ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

Іменем України

15 червня 2023 року

м. Харків

справа №638/6178/19

провадження №22-ц/818/906/23

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В.

суддів: Пилипчук Н.П., Тичкова О.Ю.,

учасники справи:

позивач Керівник Харківської місцевої прокуратури №1 в інтересах держави в особі Харківської міської ради

відповідач - ОСОБА_1

розглянувши в порядку ст.369 ЦПК України без повідомлення учасників справи в приміщенні суду в м. Харкові цивільну справу за позовом керівника Харківської місцевої прокуратури №1 в інтересах держави в особі Харківської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно збережених коштів за використання земельної ділянки, -

за апеляційною скаргою Харківської обласної прокуратури на рішення Дзержинського районного суду м.Харкова від 03 березня 2023 року, постановлене суддею Рибальченко Л.М.,-

в с т а н о в и в :

У квітні 2019 року керівник Харківської місцевої прокуратури № 1 (далі - прокурор) звернувся до суду з позовом в інтересах держави в особі Харківської міської ради до ОСОБА_1 та просив стягнути стягнути з відповідачки на користь Харківської міської ради безпідставно збережені кошти у розмірі 75404,28 грн. відповідно до вимог ст.1212 ЦК України.

Рішенням Дзержинського районного суду м.Харкова від 03 березня 2023 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі Харківська обласна прокуратура просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги повністю.

Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; зазначає, що суд першої інстанції не надав належної оцінки матеріалам справи та наданим доказам Відповідач є власником об`єкта нерухомого майна - нежитлової будівелі літ. «А-1», загальною площею 303,3 кв. м, що розташовані по АДРЕСА_1 на підставі договорів купівлі-продажу №759 від 20.12.2017 (у розмірі частини нежитлової будівлі) та №760 від 20.12.2017 (у розмірі частини нежитлової будівлі), посвідчених приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Непочатих В.В. Відповідно до листа №1338/116-18 від 26.04.2018 Відділу у м. Харкові ГУ Держгеокадастру у Харківській області та листа №2977/0/225-18 від 02.05.2018 Департаменту земельних відносин Харківської міської ради земельна ділянка, розташована по АДРЕСА_1 , у користування або у власність не передавалась. Крім того, відповідно до відомостей публічної кадастрової карти України та інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, речові права на земельну ділянку під вказаною нежитловою будівлею літ. «А-1», що розташована по АДРЕСА_1 , за ОСОБА_1 до цього часу не зареєстровано. Отже відповідач з моменту набуття права власності на нежитлову будівлю літ. «А-1» до теперішнього часу користується земельною ділянкою під вказаною житловою будівлею по АДРЕСА_1 з порушенням вимог земельного законодавства, а саме без оформлення речових прав на земельну ділянку та без сплати коштів за землю в передбаченому законодавством розмірі.

Відзиву на апеляційну скаргу не надано.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимогст.367 ЦПК України- в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що що витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки не надано. Натомість надані позивачем розрахунки безпідставно збережених ОСОБА_1 коштів за використання земельної ділянки по АДРЕСА_1 не містять зазначення посадової особи, якою вони складені, не підписані жодною особою. Крім того, з листа Головного управління Державної фіскальної служби у Харківській області від 08.02.2023 убачається, що площа спірної земельної ділянки складає 0,03033 га. Розрахунки складені позивачем здійснені за площу земельної ділянки 266 кв.м. Таким чином, суд вважав, що розрахунок суми орендної плати, здійснений позивачем, ґрунтується на припущеннях та приблизних показниках, які не відповідають дійсним характеристикам спірної земельної ділянки, тому він є недоведеним належними та допустимими доказами.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Судом встановлено, що на підставі договорів купівлі-продажу №759 від 20.12.2017 (у розмірі частини нежитлової будівлі) та №760 від 20.12.2017 (у розмірі частини нежитлової будівлі), посвідчених приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Непочатих В.В., відповідач є власником об`єкта нерухомого майна - нежитлової будівлі літ. «А-1», загальною площею 303,3 кв.м., що розташовані по АДРЕСА_1 .

Відповідно до акту обстеження земельної ділянки від 19.03.2019 року, складеного головним спеціалістом відділу самоврядного контролю за використанням земель Департаменту територіального контролю Харківської міської ради Марковим А.Ю., земельна ділянка по АДРЕСА_1 використовується для обслуговування нежитлової будівлі літ. «А-1», площа огороджена. Право власності на нежитлові будівлі літ. «А-1» зареєстровано за відповідачем.

Згідно плану зйомки земельної ділянки, по АДРЕСА_1 , яка була складена співробітником Харківської регіональної філії ДП «Центр державного земельного кадастру» від 12.02.2019 за запитом Харківської місцевої прокуратури №1від 11.01.2019 №04-14-184 вих.19, площа будівлі що перевірялась становить 0,0266 га (а.с. 19).

Також до матеріалів справи позивачем надано розрахунки безпідставно збережених ОСОБА_1 коштів за використання земельної ділянки по АДРЕСА_1 .

Відповідно до вказаних розрахунків земельна ділянка, площею 266 кв. м., розташована по АДРЕСА_1 не внесена до відомостей Державного земельного кадастру. Для розрахунку нормативної грошової оцінки використовувалась базова вартість 1 кв. м землі м. Харкова та коефіцієнти.

За розрахунками Департаменту територіального контролю Харківської міської ради на підставі вищевказаної інформації сума безпідставно збережених ОСОБА_1 коштів у розмірі орендної плати за період з 01.01.2018 року по 31.07.2018 року склала 30161,67 грн.; з 01.08.2018 по 28.02.2019 - 45242,61 грн. Загальна сума 75404,28 грн.

Згідно з листом Головного управління Державної фіскальної служби у Харківській області від 08.02.2023 ОСОБА_1 зареєстрована платниками земельного податку з 20.12.2017 за земельну ділянку площею 0,03033 га, розташовану по АДРЕСА_1 . Станом на 01.02.2023 заборгованість зі сплати земельного податку відсутня.

Спірні правовідносини регулюються положеннями ЗК України, ЦК України, Закону України «Про оренду землі», Закону України «Про оцінку земель».

У частині першій статті 79ЗК України передбачено, що земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

На підставі договорів купівлі-продажу №759 від 20.12.2017 (у розмірі частини нежитлової будівлі) та №760 від 20.12.2017 (у розмірі частини нежитлової будівлі), посвідчених приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Непочатих В.В., відповідач є власником об`єкта нерухомого майна - нежитлової будівлі літ. «А-1», загальною площею 303,3 кв.м., що розташовані по АДРЕСА_1 .

У статті 657ЦК України передбачено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Отже, нотаріус, посвідчуючи вказаний договір купівлі-продажу, здійснив державну реєстрацію прав власності відповідача.

Відповідно до частин першої та другої статті 120 ЗК України (тут і надалі у редакції, чинній на час укладення зазначених договорів) у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Згідно з частиною шостою статті 120 ЗК України укладення договору, який передбачає набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що пов`язане з переходом права на частину земельної ділянки, здійснюється після виділення цієї частини в окрему земельну ділянку та присвоєння їй окремого кадастрового номера.

Таким чином, після укладення договорів купівлі-продажу нежитлових будівель і державної реєстрації нотаріусом прав власності на них у відповідача, як покупця, могло б виникнути право користування земельною ділянкою, на якій розташовані відповідні будівлі.

Незважаючи на те, що нежитлові будівлі не можуть бути відокремлені від земельних ділянок, на яких вони розташовані, вказаними положеннями закону було врегульовано правовий режим нерухомого майна і правовий режим земельних ділянок, на яких воно розташовано, а отже, користувач земельної ділянки зобов`язаний сплачувати за користування нею певну плату, що відповідає положенням статті 206 ЗК України, та оформити право користування земельною ділянкою.

Відповідно до частини першої статті 79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.

Правовідносин, які виникли між сторонами безпосередньо стосуються виникнення прав у відповідачки на земельну ділянку, має застосовуватися спеціальна норма закону, а саме стаття 120 ЗК України у редакції, чинній на час укладення договору купівлі-продажу, в якій не передбачалося необхідності формування земельної ділянки, як об`єкта цивільних прав при придбанні нежитлових будівель.

Таким чином, необхідність встановлення сформованості земельної ділянки, як об`єкта оренди, визначення її меж, кадастрового номера, внесення інформації до Державного земельного кадастру залежить від конкретних обставин справи.

Згідно з частинами першою та другою статті 16 Закону України «Про Державний земельний кадастр» земельній ділянці, відомості про яку внесені до Державного земельного кадастру, присвоюється кадастровий номер.

Кадастровий номер земельної ділянки є її ідентифікатором у Державному земельному кадастрі.

Відповідно до частини першої статті 6 Закону України «Про оренду землі» орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим та іншими законами України і договором оренди землі.

Згідно з частиною першою статті 93 ЗК України право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.

Таким чином, для застосування положень статті 1212 ЦК України не є обов`язковим встановлення сформованості земельної ділянки.

Земельна ділянка, з якою прокурор пов`язує виникнення кондикційного зобов`язання відповідача, не була об`єктом цивільних прав у період з 20.12.2017 по 04.2019.

Земельним кодексом України та Законом України «Про землеустрій» не передбачено формування земельних ділянок на підставі кадастрової зйомки та актів обстеження земельних ділянок, які за своєю природою не є документацією із землеустрою.

Так, згідно зі статтею 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Частиною першою статті 79 Земельного кодексу України встановлено, що земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

За змістом частин 1, 3, 4, 9 статті 79-1 Земельного кодексу України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру; сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі; земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера; земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 05.03.2020 у справі № 922/926/19 та від 09.03.2021 у справі № 922/1453/20 зазначено, що застосовуючи положення статті 79-1 Земельного кодексу України до правовідносин, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням земельної ділянки, помилковим буде врахування лише положень щодо сформованості земельної ділянки після реєстрації її у Державному земельному кадастрі. Так, частина 1 цієї статті чітко зауважує, що формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Згідно з частиною 9 статті 79-1 Земельного кодексу України земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї. Тобто під час розгляду спору про стягнення безпідставно збережених коштів у вигляді орендної плати зазначені положення статті 79-1 Земельного кодексу України не можуть застосовуватися окремо, тільки в частині її формування із присвоєнням кадастрового номеру, оскільки лише після державної реєстрації права власності, така земельна ділянка набуває статусу об`єкта, щодо якого можуть виникнути будь-які цивільні права.

Крім того, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 25.03.2021 у справі № 367/2979/16-а, аналізуючи положення частин 1, 9, 10статті 79-1 Земельного кодексу України зауважив, що земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування та державної реєстрації права власності на неї. Державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі.

Отже, з урахуванням вказаних висновків Верховного Суду, підтвердженням формування земельної ділянки як об`єкта цивільних прав є наявність таких складових, а саме: кадастровий номер земельної ділянки; реєстрація її у Державному земельному кадастрі; державна реєстрація права власності на земельну ділянку за відповідною юридичною чи фізичною особою.

Також, судова колегія звертає увагу на висновки Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду викладені у постанові від 14 лютого 2014 року в справі №646/4738/19 де зазначено, що витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки є належним та допустимим доказом, який підтверджує дані про нормативну грошову оцінку земельної ділянки.

Отже, предметом позову у справі, яка переглядається, є стягнення з відповідачки, як власника нерухомого майна, коштів за фактичне користування земельною ділянкою, на якій воно розташовано.

Згідно з пунктом в) частини першої статті 96 ЗК України землекористувачі зобов`язані своєчасно сплачувати земельний податок або орендну плату.

Відповідно до статті 206 ЗК України використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Отже, єдиною формою здійснення плати за користування спірною земельною ділянкою для ОСОБА_1 , як землекористувача, могла бути орендна плата. Таким чином, розмір безпідставно збережених коштів за користування спірною земельною ділянкою має визначатися як розмір неодержаної орендної плати за землю.

Згідно з частиною другою статті 21 Закону України «Про оренду землі» розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України).

Відповідно до пункту 287.1 статті 287 ПК України тут і надалі у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, власники землі та землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою.

У пункті 289.1 статті 289 ПК України передбачено, що для визначення розміру податку та орендної плати використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 13 Закону України «Про оцінку земель» тут і надалі у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, нормативна грошова оцінка земельних ділянок проводиться у разі визначення розміру орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності.

Відповідно до частини першої статті 18 Закону України «Про оцінку земель» нормативна грошова оцінка земельних ділянок проводиться відповідно до державних стандартів, норм, правил, а також інших нормативно-правових актів на землях усіх категорій та форм власності.

Розрахунок нормативно грошової оцінки земельної ділянки здійснюється відповідно до Методики нормативної грошової оцінки земель населених пунктів, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 23 березня 1995 року № 213, чинної на час виникнення спірних правовідносин.

Згідно з частиною другою статті 20 Закону України «Про оцінку земель» дані про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки оформляються як витяг з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель.

Відповідно до частини третьої статті 23 Закону України «Про оцінку земель» витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки видається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

Отже, витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки є належним та допустимим доказом, який підтверджує дані про нормативну грошову оцінку земельної ділянки.

Судова колегія наголошує, що на час звернення прокурора до суду із позовом земельна ділянка не була сформована як об`єкт цивільних прав, присвоєнання кадастрового номеру відбулося після звернення до суду.

Крім того, прокуратурою не надано Витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки, тому зроблений у позові розрахунок, який вчинений за вартісними показниками 1 кв.м. землі у м. Харкові не є належним доказом.

Таким чином, вказані вище обставини свідчать про повне встановлення судом фактичних обставин, які мають істотне значення для правильного вирішення справи, без порушення норм процесуального права.

Враховуючи викладене, судова колегія приходить до висновку, що рішення суду ухвалене з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст.367, 368, 369, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу Харківської обласної прокуратури - залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду м.Харкова від 03 березня 2023 року -залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: Н.П.Пилипчук

О.Ю.Тичкова