимогам ст. 208 КПК України і чи було встановлено ними факт вчинення кримінального правопорушення, у зв`язку з чим затримано особу без ухвали слідчого судді, якщо так, то на підставі яких доказів. Крім цього, в ході досудового розслідування було встановлено, що під час подій 02 грудня 2016 року були присутні й інші особи, які слідчим не встановлені та не допитані.

З цих підстав слідчий суддя прийшов до переконання, що в ході досудового розслідування допущена істотна неповнота, усунення якої потребує виконання слідчих та інших процесуальних дій, спрямованих на збирання та перевірку доказів.

3. Ухвалою слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 02 квітня 2019 року скаргу ОСОБА_1 задоволено. Скасовано постанову слідчого в ОВС СВ прокуратури Тернопільської області Клебана О.Я. від 25 січня 2019 року про закриття кримінального провадження № 0000041 від 17 лютого 2017 року. Матеріали кримінального провадження № 0000041 від 17 лютого 2017 року повернуто до прокуратури Тернопільської області для проведення досудового розслідування.

Скасовуючи постанову про закриття кримінального провадження, слідчий суддя виходив з того, що слідчим не виконано в повному обсязі вказівки, вказані в ухвалі слідчого судді від 22 червня 2018 року по справі № 607/6879/18, а закрито кримінальне провадження.

Тому слідчий суддя прийшов до переконання, що слідчим не в повній мірі виконано вимоги ст. 9 КПК України щодо зобов`язання всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження.

4. Ухвалою слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19 грудня 2019 року у справі №607/28885/19 скаргу ОСОБА_1 задоволено. Постанову слідчого в ОВС СВ прокуратури Тернопільської області Клебана О.Я. від 29 жовтня 2019 року про закриття кримінального провадження №0000041 від 17 лютого 2017 року, внесеного до Єдиного реєстру досудового розслідування за ч. 2 ст. 365 КК України скасовано. Направлено ухвалу в прокуратуру Тернопільської області для вирішення питання щодо підслідності кримінального провадження №0000041, в порядку ст. 216 КПК України.

Скасовуючи постанову про закриття кримінального провадження, слідчий суддя виходив з того, що слідчий Клебан О.Я., не провівши жодної слідчої чи процесуальної дії, проігнорувавши зазначені в ухвалі слідчого судді недоліки, повторно закрив кримінальне провадження. Крім цього, в оскаржуваній постанові слідчий вказав, що ОСОБА_1 не з`явився для проведення одночасних допитів, однак в матеріалах кримінального провадження відсутні належні докази, які б вказували, що потерпілому були надіслані повістки про виклик для участі у проведенні слідчих дій.

На підставі наведеного, слідчий суддя прийшов до переконання, що постанова слідчого про закриття кримінального провадження є передчасною та підлягає скасуванню. При проведенні досудового розслідування органу розслідування слід вжити заходів для встановлення об`єктивної істини, в повному обсязі провести необхідні слідчі та процесуальні дії, усунути недоліки, які наведені у мотивувальній частині вказаної ухвали, за результатом чого необхідно прийняти законне та обґрунтоване рішення.

5. Ухвалою слідчого судді Личаківського районного суду м. Львова від 20 травня 2020 року у справі № 463/2019/20 скаргу ОСОБА_1 задоволено. Постанову слідчого Другого слідчого відділу (відділ з розслідування злочинів вчинених працівниками правоохоронних органів та у сфері правосуддя) слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Львові, Качмара С.В. від 07 лютого 2020 року про закриття кримінального провадження № 0000041 від 17 лютого 2017 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 365 КК України, скасовано.

Скасовуючи постанову про закриття кримінального провадження, слідчий суддя виходив з того, що постанова за своїм змістом та по суті ідентична постанові слідчого від 29 жовтня 2019 року. На виконання ухвали слідчого судді слідчим лише допитано свідка ОСОБА_11 . З часу скасування постанови про закриття кримінального провадження від 29 жовтня 2019 року будь-які інші слідчі дії не проводилися. Враховуючи, що показання осіб є суперечливими, слідчому належало провести повторний допит потерпілого, одночасний допит потерпілого та свідків, а зважаючи на наявність відеозапису подій та здобуті показання надати оцінку доказам в сукупності. При цьому, виходячи з обставин справи, необхідно встановити чи дії працівників поліції, які проводили затримання та застосування кайданок, відповідали вимогам ст. 208 КПК України та відповідним положенням Закону України «Про національну поліцію», про що детально описано в ухвалі слідчого судді від 19 грудня 2019 року.

З цих підстав, слідчий суддя прийшов до переконання, що постанова слідчого не містить належного обґрунтування прийнятого рішення, в даному кримінальному провадженні не виконано всі необхідні слідчі дії, і не надано належну оцінку всім обставинам в сукупності, відтак, оскаржувана постанова винесена передчасно.

6. Ухвалою слідчого судді Личаківського районного суду м. Львова від 10 грудня 2020 року у справі № 463/10257/20 скаргу ОСОБА_1 задоволено. Скасовано постанову слідчого Другого слідчого відділу слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові, Качмара С.В. від 19 жовтня 2020 року про закриття кримінального провадження №0000041 від 17 лютого 2017 року. Матеріали кримінального провадження №0000041 від 17 лютого 2017 року повернути слідчому Другого слідчого відділу слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові Качмару С.В. для проведення досудового розслідування.

Скасовуючи постанову про закриття кримінального провадження, слідчий суддя виходив з того, що в ході досудового розслідування слідчий ДБР залишив поза увагою недоліки досудового розслідування, про які було зазначено в ухвалі слідчого судді від 20 травня 2020 року, та без проведення будь-яких слідчих дій 19 жовтня 2020 року повторно виніс аналогічну за змістом постанову про закриття кримінального провадження №0000041 від 17 лютого 2017 року.

Тому слідчий суддя прийшов до переконання, що постанова про закриття кримінального провадження від 19 жовтня 2020 року є передчасною, тому підлягає скасуванню.

7. Ухвалою слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27 серпня 2021 року у справі № 607/14467/21 скаргу ОСОБА_1 задоволено. Скасовано постанову слідчого третього слідчого відділу (з дислокацією у м. Тернополі) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові, Качмара С.В. від 10 червня 2021 року про закриття кримінального провадження № 0000041 від 17 лютого 2017 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 365 КК України. Матеріали кримінального провадження № 0000041 від 17 лютого 2017 року повернуто третьому слідчому відділу (з дислокацією у м. Тернополі) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові.

Скасовуючи постанову про закриття кримінального провадження, слідчий суддя виходив з того, що відповідно до постанов слідчого дане кримінальне провадження було неодноразово закрите, однак надалі такі постанови були скасовані та досудове розслідування відновлювалося. При цьому, в ухвалах слідчих суддів надавалися вказівки, які слідчому необхідно було виконати з метою повного, всебічного та об`єктивного досудового розслідування, однак не усі з них були виконані. При цьому слідчий суддя вважав, що не вичерпано процесуальної можливості встановлення об`єктивної істини у даному кримінальному провадженні шляхом проведення всіх необхідних слідчих та процесуальних дій у кримінальному провадженні № 0000041 від 17 лютого 2017 року.

На підставі наведеного, слідчий суддя прийшов до переконання, що існують обставини, що вказують на поверхневість здійснення досудового розслідування даного кримінального провадження, що стало підставою передчасного і помилкового висновку слідчого про можливість закриття кримінального провадження з підстав, вказаних в оскаржуваній постанові, що беззаперечно свідчить про недотримання органом досудового розслідування вимог закону щодо всебічного, повного і неупередженого дослідження усіх обставин кримінального правопорушення, а також належної обґрунтованості прийнятої постанови, яка б не викликала жодних сумнівів в правильності прийнятого рішення.

8. Ухвалою слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 02 грудня 2022 року у справі № 607/17185/22 у задоволенні скарги ОСОБА_1 на постанову старшого слідчого четвертого слідчого відділу ТУ ДБР у м. Львові Наумець О.О. від 07 жовтня 2022 року про закриття кримінального провадження № 0000041 від 17 лютого 2017 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 371 КК України відмовлено.

Однак, ухвалою Тернопільського апеляційного суду від 19 грудня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задоволено, ухвалу слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 02 грудня 2022 року - скасовано, постановлено нову, якою скаргу ОСОБА_1 задоволено, постанову старшого слідчого четвертого слідчого відділу ТУ ДБР у м. Львові Наумець О.О. від 07 жовтня 2022 року про закриття кримінального провадження, внесеного до ЄРДР 17 лютого 2017 року за № 0000041 скасовано, направлено матеріали вказаного кримінального провадження для проведення досудового розслідування.

Скасовуючи постанову про закриття кримінального провадження, колегія суддів судової палати у кримінальних справах Тернопільського апеляційного суду виходила з того, що висновки слідчого у оскаржуваній постанові є суперечливими, з її змісту не зрозуміло у чому саме полягало діяння, чи мав місце факт незаконного затримання та застосування кайданок до потерпілого, ним лише перелічено докази, без їх належного аналізу. Зокрема, слідчим не надано оцінки поясненням ОСОБА_1 про те, що його дружина у присутності поліцейських визнала факт належності їй автомобіля на праві спільної сумісної власності з ОСОБА_1 , право користування яким він також підтвердив пред`явивши технічний паспорт з спеціальною відміткою про це, що зафіксованоно на відеозаписі, не з`ясовано конкретної підстави затримання (відповідний пункт ст. 208 КПК України), чи роз`яснювались йому при затриманні визначені законом права та чи дотримано вимоги ст.213 КПК України, а лише зроблено висновок про правомірність затримання по суті і його невідповідність щодо форми, а також суперечливою є позиція слідчого щодо підстав застосування до ОСОБА_1 кайданок: у зв`язку з його затриманням, опором працівникам поліції чи відмовою проїхати у відділення поліції. З`ясування даних фактів та їх відображення у процесуальному рішенні може мати значення також для цивільно-правових відносин, зокрема, можливості відшкодування шкоди.

З цих підстав колегія суддів прийшла до переконання, що постанова слідчого про закриття кримінального провадження прийнята з порушенням вимог ст.ст. 92, 94 КПК України, а її зміст не відповідає вимогам статті 110 КПК України, що вказує на передчасність та необґрунтованість закриття кримінального провадження з підстав, передбачених п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, оскільки з матеріалів кримінального провадження не вбачається всебічного, повного та об`єктивного дослідження обставин справи та оцінки слідчим всіх зібраних та перевірених доказів.

9. Ухвалою слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 01 грудня 2023 року у справі № 607/22721/23 скаргу ОСОБА_1 задоволено. Постанову старшого слідчого Четвертого слідчого відділу (з дислокацією у м. Тернополі) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові Наумця О.О. від 07 липня 2023 року про закриття кримінального провадження №0000041 від 17 лютого 2017 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.371 КК України, скасовано. Матеріали кримінального провадження №0000041 від 17 лютого 2017 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.371 КК України, направлено до Четвертого слідчого відділу (з дислокацією у м. Тернополі) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові.

Скасовуючи постанову про закриття кримінального провадження, слідчий суддя виходив з того, що слідчим повторно 07 липня 2023 року прийнято рішення про закриття даного кримінального провадження, без з`ясування указаних в ухвалі Тернопільського апеляційного суду від 19 грудня 2022 року у справі №607/17185/22 обставин, без проведення їх аналізу.

Тому слідчий суддя прийшов до переконання, що зазначені обставини свідчать про формальний характер такого досудового розслідування у даному кримінальному провадженні та невжиття заходів для виконання завдань кримінального провадження, що не відповідає вимогам ч. 5 ст. 38 КПК України, а саме обов`язку органу досудового розслідування застосовувати всі передбачені законом заходи для забезпечення ефективності досудового розслідування.

Окрім того, з приводу неналежного досудового розслідування в кримінальному провадженні №0000041 від 17 лютого 2017 року ОСОБА_1 звертався із заявами від 05 серпня 2022 року та від 06 лютого 2023 року в Прокуратуру Тернопільської області, на які заявнику надавалися відповіді про те, що у вказаному кримінальному провадженні проводяться всі необхідні слідчі та процесуальні дії, прокурором у кримінальному провадженні слідчому надаються письмові вказівки, в тому числі, з метою виконання ухвал слідчих суддів.

Розглянувши справу, заслухавши позивача та представників відповідачів, суд доходить висновку, що позов слід задовольнити частково, зважаючи на таке.

Статтею 56 Конституції України кожному гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Загальні підстави покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду передбачені нормою статті 1167 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Так, статтею 1174 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Таким чином, ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює як вказані органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення обов`язку відшкодувати завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

Положеннями статті 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 у справі №464/3789/17. Зокрема, суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого. У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам.

З огляду на статті 1166, 1167 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Право на відшкодування моральної шкоди виникає за наявності передбачених законом умов відповідальності за заподіяну шкоду (загальні умови). Це: а) наявність моральної шкоди як наслідку порушення особистих немайнових прав або посягання на інші нематеріальні блага; б) неправомірні рішення, дії чи бездіяльність заподіювача шкоди; в) причинний зв`язок між неправомірною поведінкою і моральною шкодою; г) вина заподіювача шкоди. Заподіювач несе відповідальність лише за ту шкоду, яка є наслідком саме його поведінки.

Однак, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів (стаття 1173 ЦК України).

Тобто, обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна та/або орган державної влади.

В даному випадку, відповідачі Тернопільська обласна прокуратура та Територіальне управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Львові, є юридичними особами, органами державної влади.

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 , зокрема, обґрунтовував свої вимоги неефективністю та надмірною тривалістю здійснення кримінального провадження, в якому він є потерпілим, що змінило його нормальний життєвий ритм, вимагає докладання додаткових зусиль для організації свого життя, та призвело до заподіяння йому моральних страждань.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), та, з урахуванням інших обставин, зокрема тяжкості вимушених змін у життєвих стосунках, ступеню зниження престижу і ділової репутації позивача. При цьому, виходити слід із засад розумності, виваженості та справедливості.

Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Разом з тим, обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із складової цивільно-правової відповідальності є підставою для відмови у задоволенні позову.

Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності, на підставі чого суд встановлює наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею).

До подібних правових висновків дійшов Верховний Суд у постановах: від 19 березня 2020 року у справі № 686/13212/19 (провадження № 61-21982св19), від 20 січня 2021 року у справі № 686/27885/19 (провадження № 61-8240св20).

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Вимоги статті 2 Конвенції не будуть виконані, якщо захист, який надається національним законодавством, існує лише у теорії. Він також повинен ефективно працювати на практиці, що вимагає оперативного розгляду справи без непотрібних затримок (рішення від 09 квітня 2009 року у справі «Шиліг проти Словенії» (Silih v. Slovenia), заява № 71463/01, п. 195).

Право особи на ефективний засіб правового захисту закріплено у статті 13 Конвенції, згідно з якою кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, були порушені, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Ефективність національного засобу правового захисту за змістом статті 13 Конвенції не залежить від упевненості в сприятливому результаті провадження. Ефективність має оцінюватися за можливістю виправлення порушення права, гарантованого Конвенцією, через поєднання наявних засобів правового захисту.

Щоб вважатися ефективним і в такий спосіб відповідати статті 13 Конвенції, внутрішній засіб правового захисту повинен надати змогу компетентному національному органу як розглянути суть відповідної скарги за Конвенцією, так і забезпечити «належний захист» (рішення від 27 вересня 1999 року у справі «Сміт і Ґрейді проти Сполученого Королівства» (Smith and Grady v. The UK), заяви № 33985/96 і № 33986/96; рішення від 18 грудня 1996 року у справі «Аксой проти Туреччини» (Aksoy v. Turkey), заява № 21987/93). Результатом такого провадження може бути, зокрема, присудження відшкодування у зв`язку з порушенням.

ЄСПЛ, оцінюючи ефективність різних національних засобів правового захисту у зв`язку з надмірною тривалістю провадження, розробив кілька критеріїв та принципів, які сформулював у своїх рішеннях. Так, ЄСПЛ вказав, що вирішальним питанням при оцінюванні ефективності засобу правового захисту у випадку скарги щодо тривалості провадження є те, чи може заявник подати цю скаргу до національних судів з вимогою конкретного відшкодування; іншими словами, чи існує будь-який засіб, який міг би вирішити його скаргу шляхом надання безпосереднього та швидкого відшкодування, а не просто опосередкованого захисту його прав, ґарантованих статтею 6 Конвенції (рішення від 30 березня 2004 року у справі «Меріт проти України» (Merit v. Ukraine), заява № 66561/01). Cуд також постановив, що цей засіб вважатиметься «ефективним», якщо його можна використати, щоб прискорити постановлення рішення судом, який розглядає справу, або надати скаржникові належне відшкодування за зволікання і затримки, що вже відбулися (§ 78 того ж рішення).

Розумність тривалості провадження повинна визначатись у контексті відповідних обставин справи та з огляду на критерії, передбачені прецедентною практикою ЄСПЛ, зокрема складність справи, поведінку заявника, а також органів влади, пов`язаних зі справою (рішення від 25 березня 1999 року у справі «Пелісьє і Сассі проти Франції» (Pelissier and Sassi v France), заява № 25444/94; рішення від 27 червня 1997 року у справі «Філіс проти Греції» (№ 2, Philis v. Greece), заява № 19773/92). Стаття 13 Конвенції не вимагає надання спеціального засобу правового захисту від надмірної тривалості провадження; достатніми можуть бути загальні конституційні та судові позови, наприклад, про встановлення позадоговірної відповідальності з боку держави.

Згідно зі статтею 46 Конвенції (в редакції Протоколу № 11), рішення Європейського суду з прав людини є обов`язковими для держав-учасниць Конвенції, якою є й Україна. Отже, суд в своїй діяльності має враховувати прецедентну практику ЄСПЛ.

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 1 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції.

За змістом зазначеної статті поряд із негативним зобов`язанням, держава має позитивні зобов`язання гарантувати ефективне використання визначених Конвенцією прав кожному, хто перебуває під її юрисдикцією. Порушення кожного з цих зобов`язань є самостійною підставою відповідальності держави. Зокрема, такі позитивні обов`язки згідно з практикою ЄСПЛ можуть передбачати певні заходи, необхідні для захисту прав, а саме: у матеріальному аспекті держава має забезпечити у своїй правовій системі юридичні засоби правового захисту, за допомогою яких потерпілий від втручання у це право може його захистити, зокрема, вимагаючи відшкодування збитків за будь-яку втрату (компенсаційні обов`язки); у процесуальному аспекті - існування позитивних обов`язків процесуального характеру щодо ефективного розслідування порушення права.

Згідно статті 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Частиною другою статті 9 КПК України передбачено, що прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.

Частиною першою статті 28 КПК України передбачено, що під час кримінального провадження кожна процесуальна дія або процесуальне рішення повинні бути виконані або прийняті в розумні строки. Розумними вважаються строки, що є об`єктивно необхідними для виконання процесуальних дій та прийняття процесуальних рішень. Розумні строки не можуть перевищувати передбачені цим Кодексом строки виконання окремих процесуальних дій або прийняття окремих процесуальних рішень.

ОСОБА_1 на підтвердження своїх позовних вимог посилався, зокрема, на те, що постанови слідчого про закриття кримінального провадження №0000041 від 17 лютого 2017 року, неодноразово скасовувались ухвалами слідчих суддів, що свідчить про неналежність та неефективність досудового розслідування.

Отже, ОСОБА_1 обґрунтував наявність в нього права на відшкодування моральної шкоди, завданої неефективністю та надмірною тривалістю здійснення кримінального провадження, в якому він є потерпілим, внаслідок чого винні особи не були притягнені до кримінальної відповідальності.

Судом встановлено, що протягом часу з 17 лютого 2017 року (дата внесення відомостей до ЄРДР) і до 01 грудня 2023 року (дата постановлення ухвали слідчого судді про скасування останньої постанови слідчого про закриття кримінального провадження), слідчими дев`ять разів виносилися постанови про закриття кримінального провадження, та які щоразу скасовувалися ухвалами слідчих суддів за скаргою потерпілого.

При цьому, слідчими виносилися постанови про закриття кримінального провадження без вчинення всіх необхідних слідчих та процесуальних дій під час здійснення досудового розслідування, на що щоразу звертали слідчі судді у своїх ухвалах, однак вони залишалися поза увагою органу досудового розслідування, та такі недоліки не усувалися.

Так, на підставі досліджених ухвал слідчих суддів, судом встановлено, що при скасуванні дев`яти постанов слідчих про закриття кримінального провадження, слідчі судді щоразу приходили до переконння про допущення істотної неповноти досудового розслідування, усунення якої потребує виконання слідчих та інших процесуальних дій, спрямованих на збирання та перевірку доказів; поверхневість здійснення досудового розслідування даного кримінального провадження; передчасність винесених постанов про закриття кримінального провадження без всебічного, повного та об`єктивного дослідження обставин справи та оцінки слідчим всіх зібраних та перевірених доказів тощо.

В більшості випадків підставами для скасування постанов слідчих про закриття кримінального провадження було те, що слідчим при прийнятті чергового рішення залишалися поза увагою недоліки досудового розслідування, про які було зазначено в ухвалі слідчого судді про скасування попередньої постанови про закриття даного кримінального провадження. При цьому, не провівши жодної слідчої чи процесуальної дії, не з`ясувавши указаних в такій ухвалі обставин та не провівши їх аналізу, слідчий повторно виносив аналогічну за змістом постанову про закриття кримінального провадження.

Це встановлено, зокрема, з ухвал слідчих суддів: Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 02 квітня 2019 року, Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19 грудня 2019 року у справі №607/28885/19, Личаківського районного суду м. Львова від 20 травня 2020 року у справі № 463/2019/20, Личаківського районного суду м. Львова від 10 грудня 2020 року у справі № 463/10257/20, Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27 серпня 2021 року у справі № 607/14467/21, Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 01 грудня 2023 року у справі № 607/22721/23.

Позивач також повідомляв органи прокуратури про неефективність досудового розслідування, однак, належного реагування не було.

Встановлені судом факти можуть свідчити про надзвичайну тривалість досудового розслідування у справі, яка не є занадто складною.

Суд не може дійти висновку, що слідчі органи зробили все від них залежне для того, щоб своєчасно та належним чином встановити обставини можливого вчинення працівниками правоохоронного органу завідомо незаконного затримання позивача.

Надмірна тривалість кримінального провадження здатна призвести до моральних страждань особи, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин, необхідністю відвідування органів досудового розслідування та неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність.

Вказана правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду від 04 жовтня 2023 року у справі № 607/11835/22.

У практиці ЄСПЛ порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди (рішення від 20 жовтня 2011 року у справі «Рисовський проти України» (Rysovskyy v. Ukraine), заява № 29979/04; рішення від 22 листопада 2005 року у справі «Антоненков та інші проти України» (Antonenkov and others v. Ukraine), заява № 14183/02).

Отже, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчити про завдання моральної шкоди.

Виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір.

При вирішенні таких спорів слід виходити з того, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (статті 3, 19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

Отже, суд, оцінивши обставини справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам.

При цьому у справах щодо відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування ЄСПЛ виходить із презумпції спричинення моральної шкоди позивачу відповідачем та обов`язку саме відповідача спростувати таку презумпцію. У контексті визнання ЄСПЛ існування спростовної презумпції завдання моральної шкоди прикладом може слугувати, зокрема, рішення від 15 жовтня 2009 року у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (Yuriy Nikolayevich Svanov v. Ukraine), заява № 40450/04, де ЄСПЛ послався на своє рішення від 15 січня 2009 року у справі «Бурдов проти Росії» (№ 2) (Burdov v. Russia (no. 2), заява № 33509/04, у якому зазначив таке: «Існує обґрунтована й водночас спростовна презумпція, що надмірно тривале провадження даватиме підстави для відшкодування моральної шкоди».

Аналогічна позиція викладена у рішенні від 27 липня 2004 року у справі «Ромашов проти України» (Romashov v. Ukraine), заява № 67534/01, де ЄСПЛ указав, що моральна шкода завдана самим фактом порушення з боку державного органу.

За встановлених судом обставин надмірної тривалості кримінального провадження, відомості про яке внесені в ЄРДР 17 лютого 2017 року за частиною другою статті 365 КК України, згодом перекваліфіковані на частину першу статті 371 КК України, в якому позивач є потерпілим, з урахуванням встановленої судовими рішеннями невідповідності дій посадових осіб відповідачів вимогам КПК України щодо зобов`язання всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, а від-так їх незаконності, відсутності результатів досудового розслідування понад шість років поза розумним сумнівом негативно впливають на моральний стан позивача ОСОБА_1 , призводячи до його моральних страждань, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин, а також необхідністю скасування протиправних постанов слідчих, та завдаючи йому моральної шкоди.

На підставі викладеного, оскільки неодноразовими скасуваннями судами постанов про закриття кримінального провадження, у зв`язку з неповнотою дослідження обставин кримінального провадження, тривалим досудовим розслідуванням підтверджується факт здійснення відповідачами незаконної бездіяльності щодо позивача при здійсненні своїх повноважень, що відповідно до положень статті 1174 ЦК України є підставою для відшкодування моральної шкоди незалежно від вини.

Близькі за змістом висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах викладені у постановах Верховного Суду від 12 квітня 2023 року у справі № 174/207/22 (провадження № 61-1119св23), від 07 червня 2023 року у справі № 335/8532/21 (провадження № 61-4608св23).

Суд відхиляє доводи представників відповідачів про недоведеність позивачем наявності усіх складових деліктної відповідальності, оскільки на підставі оцінки наданих сторонами доказів, в силу статей 81,85 ЦПК України, судом встановлено факт надмірної тривалості кримінального провадження №0000041 від 17 лютого 2017 року, спричиненої незаконною бездіяльністю уповноважених осіб відповідачів щодо позивача при здійсненні своїх повноважень, що в силу вимог статті 1174 ЦК України, є підставою для відшкодування моральної шкоди незалежно від вини. Інші доводи відповідачів та надані ними докази не спростовують презумпції спричинення позивачу моральної шкоди.

Слід зазначити, що у відповідності до статті 2 ЦК України держава Україна є учасником цивільних відносин, а тому виступає відповідачем у справах про відшкодування шкоди за рахунок держави.

Держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин (частина перша статті 167 ЦК України). Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (стаття 170 ЦК України). У цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді.

Враховуючи положення наведених вище норм матеріального права, суд приходить до переконання, що відшкодування моральної шкоди, завданої неефективним розслідуванням в межах кримінального провадження №0000041 від 17 лютого 2017 року, потерпілим в якому є позивач, має бути здійснено за рахунок держави Україна, яку у цій справі представляли компетентні органи.

З урахуванням характеру й глибини заподіяних ОСОБА_1 моральних страждань, тривалості та неефективності здійснення кримінального провадження, а також засад розумності та справедливості, суд вважає за доцільне стягнути з Державного бюджету України на користь позивача 20 000 грн компенсації моральної шкоди.

Враховуючи те, що позивач звільнений від сплати судового збору, а відповідачами є органи державної влади, позов до яких задоволено частково, в силу вимог статті 141 ЦПК України, судовий збір компенсується за рахунок держави.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 4, 5, 12, 13, 76-84, 141, 259, 268 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 20000 гривень моральної шкоди.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Тернопільського апеляційного суду через Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області.

Повне рішення суду виготовлено 12 грудня 2023 року.

Реквізити сторін:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП- НОМЕР_1 .

Відповідачі:

Тернопільська обласна прокуратура, вул. Листопадова, 4, м. Тернопіль, .

Територіальне управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Львові, вул. М. Кривоноса, 6, м. Львів, код ЄДРПОУ 4233490.

Головуючий суддяВ. М. Позняк