КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
апеляційне провадження №22-ц/824/6677/2023 Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2023 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,

за участю секретаря Даньшиної І.Ю.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 14 грудня 2022 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Друга Бориспільська державна нотаріальна контора, про визнання права власності на частку в домоволодінні та земельній ділянці, -

установив:

У жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Бориспільського міськрайонного суду Київської області із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності на частку в домоволодінні та земельній ділянці, мотивуючи свої вимоги тим, що у 1982 році він уклав шлюб з ОСОБА_4

ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син ОСОБА_2

17 січня 1990 року шлюб між ними був розірваний.

В подальшому позивач налагодив відносини з ОСОБА_4 та продовжував проживати з нею однією сім`єю без укладення шлюбу протягом 30 років поспіль.

В цей період часу ОСОБА_4 здійснила приватизацію земельної ділянки площею 0,63 га по АДРЕСА_1 , в межах якої вона разом з позивачем побудувала домоволодіння.

Ці об`єкти нерухомого майна були їх спільною сумісною власністю.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 померла.

Просив суд, визнати за ним право власності на 1/2 частку в домоволодінні та в земельній ділянці по АДРЕСА_1 .

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 14 грудня 2022 року, у задоволенні позову було відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, оскільки вважає рішення незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що будучи відповідачем по справі ОСОБА_2 повністю визнав позовні вимоги ОСОБА_1 і не заперечував проти їх задоволення.

Допитаний в якості свідка ОСОБА_2 показав, що йому, як члену родини разом з ОСОБА_1 та покійною ОСОБА_4 краще всіх інших осіб, в тому числі і будь-яких свідків, далеких від їхньої родини, відомі обставини їхнього сімейного життя.

ОСОБА_2 показав що його батьки - ОСОБА_1 та покійна ОСОБА_4 завжди проживали однією сім`єю, хоча в стосунках ОСОБА_1 з ОСОБА_4 і були нетривалі кризові періоди.

Свідок також показав, що про розірвання шлюбу між його батьками йому стало відомо лише вже у дорослому віці, хоча фактично тоді йому було лише шість років.

Крім того, свідок також показав, що весь період свого дитинства він проживав разом з обома батьками і що батьки жили як одна сім'я.

Ще він показав, що спірний будинок будувався спільно коштами та працею обох батьків і що він неодноразово допомагав батьку привозити будівельні матеріали для будівництва будинку.

Таким чином, ОСОБА_2 , дав покази про обставини їхнього спільного сімейного життя, які йому відомі з власного життя, а не зі слів сторонніх людей.

Суд першої інстанції також не врахував тієї обставини, що частина спільного ОСОБА_1 з ОСОБА_4 будинку була нажита ними в період з 1982 року по 1989 роки - ще до розірвання їхнього шлюбу.

Просив скасувати рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 14 грудня 2022 року та ухвалити по справі нове судове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надходив.

Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, в порядку, передбаченому статтею 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 28 серпня 1982 року ОСОБА_1 уклав з ОСОБА_4 шлюб, зареєстрований у виконавчому комітеті Кучаківської сільської ради Бориспільського району, про що був складений актовий запис за №14.

Після реєстрації шлюбу ОСОБА_4 було присвоєно прізвище « ОСОБА_4 ».

Ці обставини підтверджуються копією витягу про шлюб з Державного реєстру актів цивільного стану громадян №5 від 05 грудня 2019 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 народився ОСОБА_2 , батьком якого був записаний ОСОБА_1 , а матір`ю - ОСОБА_4 .

Ці обставини підтверджуються копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 30 червня 1983 року.

Рішенням Бориспільського районного народного суду від 30 серпня 1989 року шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 був розірваний.

Ухвалою Бориспільського районного народного суду від 30 серпня 1989 року було затверджено мирову угоду, за умовами якої у власність ОСОБА_4 було передано літню кухню, гараж та сарай в с. Лебедин, Бориспільського району та стягнуто з неї на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості 1/2 частки у вказаних об`єктах нерухомого майна в розмірі 2271 карбованця.

20 березня 2009 року Кіровська сільська рада видала ОСОБА_4 свідоцтво про право власності на нерухоме майно №708, зі змісту якого вбачається, що вона набула право власності на домоволодіння по АДРЕСА_1 , яке складалось з житлового будинку «А-І», літньої кухні «Б», сараїв «В», «П» та «Р», гаражів «Г» та «Д», сараїв «Е», «М» та «Ж», льоху «З», вбиральні «К» та огорожі №1 - №6.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 померла.

Ця обставина підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 від 10 жовтня 2019 року.

25 листопада 2019 року ОСОБА_3 подала приватному нотаріусу Бориспільського районного нотаріального округу Козій А.В. заяву, в якій вона прийняла спадщину, що відкрилась після смерті ОСОБА_4 .

Зі змісту довідки виконавчого комітету Кучаківської сільської ради №709 від 15 листопада 2019 року вбачається, що на час відкриття спадщини разом з ОСОБА_4 проживав її син ОСОБА_2

08 грудня 2021 року приватний нотаріус Бориспільського районного нотаріального округу Козій А.В. видала ОСОБА_3 свідоцтво про право на спадщину за законом відносно 1/2 частки в домоволодінні по АДРЕСА_1 .

Свідоцтво про право на спадщину за законом відносно іншої 1/2 частки у вказаному об`єкті нерухомого майна залишається не виданим ОСОБА_2 .

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції керувався тим, що зі змісту погосподарської книги №14 на 2016 - 2020 роки, а також довідки виконавчого комітету Кучаківської сільської ради №783 від 09 грудня 2019 року, вбачається, що позивач проживав разом з ОСОБА_4 у домоволодінні по АДРЕСА_1 до дня її смерті.

ОСОБА_2 , допитаний у судовому засіданні в якості свідка, та свідок ОСОБА_7 також підтвердили те, що ОСОБА_1 проживав разом з ОСОБА_4 в означеному домоволодінні до дня її смерті.

ОСОБА_3 , допитана в якості свідка, показала, що ОСОБА_1 бив дружину, у зв`язку з чим ОСОБА_4 була вимушена розірвати з ним шлюб.

Після розірвання шлюбу позивач деякий час проживав у батьків в с. Дударків, Бориспільського району.

В цей період часу ОСОБА_4 розпочала зведення житлового будинку по АДРЕСА_1 .

Будівництво цього об`єкта нерухомого майна здійснювалось виключно за її рахунок.

ОСОБА_1 не приймав участь у фінансуванні будівництва.

В подальшому ОСОБА_4 дозволила йому проживати в новому будинку, оскільки у них є син ОСОБА_2 .

Однак позивач та ОСОБА_4 проживали в окремих кімнатах, спали в різних ліжках, не мали ні спільного побуту, ні спільного бюджету.

Між ними були відсутні права та обов`язки, притаманні подружжю.

Допитаний свідок ОСОБА_8 показав, що після розірвання шлюбу ОСОБА_1 проживав в с. Дударків, Бориспільського району.

Через деякий час він повернувся в с. Лебедин, Бориспільського району та продовжив проживати разом з ОСОБА_4 .

Однак вони проживали в різних кімнатах, сім`ї у них вже не було.

Допитана свідок ОСОБА_9 показала, що позивач бив ОСОБА_4 , тому в 1989 році шлюб між ними був розірваний.

Після розірвання шлюбу ОСОБА_1 проживав в с. Дударків, Бориспільського району.

В цей період часу було розпочато зведення будинку по АДРЕСА_1 , будівництво якого здійснювалось за рахунок ОСОБА_4 .

Позивач не приймав участь в ньому.

Після повернення в с. Лебедин, Бориспільського району ОСОБА_1 та ОСОБА_4 проживали в окремих кімнатах, сімейні відносини між ними не відновились.

Допитана свідок ОСОБА_10 показала, що позивач тероризував ОСОБА_4 та знущався над нею, тому вона була вимушена розірвати з ним шлюб.

ОСОБА_4 неодноразово говорила свідку ОСОБА_10 про те, що, не зважаючи на проживання в одному будинку, ОСОБА_1 залишився для неї чужою людиною.

Крім того, в матеріалах справи міститься копія рішення Бориспільського районного суду від 05 липня 1996 року, яким ОСОБА_1 був виселений з домоволодіння по АДРЕСА_1 у зв`язку з тим, що він неодноразово ображав ОСОБА_4 , наносив їй тілесні ушкодження та, не реагуючи на офіційні застереження дільничного інспектора поліції, систематично порушував правила співжиття.

Отже, на думку суду першої інстанції, позивач не подав достатніх належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження того, що після розірвання шлюбу позивач проживав однією сім`єю з ОСОБА_4 без укладення з нею нового шлюбу.

Відтак, домоволодіння по АДРЕСА_1 не було об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_4 .

Щодо визнання за позивачем права власності на половину земельної ділянки, то суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надав доказів на підтвердження того, що земельна ділянка площею 0,63 га по АДРЕСА_1 була приватизована.

До таких висновків, суд першої інстанції дійшов на підставі того, що в інформаційній довідці з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №289009010 від 08 грудня 2021 року відсутні відомості про набуття права власності на вказану земельну ділянку.

Погосподарська книга №14 на 2016 - 2020 роки також не є правовстановлюючим документом та не підтверджує набуття права на землю.

З висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст.74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 03 червня 2021 року (справа №748/1943/19), при застосуванні ст.74 СК України, що регулює поділ майна жінки та чоловіка, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склались усталені відносини, що притаманні подружжю.

Аналогічний правовий висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року (справа №554/8023/15).

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 06 жовтня 2021 року (справа №521/21655/19), вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки.

Обов`язковою умовою для визнання чоловіка та жінки такими, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, крім власне факту спільного проживання, є наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, що засвідчують реальність сімейних відносин.

Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню. Так, при встановленні факту наявності у осіб спільного побуту доцільно враховувати ознаки, що визначені у понятті домогосподарства.

Домогосподарством є сукупність осіб, які спільно проживають в одному житловому приміщенні або його частині, забезпечують себе всім необхідним для життя, ведуть спільне господарство, повністю або частково об`єднують та витрачають кошти.

Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки, так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема із нормативно-правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв.

Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання.

Закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту спільного проживання, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці.

Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів, які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин, притаманних подружжю.

Відповідно до ч.1-4 ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Судом першої інстанції відповідно до вимог ст.ст.89,263 ЦПК України правильно досліджені докази та встановлені обставини по справі, яким була надана належна оцінка, а доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, оскільки позивачем не доведено належними та допустимими доказами факт проживання з ОСОБА_4 однією сім`єю, тоді як само по собі проживання позивача та спадкодавиці в одному об`єкті нерухомого майна не є достатньою підставою для застосування ч.1 ст.74 СК України до спірних правовідносин, а також для поширення режиму спільної сумісної власності на домоволодіння по АДРЕСА_1 .

Також, матеріали справи не містять доказів приватизації спірної земельної ділянки, а тому судом першої інстанції також правомірно було відмовлено і у задоволенні позовних вимог в цій частині.

Таким чином, оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи скарги цього висновку не спростували, то відповідно до ст.375 ЦПК України апеляційна скарга залишається без задоволення, а рішення суду - без змін.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 06 квітня 2023 року ОСОБА_1 було відстрочено сплату судового збору за подання апеляційної скарги до ухвалення рішення судом першої інстанції.

Оскільки судом апеляційної інстанції рішення суду першої інстанції залишається без змін, з ОСОБА_1 в дохід держави необхідно стягнути судовий збір у розмірі, який підлягав сплаті при поданні апеляційної скарги, а саме, у розмірі 8674,27 грн.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-384 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 14 грудня 2022 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) в дохід держави судовий збір у розмірі 8674 (вісім тисяч шістсот сімдесят чотири) грн. 27 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складений 14 червня 2023 року.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді Т.О. Писана

С.О. Журба