Справа № 214/6884/22
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

15 червня 2023 року Саксаганський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі :

головуючого судді Сіденка С.І.,

за участю секретаря судового засідання Чаплиги О.О.,

у відсутність учасників процесу,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,

встановив:

позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з вищезазначеним позовом до відповідача ОСОБА_1 та просить суд розділити майно, а саме автомобіль марки Opel Astra G 2008 року випуску, що є об`єктом спільної власності подружжя, стягнувши вартість 1/2 частини автівки у сумі 88 102,00 грн., залишивши його у власності відповідача, та вартість 1/2 квартири за адресою: АДРЕСА_1 та визнати будинок та земельну ділянку по АДРЕСА_2 її особистою приватною власністю, посилаючись на спір між ними з відповідачем з приводу спільного нажитого майна та придбання за особисті кошти вказаного будинку. В обґрунтування вимог зазначено, що 31 липня 2010 року між ними з відповідачем укладено шлюб, який рішенням суду від 29 червня 2021 року між ними розірвано. За час перебування у шлюбі вона за особисті кошти придбала незакінчений будівництвом житловий будинок по АДРЕСА_2 та земельну ділянку для будівництва та обслуговування вказаного житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 1,0 га, кадастровий номер :06:043:0009. У подальшому нею за особисті кошти було проведено ряд ремонтно-будівельних робіт по облаштуванню та поліпшенню цього будинку, однак правовстановлюючі документи не отримано: будівництво фактично завершено, проте будинок не введено в експлуатацію в установленому порядку. Крім того, відповідно до додатку № 1 договору купівлі-продажу автомобіля № 48П від 23.01.2008 було придбано автомобіль Opel Astra G 2008 року, який зареєстрований на відповідача. Власних коштів для придбання будинку та автомобіля відповідач не мав, оскільки ніде не працював і єдиним джерелом наповнення сімейного бюджету була її підприємницька діяльність, яка приносила та приносить регулярний високий дохід. Тому оскільки придбання майна хоч і в період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане, просить вимоги задовольнити.

Ухвалою суду від 28 грудня 2022 року позовну заяву залишено без руху.

Ухвалою суду від 08 лютого 2023 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Витребувано від КП ДОР «Криворізьке бюро технічної інвентаризації» належним чином завірену копію договору купівлі-продажу від 21.11.2009 технічної документації на квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_2 та витребувано від Територіального сервісного центру 1248 належним чином завірену копію договору купівлі-продажу №48П від 23.01.2008 про придбання ОСОБА_2 автомобіля Opel Astra G, 2008 року випуску, номер кузову НОМЕР_1 .

Ухвалою суду від 02 травня 2023 року відмовлено у прийнятті зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання правочинів удаваними, поділ майна подружжя.

У судове засідання учасники процесу не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені своєчасно та належним чином у порядку, передбаченому ст. 128 ЦПК України.

Представник відповідача згідно поданої до суду заяви просить розгляд справи проводити за його відсутності, вимоги позову не визнав з підстав, викладених у відзиві на позов.

В обґрунтування відзиву на позов зазначено, що позивач не порушує у позовних вимогах питання стосовно визнання факту проживання сторін однією сім`єю без шлюбу та не порушує питання визнання майна автомобіля Opel Astra G 2008 року, що придбаний відповідачем 23.08.2008 та квартири АДРЕСА_3 , що придбана відповідачем 21.11.2019 спільним сумісним майно жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі. Таким чином указане майно не являється об`єктом спільної сумісної власності подружжя, оскільки придбане до укладення шлюбу між сторонами, а отже вимоги у цій частині безпідставні та не підлягають задоволенню. Стосовно придбання позивачем за особисті кошти будинку по АДРЕСА_2 , то рішенням суду від 21.03.2016 у рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої травмою на виробництві, йому було виплачено 40 000,00 грн., за які було спільно позивачем вирішено розпочати бізнес торгівлю жіночим одягом. А оскільки дружина не мала стажу для пенсії і більше розбиралася у жіночих речах, спілкуючись з клієнтками, бізнес у формі суб`єкта підприємницької діяльності було вирішено оформити на дружину ФОП ОСОБА_1 . Власних заощаджень позивач не мала, оскільки, настільки йому відомо, ніде не працювала до організації ФОП. При цьому майно фізичної особи-підприємця може бути об`єктом спільної сумісної власності подружжя і предметом поділу між кожним з подружжя з0 урахуванням загальних вимог законодавства щодо критеріїв визначення правового режиму спільного сумісного майна подружжя та способів поділу між кожним з подружжя. Відповідач інвестував кошти у бізнес подружжя «ФОП ОСОБА_1 », доходи та витрати та майно ФОП ОСОБА_1 є спільними доходами та витратами сторін. Доказів проведення будь-яких будівельних робіт за особисті кошти позивачем не надано. До суду надано декларацію зі значним валовим доходом (виручкою) позивача, однак не надано інформації стосовно витрат на оренду, заробітну плату найманих працівників, придбання товару, тобто докази провадження підприємницької діяльності у повному обсязі. Крім того, відповідач у період шлюбу мав і власні кошти, зокрема у зв`язку з продажом квартири відповідно до договору купівлі-продажу від 19.07.2019 у сумі 149 000,00 грн., які були використані на утримання та ремонт будинку. Тому просить відмовити у задоволенні вимог у повному обсязі.

Враховуючи вимоги частини першої статті 223 ЦПК України, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність учасників процесу на підставі наявних у справі доказів, оскільки сторони були належним чином повідомлені про дату, час і місце цього засідання, однак їх неявка не перешкоджає розгляду справи по суті.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступних висновків.

Частинами першою та другою статті 21 СК України передбачено, що шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Згідно з частиною першою статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Як встановлено судом та не оспорюється сторонами, з 31 липня 2010 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 29 липня 2021 року між ними розірвано (а.с. 11,12 копії свідоцтва, рішення).

Згідно із статтею 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Тобто, статтею 60 Сімейного кодексу України встановлено презумцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.

Відповідний правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц, від 11 квітня 2019 року у справі № 339/116/16-ц, провадження № 61-15462св18.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України).

Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України (стаття 68 СК України).

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України).

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).

26 вересня 2018 року на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку з господарчими побудовами та земельної ділянки ОСОБА_4 продала подружжю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , як покупцям, житловий будинок з господарчими побудовами, що розташовані за адресою: АДРЕСА_2 , що в цілому складається з житлового будинку «А-1» загальною площею 51,0 кв.м., житловою площею 26,9 кв.м., сараю «Б», сараю (тимчасовий) «В», огорожі № 1, водоколонки І, замощення ІІ та земельну ділянку площею 0,1 га , кадастровий номер :06:043:0009, що розташована за тією ж адресою (а.с. 13-16 копія договору, витягу).

У нотаріально посвідченій заяві від 14 березня 2019 року зазначено про належність ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у рівних частках по 1/2 частці за кожним права власності на домоволодіння по АДРЕСА_2 та земельної ділянки за вказаною адресою. Указаною заявою співвласники надають згоду один одному на забудову указаної земельної ділянки (а.с.18).

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, квартиру АДРЕСА_3 , придбана ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 21.11.2009 (а.с. 49).

На виконання ухвали суду від 08.02.2023, КП «Криворізьке районне бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради» надано копію договору купівлі-продажу квартири від 21 листопада 2009 року, відповідно до змісту якого ОСОБА_2 придбав вищевказану квартиру (а.с. 106-107). При цьому у п. 1.6 договору зазначено про повідомлення покупцем у своїй заяві, що на момент укладення договору у шлюбі та у фактичних шлюбних відносинах він не перебуває і грошові кошти, які він витрачає на купівлю квартири, є його особистою власністю, тобто набута квартира не буде спільною сумісною власністю.

Крім того, сторонами визнається факт придбання відповідачем ОСОБА_2 автомобіля Opel Astra G 2008 року у 2008 році.

Таким чином, судом установлено, що автомобіль Opel Astra G 2008 року та картира № 82 у будинку АДРЕСА_4 придбано відповідачем до укладення шлюбу з позивачкою.

Вимог про встановлення факту проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна, набутого у цей період, спільною сумісною власністю та його поділ, позивачем ОСОБА_1 не заявлено.

А тому вимоги про визнання указаного рухомого та нерухомого майна спільною сумісною власністю подружжя та поділ між сторонами, задоволенню не підлягає.

Стосовно визнання будинку по АДРЕСА_2 особистою приватною власністю позивача.

Згідно частини першої статті 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

При вирішенні питання про правовий режим майна подружжя з`ясуванню підлягають як підстави й час набуття такого майна, так і обставини, що свідчать про окреме проживання подружжя у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин до розірвання шлюбу.

Положення цієї норми стосуються випадків, коли дружина та чоловік спільно не проживають, але без встановлення режиму окремого проживання, передбаченого статтею 119 СК України.

Законодавець розмежовує правовий режим майна, набутого дружиною, чоловіком після встановлення судом режиму сепарації (стаття 119 СК України), і майна, набутого за обставин, визначених у частині шостій статті 57 СК України.

На майно, набуте дружиною, чоловіком у період шлюбу, але за час окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин, поширюється презумпція права спільної сумісної власності подружжя.

Тому у разі виникнення спору щодо цього майна спростувати вказану презумпцію має та сторона, яка вважає це майно особистою приватною власністю.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 11 лютого 2022 року у справі № 504/1126/19 (провадження № 61-18866св21) та від 02 серпня 2022 року у справі № 760/23279/20 (провадження № 61-19299св21), від 19 квітня 2023 року у справі № 464/6055/20 (провадження № 61-6869св22).

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 не спростувала презумпцію виникнення права спільної сумісної власності подружжя, тоді як тягар доказування покладається саме на неї та не надала належні та допустимі докази, які вказують на те, що спірний будинок був придбаний хоча і за час шлюбу, однак за належні їй особисті кошти.

Указане нерухоме майно придбано ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у рівних частках та зареєстровано за кожним по частці на праві спільної часткової власності, що не спростовано учасниками процесу.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).

Згідно частин 1-3 статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Положеннями частини першої статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.ч. 5,6 статті 81 ЦПК України).

Аналізуючи вищевикладені доводи, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Частинами першою, другою статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

У зв`язку з відмовою у задоволенні вимог, судові витрати відшкодуванню не підлягають.

Керуючись статтями 60,61,63, 70-73 СК України, статями 10, 12, 13, 81, 141, 263, 265 ЦПК України, суд

ухвалив:

відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 повністю.

Судові витрати залишити за позивачем.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Дніпровського апеляційного суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 15 червня 2023 р.

Суддя С.І. Сіденко