Номер провадження: 22-ц/813/6929/23
Головуючий у першій інстанції Абухін Р. Д.
Доповідач Коновалова В. А.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

11.12.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Коновалової В.А.,

суддів: Лозко Ю.П., Стахової Н.В.,

за участю секретаря судового засідання Мокана В.В.,

учасники справи:

скаржник ОСОБА_1 ,

позивач ОСОБА_2 ,

відповідач - ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 ,

на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 26 січня 2021 року, ухвалене судом у складі судді Абухінна Р.Д., у м. Одеса,

за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення коштів,

в с т а н о в и в:

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2018 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення коштів, в обґрунтування якого зазначила, що ОСОБА_2 придбала у відповідача на підставі договору купівлі-продажу від 18.09.2015 року квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_3 на підставі рішення Приморського районного суду м. Одеси від 16.12.2014 року.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 22.12.2016 року, залишеним без мін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11.10.2017 року, квартиру за адресою: АДРЕСА_1 повернуто законним власникам ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Позивач вважала, що має право на повернення коштів, сплачених за договором купівлі-продажу від 18.09.2015 року.

ОСОБА_2 просила суд стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 142500 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Приморський районний суд м. Одеси рішенням від 26 січня 2021 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення коштів задовольнив. Стягнув з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 142500 грн.

Суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржуване рішення, виходив з того, що рішенням апеляційного суду Одеської області від 22.12.2016 року по справі № 522/1921/16 квартиру за адресою: АДРЕСА_1 повернуто законним власникам - ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , тому на підставі ст. 1213 ЦК України вважав, що відповідач має відшкодувати вартість майна.

Постановою Одеського апеляційного суду від 11.11.2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 26 січня 2021 року залишено без задоволення, оскаржуване рішення залишено без змін.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення Приморського районного суду м. Одеси від 26 січня 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи, порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

(1) Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , як особа яка не брала участі у розгляді справи зазначає, що оскаржуваним рішенням порушено її права, оскільки кошти від продажу квартири внесені до сімейного бюджету. Вважає, що кошти, які позивач просить стягнути не є безпідставно отриманими, оскільки передані за договором купівлі-продажу, який не визнаний недійсним. Зазначає, що позивачем обрано неправильний спосіб захисту порушеного права, у цьому випадку остання мала просити суд визнати договір купівлі-продажу недійсним та стягнути кошти на підставі ст. 216 ЦК України.

(2) Позиція інших учасників справи

Одеський апеляційний суд ухвалою від 21.07.2023 року відкрив провадження за вказаною апеляційною скаргою, роз`яснив право подання до апеляційного суду відзиву на апеляційну скаргу, проте відзиву не надходило.

Скаржник та позивач в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Скаржник судову повістку отримала 14.11.2023 року на електронну пошту, з якої здійснювала листування з Одеським апеляційним судом та яка зазначалась особисто скаржником у її заявах, що підтверджується довідкою.

Позивач про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, у відповідності до п. 3 ч. 8 ст. 128 ЦПК України.

Відповідач у судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав та просив задовольнити.

Одеський апеляційний суд ухвалою від 11.12.2023 року відмовив відповідачу у задоволенні заяви про долучення до матеріалів справи доказів, а саме: постанови Одеського апеляційного суду від 20.04.2023 року у справі № 522/4230/21 та копії договору купівлі-продажу від 14.12.2015 року, та задоволення заяві від 11.12.2023 року про витребування з Приморського районного суду м. Одеси від 26 січня 2021 року матеріалів справи № 522/4230/21, з огляду на таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

За вимогами ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Гарантіями реалізації принципу змагальності є відповідальність за неподання доказів до суду.

Частиною 8 статті 83 ЦПК України визначено, що докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Частиною 3 статті 367 ЦПК України встановлено, що докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

ОСОБА_3 у заяві не виклав обставин та не надав доказів неможливості подання до суду першої інстанції доказівз причин, що об`єктивно не залежали від його волі. Посилання на не можливість долучення до матеріалів цивільної справи доказів у зв`язку з неповідомленням останнього про розгляд справи спростовуються матеріалами справи, оскільки під час розгляду справи судом першої інстанції відповідачем подавалась заява про перегляд заочного рішення, яка ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 07.04.2020 року задоволена, отже останній про розгляд справи судом першої інстанції обізнаний, до суду першої інстанції вказані докази не надав, до заяви про перегляд заочного рішення останні не долучив.

У справі № 522/4230/21 рішення Приморського районного суду м. Одеси ухвалено 16.11.2021 року, а постанова Одеського апеляційного суду винесена 20.04.2023 року, у вказаній справі в апеляційному порядку переглядається рішення Приморського районного суду м. Одеси від 26.01.2021 року, отже на час ухвалення оскаржуваного рішення судові рішення у справі № 522/4230/21 прийняті не були.

Колегія суддів зазначає, що така обставина, як відсутність існування доказів на момент прийняття рішення суду першої інстанції, взагалі виключає можливість прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів незалежно від причин неподання позивачем таких доказів. Навпаки, саме допущення такої можливості судом апеляційної інстанції матиме наслідком порушення вищенаведених норм процесуального права, а також принципу правової визначеності, ключовим елементом якого є однозначність та передбачуваність правозастосування, а отже системність та послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів. Вказаний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 11.09.2019 року у справі № 922/393/18.

ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Ухвалюючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що рішенням апеляційного суду Одеської області від 22.12.2016 року по справі № 522/1921/16 квартиру за адресою: АДРЕСА_1 повернуто законним власникам - ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , тому на підставі ст. 1213 ЦК України вважав, що відповідач має відшкодувати його вартість майна.

Проаналізувавши встановлені судом першої інстанції обставини у справі колегія суддів вважає, за необхідне зазначити таке.

З матеріалів справи вбачається, що 18.09.2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Брандіс А.Б., зареєстрованим в реєстрі за № 1869.

Зазначена квартира належала ОСОБА_3 на підставі рішення Приморського районного суду м. Одеси від 16.12.2014 року по справі № 522/23159/14, про що зазначено в договорі купівлі-продажу НАР № 597824 від 18.09.2015 року.

Пунктом 1 договору купівлі-продажу від 18.09.2015 року передбачено, що продаж вчинено за 142500 грн, які продавець отримав від покупця до укладення цього договору.

Постановою Одеського апеляційного суду від 11.11.2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 26 січня 2021 року залишено без задоволення, оскаржуване рішення залишено без змін.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції вірно встановлені обставини справи, а саме укладення між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 договору купівлі-продажу квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , яка за судовими рішеннями повернута законним власникам ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , а відтак, встановлено наявність правової підстави для стягнення коштів сплачених покупцю за вказаним договором.

Згідно з ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспопрюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Відтак суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспоренні права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підстави позову), характер порушеного права та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін погоджені ними, та, умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 22 ЦК України збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

З матеріалів цивільної справи вбачається, що у 2016 році ОСОБА_4 та ОСОБА_5 звернулись до Приморського районного суду з позовом до ОСОБА_6 , ОСОБА_1 в якому просили на підставі ст. 388 ЦК України витребувати у добросовісного набувача квартиру, яка вибула з їх володіння.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 22.12.2016 року по справі № 522/1921/16 рішення Приморського районного суду м. Одеси від 16.09.2016 року скасовано, позов ОСОБА_4 та ОСОБА_5 задоволено частково, витребувано у ОСОБА_6 квартиру АДРЕСА_1 повернуто законним власникам ОСОБА_4 та ОСОБА_5 ..

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 жовтня 2017 року рішення апеляційного суду Одеської області від 22.12.2016 року по справі № 522/1921/16 залишено без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 661 ЦК України у разі вилучення за рішенням суду товару у покупця на користь третьої особи на підставах, що виникли до продажу товару, продавець має відшкодувати покупцеві завдані йому збитки, якщо покупець не знав або не міг знати про наявність цих підстав.

Пунктом 31 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02. 2014 року встановлено, що у разі якщо позов власника про витребування майна із чужого незаконного володіння задоволено, покупець цього майна має право відповідно до статті 661 ЦК України звернутися до суду з вимогою до продавця про відшкодування збитків, завданих вилученням у нього товару за рішенням суду з підстав, що виникли до моменту його продажу.

Отже, питання компенсації добросовісному набувачу має вирішуватися за заявою такої особи у контексті ст. 661 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги про те, що договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Брандіс А.Б., зареєстрованим в реєстрі за № 1869, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , не розірваний, та в судовому порядку недійсним не визнавався є безпідставними, оскільки положенням ст. 661 ЦК України передбачено право покупця вимагати від продавця відшкодування збитків, завданих продавцю вилученням майна. Так, рішенням апеляційного суду Одеської області від 22.12.2016 року по справі № 522/1921/16 витребувано з незаконного володіння ОСОБА_6 квартиру за адресою: АДРЕСА_1 та повернуто її законним власникам ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , тому саме з ОСОБА_3 , як продавця, підлягають стягненню збитки. Визнання договору купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Брандіс А.Б., зареєстрованим в реєстрі за № 1869, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 недійсним у вказаній справі, на думку колегії суддів, не є ефективним способом судового захисту порушених прав ОСОБА_2 тому доводи апеляційної скарги в цій частині не заслуговують на увагу.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що ОСОБА_2 звертаючись до суду просила стягнути з ОСОБА_3 кошти на підставі ст. 1213 ЦК України. Суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржуване рішення також керувався положеннями ст. 1213 ЦК України відповідно до якої набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна.

Загальними вимогами процесуального права визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Всебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Колегія суддів зазначає, що згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») неправильна юридична кваліфікація учасниками справи спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм (пункт 144 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц, провадження № 14-473цс18).

Тобто суд, з`ясувавши під час розгляду справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну їх правову кваліфікацію та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

У зв`язку із цим апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції розглянувши справу по суті постановив правильне рішення про задоволення позовних вимог, однак не з`ясував які саме положення матеріального права підлягають застосуванню у цій справі та помилково послався на норми ст. 1213 ЦК України, хоча до правовідносин, які виникли між сторонами підлягають застосуванню положення ст. 661 ЦК України.

Щодо суті апеляційної скарги

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України).

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення коштів, проте помилково послався на положення ст. 1213 ЦК України, тому рішення суду слід змінити, виключивши з мотивувальної частини посилання на положення ст. 1213 ЦК України. В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Щодо судових витрат

В ч. 1 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки рішення суду першої інстанції підлягає зміні лише в частині виключення з мотивувальної частини рішення суду першої інстанції посилань на положення ст.. 1213 ЦК України, то судовий збір за подання апеляційної скарги покладається на скаржника.

Керуючись ст.ст. 367, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. 376, 384 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 26 січня 2021 року змінити, виключивши з мотивувальної частини рішення посилання на положення ст. 1213 ЦК України.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.Повний текст постанови складено 15.12.2023 року.

Головуючий В.А. Коновалова

Судді Ю.П. Лозко

Н.В. Стахова