Провадження № 2/638/1846/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 червня 2023 року Дзержинський районний суд м. Харкова у складі:

Головуючого судді Цвірюка Д.В.,

за участю секретаря Кутоманової (Ткаченко)К.С.,

представника позивача Біленького Д.В.,

представника відповідача Клещ О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні зали судових засідань Дзержинського районного суду м.Харкова в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп», треті особи: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Остапенко Євген Михайлович, Приватний виконавець виконавчого округу Харківської області Петренко Дмитро Олександрович про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, -

встановив:

Адвокат Смілянський Ярослав Геннадійович звернувся до Дзержинського районного суду м.Харкова в інтересах ОСОБА_1 з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп», в якій просить визнати виконавчий напис №147219 від 11.06.2021 року, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенко Є.М. за стягненням ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» таким, що не підлягає виконанню, а також просить судові витрати покласти на відповідача.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 02.08.2021 року ОСОБА_1 отримала поштове відправлення, яке містило постанову від приватного виконавця ВО Харківської області Петренко Д.О. про відкриття виконавчого провадження №66130615 за виконавчим написом №147219 від 11.06.2021 року, вчиненого приватним нотаріусом КМНО Остапенко Є.М. за стягненням ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп». Зазначає, що позивач не мала жодних правовідносин з ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп», не укладала з ним жодних правочинів (договорів) та звертається до суду з даним позовом з причин того, що при вчиненні нотаріусом вказаного напису, ним було порушено норми матеріального права щодо підстави та вимог для здійснення такого напису. З отриманої інформації на адвокатський запит вбачається, що відповідач звернувся до приватного виконавця із заявою про примусове виконання виконавчого напису нотаріусу про стягнення з позивача грошової суми в розмірі 442 761,69 грн., без урахування витрат, на підставі невиконаного зобов`язання за кредитним договором №701/06-КВ від 09.10.2006 року. З виконавчого напису також вбачається про стягнення вищевказаної суми коштів. З наданої на адвокатський запит відповіді вбачається інформація про укладення кредитного договору №701/06-КВ та договору застави між позивачем та ТОВ «Укрпромбанк», про укладення Договору передачі активів №2258 від 30.06.2010 року між ТОВ «Укрпромбанк» та ПАТ «Дельта Банк», про укладення Договору відступлення прав вимоги №2258/К від 15.06.2020 року між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп». При цьому вказує, що ніяких графіків здійснення платежів, виписок з рахунку позивача, руху коштів на кредитному рахунку позивача або інших документів, з яких свідчилося би про суму заборгованості та момент її утворення не додано. Отже, сума заборгованості з а кредитним договором, зазначена відповідачем, не підтверджується ніякими документами, окрім власного заявлення саме такої суми відповідачем. Водночас вказує, що за вказаним кредитним договором у 2015 році було ухвалено судове рішення про стягнення грошової суми заборгованості в розмірі 77 104,55 грн. та отримано 4 виконавці листи. Ухвалою Дзержинського районного суду м.Харкова від 30.06.2021 року по справі №638/11781/13-ц задоволено заяву відповідача про заміну сторони у виконавчому провадженні за виконанням рішення Дзержинського районного суду м.Харкова від 04.03.2015 року про стягнення з позивача на користь ПАТ «Дельта Банк» суми заборгованості за кредитним договором №701/06-КВ від 09.10.2006 року в розмірі 77 104,55 грн.. З огляду на викладене, відповідачеві належить право вимоги за договором кредиту №701/06-КВ від 09.10.2006 року в розмірі 77 104,55 грн., а не 442 761,69 грн. як зазначено у виконавчому написі. Тому оскаржуваний виконавчий напис вчинено на кредитному договорі без доказів заявленої суми, без доказів заборгованості (розрахунків платежів) та за наявності судового рішення про стягнення за цим же кредитним договором зовсім іншої грошової суми, отже напис є таким, що ґрунтується на припущеннях та є таким, що не підлягає виконанню. Вказує, що сам по собі факт подання стягувачем відповідних документів нотаріусу не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого, тоді як в основі вчинення вказаної нотаріальної дії лежить факт безспірності наявної заборгованості. Окрім доказів безспірності нотаріус має також перевірити, що договір є нотаріально посвідченим та не є кредитним. За інших умов законодавством забороняється вчиняти виконавчі написи, як у випадку з оскаржуваним написом, який вчинено за кредитним договором, не посвідченим нотаріально. А отже, оскаржуваний напис є таким, що підлягає скасуванню.

Представником відповідача подано до суду відзив на позовну заяву, згідно якого вважає позовну заяву необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню. В обґрунтування заперечень вказує, що новий кредитор за Договором №701/06-КВ від 09.10.2006 року у відповідності до вимог чинного законодавства повідомив позивача про заміну кредитора у зобов`язанні, а також про розмір заборгованості. Щодо розміру заборгованості вказує, що наразі позивачем кредитні зобов`язання не виконані. При цьому матеріали позовної заяви не містять належних, допустимих та достовірних доказів в підтвердження наявності будь-яких заперечень з боку позивача у відповідь на надіслану відповідачем вимогу про усунення порушення виконання зобов`язання. Вважає, що позивачем не доведено відсутності підстав для вчинення спірного виконавчого напису, тобто факт відсутності порушеного права відповідача та відсутність підстав для захисту відповідного права шляхом стягнення кредитної заборгованості на підставі спірного виконавчого напису. Позивачем не спростовано належними і допустимими доказами того, що сума заборгованості перед відповідачем за кредитним договором на дату вчинення нотаріусом оспорюваного виконавчого напису була іншою, ніж та, яка запропонована в ньому до стягнення. Позивач у відповідності до принципу змагальності сторін не надає свого контррозрахунку із доказами, що сума боргу є меншою, ніж у виконавчому написі. Сама по собі незгода боржника з розміром заборгованості та її розрахунком не є підставою для визнання заборгованості спірною, оскільки спірність заборгованості з урахуванням положень чинного законодавства визначається не за суб`єктивним ставленням кредитора чи боржника до неї, а за об`єктивним закріпленням такого виду заборгованості. Зазначає, що на виконання вимог норм діючого законодавства відповідачем було подано нотаріусу всі документи. Сам факт звернення кредитора до суду не є підставою для визнання заборгованості спірною, позаяк спірність заборгованості з урахуванням положень чинного законодавства визначається не за суб`єктивним ставленням кредитора чи боржника до неї, а за об`єктивним закріпленням такого виду заборгованості у Переліку. Оскільки позивач не спростовує належними і допустимими доказами того, що сума заборгованості за кредитним договором на дату вчинення нотаріусом оспорюваного виконавчого напису є іншою, ніж та, яка запропонована в ньому до стягнення, не надає доказів часткового чи повного погашення заборгованості, тому вважає, що жодних підстав для задоволення позовної заяви не має. Також зазначає, що позивачем не надано доказів подвійного стягнення боргу за кредитним договором. Крім того, представник відповідача посилався на необґрунтованість заявленого позивачем розміру судових витрат, які остання понесла та очікує понести, вважаючи їх завищеними та такими, що не відповідають вимогам співмірності З огляду на викладене, просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Представником відповідача надано до суду заперечення, в якому зазначила про незгоду з посиланнями представника позивача на рекомендації Ради адвокатів Харківської області про розмір адвокатського гонорару та їх необов`язковість. Також вказує, що позивачем не надано кінцевого розміру витрат на правничу допомогу та не надано доказів на здійснення очікуваних додаткових витрат 12 000 грн., після подання яких відповідачем буде надано клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката. Зазначає, що вчинення виконавчого напису нотаріусом є способом захисту цивільних прав в позасудовому порядку, тому кредитор (стягувач) може задовольнити свої вимоги та стягнути з боржника заборгованість шляхом вчинення виконавчого напису нотаріусом на борговому документі та пред`явити його до виконання.

Представником позивача подано до суду клопотання в порядку ч.3 ст.134 та ст.83 ЦПК України, в якій просить судові витрати по справі, а саме судовий збір у загальному розмірі 1362 грн., витрати на правничу допомогу в розрахунковому розмірі 29 250,00 грн. та у фіксованому розмірі 44 276,00 грн. стягнути в повному обсязі з відповідача на користь позивача.

Представником відповідача подано до суду клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги, в яких зазначила про арифметичну помилку, допущену представником позивача. Крім того, не надано доказів здійснення оплати витрат на правничу допомогу, що є підставою для відмови у задоволенні витрат на правову допомогу. Також вказує, що адвокат позивача не надав доказів того, що унеможливило передбачення ним завищених витрат у вигляді гонорару успіху як у попередньому розрахунку, так і у договорі про надання правової допомоги. При цьому вказує, що договором не передбачено стягнення гонорару успіху. Вимоги у справі є немайнового характеру, тому вираховування відсоткового співвідношення витрат на правничу допомогу є недоречним. Посилається також на нескладність даної справи, цитування норм права та невеликий обсяг позову. Тому зазначений адвокатом об`єм витраченого часу на підготовку позову, заяви про забезпечення позову, об`єктивно не відповідає об`єму і змісту цих заяв. Крім того, посилається, що домовленість про сплату витрат та гонорару за надання правничої допомоги, що склалися між адвокатом та клієнтом, не має бути безумовно прийнята судом як необхідна та розумна, а отже і задоволена. Вважає, що витрати адвоката позивача не були неминучими, крім того, вартість таких послуг була значно завищеною порівняно з іншими витратами на адвокатські послуги в аналогічних справах. Не погоджується з посиланням сторони позивача щодо неправомірної поведінки відповідача. На підставі викладеного просить відмовити у задоволенні витрат на правову допомогу позивача у розмірі 75 338 грн., окрім сплаченого судового збору у розмірі 1362 грн..

Представником позивача подано до суду письмові пояснення щодо заперечення та клопотання про зменшення суми витрат на правничу допомогу, в яких наголосив на обґрунтованості розміру судових витрат на правничу допомогу та обгрунтованості позовних вимог.

Після скасування судом апеляційної інстанції ухвали Дзержинського районного суду м.Харкова від 16.09.2021 року ухвалою судді від 17.11.2022 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та її розгляд призначено за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 07.04.2023 року закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду по суті.

Представник позивача в судовому засіданні заявлені позовні вимоги та розмір витрат на правничу допомогу підтримав у повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечувала проти позовних вимог та розміру витрат на правничу допомогу.

Треті особи в судове засідання не з`явились, про розгляд повідомлялись, причини неявки суду не повідомили.

У відповідності до ч.1, 3, 4 ст.223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи. У разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи у відсутність не з`явившихся осіб за наявними матеріалами справи.

Суд, заслухавши вступне слово представників сторін, дослідивши матеріали справи, встановивши факти та відповідні їм правовідносини, оцінивши кожний доказ окремо та у їх сукупності та взаємозв`язку, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Частиною 1 ст.2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 15 ЦК України визначено право кожної особи та захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.

Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес і саме воно є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені статтею 16 ЦК України.

Звертаючись до суду з вищевказаним позовом про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню позивач зазначає, що такий порушує її законне право на захист своїх законних прав та інтересів, оскільки вчинений з порушеннями порядку вчинення виконавчих написів.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, згідно з якими кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справу в межах заявлених вимог і вирішує справу на підставі наданих доказів.

Встановлено, що 11.06.2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенко Євгеном Михайловичем вчинено виконавчий напис №147219, яким стягнуто з ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп», який є правонаступником заборгованості за Кредитним договором №701/06-КВ від 09.10.2006 року.

Зі змісту виконавчого напису вбачається, що строк платежу за Кредитним договором настав; стягнення заборгованості проводиться за кредитним договором №701/06-КВ від 09.10.2006 року, укладеним між позивачем та первісним кредитором ТОВ «Український промисловий банк», право вимоги за яким було відступлено до нового кредитора - ПАТ «Дельта Банк», правонаступником якого є ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» на підставі Договору №2258/К про відступлення права вимоги від 15.06.2020 року та підписаного Додатку №1 до Договору №2258/К про відступлення права вимоги від 15.06.2020 року за період з 19.04.2019 року по 06.07.2020 року; сума заборгованості становить у загальному розмірі 442 761,69 грн., з яких прострочена заборгованість за сумою 195 735,65 грн., прострочена заборгованість по несплаченим відсоткам за користування кредитом 247 026,04 грн.. За вчинення виконавчого напису нотаріусом стягнуто із стягувача кошти в розмірі 50 гривень, які підлягають стягненню з боржника на користь стягувача.

На підставі зазначеного виконавчого напису нотаріуса приватним виконавцем виконавчого округу Харківської області Петренко Д.О. 19.07.2021 року винесені постанова про відкриття виконавчого провадження ВП №66130615, постанова про стягнення з боржника основної винагороди, постанова про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження.

Ухвалою Дзержинського районного суду м.Харкова від 16.08.2021 року за заявою адвоката Смілянського Я.Г. зупинено стягнення на підставі виконавчого напису №147219 від 11.06.2021 року. Ухвала набрала законної сили 16.07.2021 року.

Також судом встановлено, що ухвалою Дзержинського районного суду м.Харкова від 30.06.2021 року замінено сторону стягувача у виконавчих листах, виданих Дзержинським районним судом м.Харкова у справі №638/11781/13-ц про солідарне стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 з ПАТ «Дельта Банк» на його правонаступника ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп».

Згідно даних автоматизованої системи документообігу суду рішенням Дзержинського районного суду м.Харкова від 04.03.2015 року стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором № 701/06-КВ від. 09.10.2006 року у розмірі 77104 (сімдесят сім тисяч сто чотири) грн. 55 коп.. та судовий збір. Рішення набрало законної сили 17.03.2015 року.

Зазначеним рішенням встановлено, що 09 жовтня 2008 року між ТОВ «Український промисловий банк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №701/06-КВ згідно якого позивач надав відповідачу кредитні кошти у розмірі 10 366 євро 22 євроцентів з розрахунку 8,5 % річних за весь час фактичного користування кредитом на строк з 09.10.2006 року по 08.10.2012 року. 18.10.2010 року заочним рішенням Дзержинського районного суду №2-2632/10 було задоволено позовні вимоги ТОВ «Український промисловий банк», стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на користь ТОВ «Український промисловий банк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 84703,92 грн. В подальшому ПАТ «Дельта Банк» набуло право вимоги за кредитним договором № 701/06-КВ від 09.10.2006 року.

Відповідно до ст.18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і порядку, встановлених законом.

Статтею 87 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до статті 88 вказаного Закону нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.

Главою 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженим Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2021 №296/5, передбачено порядок вчинення виконавчих написів.

Згідно п. 1.1. даної Глави для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість, або на правочинах, що передбачають звернення стягнення на майно на підставі виконавчих написів.

Згідно п. 1.2. перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, установлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п.3.2 безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 року №1172.

Відповідно до п. 19 ст.34 ЗУ «Про нотаріат» виконавчий напис є нотаріальною дією, що вчиняють нотаріуси.

Відповідно до ст.89 ЗУ «Про нотаріат» у виконавчому написі повинні зазначатися: дата (рік, місяць, число) його вчинення, посада, прізвище, ім`я, по батькові нотаріуса, який вчинив виконавчий напис, найменування та адреса стягувача; найменування, адреса, дата і місце народження боржника, місце роботи (для громадян), номери рахунків в установах банків (для юридичних осіб); строк, за який провадиться стягнення; суми, що підлягають стягненню, або предмети, які підлягають, витребуванню, в тому числі пеня, проценти, якщо такі належать до стягнення, розмір плати, сума державного мита, сплачуваного стягувачем, або мита, яке підлягає стягненню з боржника; номер, за яким виконавчий напис зареєстровано; дата набрання юридичної сили; строк пред`явлення виконавчого напису до виконання. Виконавчий напис скріплюється підписом і печаткою нотаріуса.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України від 11 березня 2015 року у справі № 6-141цс14, згідно зі статтею 87 ЗУ «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п.13 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах за скаргами на нотаріальні дії або відмову в їх вчиненні» при вирішення справ пов`язаних з оскарженням відмови у видачі виконавчого напису або його видачею відповідно до Закону України «Про нотаріат» виконавчий напис може бути вчинено нотаріусом за умови, що наявність безспірної заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем підтверджується відповідними документами.

Пунктом 8 зазначеної вище постанови передбачено, що суд при вирішенні питання про обґрунтованість повинен виходити з того, що нотаріальні дії повинні вчинятись у суворій відповідності з встановленими для даного органу чи особи компетенцією і порядком їх вчинення.

У п. 10 «Узагальнення судової практики розгляду справ про оскарження нотаріальних дій або відмову в їх вчиненні» від 07.02.2014 року Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ роз`яснено, що однією з об`єктивних причин оскарження виконавчих написів є поверхневий підхід нотаріуса до вирішення питання про можливість вчинення виконавчого напису у кожному конкретному випадку. Поза увагою нотаріуса часто лишається те, що стягувачі, звертаючись за вчиненням виконавчого напису, необґрунтовано завищують суми своїх вимог, включаючи до їх складу всі санкції, комісії, винагороди, або звертаються про стягнення спірного боргу. Тому, судами під час розгляду таких справ має бути враховано пред`явлені банками розрахунки заборгованості за кредитними договорами, суми, які зазначені у письмових вимогах та виконавчих написах нотаріусів, з`ясовано всі обставини у справі, зокрема чи є за боржником сума боргу. При цьому судам слід особливу увагу приділяти спірності сум у частині зазначення різних сум у письмовій вимозі та у виконавчому написі.

Відповідно до п. 2 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року №1172, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, для одержання виконавчого напису подаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості.

Відповідно до п.п.3.1, 3.2, 3.4, 3.5 Глави 16 Розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року №296/5, нотаріус вчиняє виконавчі написи: якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем; за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Строки, протягом яких може бути вчинено виконавчий напис, обчислюються з дня, коли у стягувача виникло право примусового стягнення боргу. Безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 року №1172.

Однак, постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 року у справі № 826/20084/14 визнано незаконною та нечинною постанову Кабінету Міністрів України від 26.11.2014 року №662 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» в частині, а саме: пункту 2 Змін, що вносяться до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів: «Доповнити перелік після розділу «Стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими договорами» новим розділом такого змісту: «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин 2. Кредитні договори, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями. Для одержання виконавчого напису додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості».

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01.11.2017 року у справі № 826/20084/14 постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 року залишено без змін.

Відтак вказана норма «Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» застосуванню не підлягала, оскільки була визнана незаконною та нечинною.

В той же час, відповідно до пункту 1 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів», затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року №1172 для одержання виконавчого напису для стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими договорами подаються оригінал нотаріально посвідченого договору; документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання.

Суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень статей 87, 88 ЗУ «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто, чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису (постанова Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 299/1160/16-ц, провадження № 61-22900св18).

Крім цього, слід зазначити, що оскільки у нотаріальному процесі бере участь одна сторона правочину, то нотаріус оцінює документи як докази лише однієї заінтересованої сторони - стягувача, який звернувся до нотаріуса за захистом своїх цивільних прав, при цьому, останній повинен здійснити перевірку всіх документів, необхідних для вчинення нотаріальної дії - виконавчого напису, які, зокрема, підтверджують наявність зобов`язання та їх безспірність.

Безспірною заборгованістю є заборгованість боржника, яка виключає можливість спору, зокрема, щодо її розміру, строків, за яких вона нарахована тощо, а відтак, і документів, які підтверджують її безспірність і на підставі яких нотаріус вчиняє виконавчий напис. Документи, що встановлюють заборгованість, насамперед мають бути однозначними, беззаперечними та стовідсотково підтверджувати наявність у боржника заборгованості перед кредитором.

Як зазначив Верховний Суд України в своїй постанові від 05 липня 2017 року по справі №754/9711/14-ц безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 ЗУ «Про нотаріат»). Однак, характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів.

Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно із відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак, сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого.

З огляду на наведене та з урахуванням приписів статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87 ЗУ «Про нотаріат», захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису.

Тому, суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів.

Для правильного застосування положень статей 87, 88 ЗУ «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису.

При цьому законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлюються судом відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів.

Безспірність документу, відповідно до якого вчиняється виконавчий напис, перевіряється наступним чином: боржник повинен бути повідомлений не менш, ніж за 30 днів до вчинення виконавчого напису про порушення кредитних зобов`язань та ліквідувати допущені порушення чи оскаржити виставлену вимогу у судовому порядку або виставити заперечення кредитору. Якщо жодна із цих дій не виконана, заборгованість вважається безспірною.

Разом із цим, зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач не отримувала повідомлень про усунення порушень перед кредитором (його правонаступником). Доказів зворотного стороною відповідача до суду не надано.

Крім того, з наданих суду документів неможливо встановити, чи дійсно на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, приймаючи до уваги той факт, що не встановлено судом факт отримання позивачем повідомлення вимоги про наявність такої заборгованості, яка була надана нотаріусу для вчинення нотаріального напису.

З матеріалів справи не вбачається, що при вчиненні напису нотаріус отримував первинні бухгалтерські документи щодо видачі кредиту та здійснення його часткового погашення (квитанції, платіжні доручення, меморіальні ордери, розписки, чеки тощо), тому у нотаріуса були відсутні підстави вважати, що розмір заборгованості перед банком та сума відсотків, зазначені у написі, є безспірними.

Крім того, як вже зазначалось, судовим рішенням від 18.10.2010 року стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на користь ТОВ «Український промисловий банк» заборгованість за кредитним договором№ 701/06-КВ від. 09.10.2006 року у розмірі 84703,92 грн.

В подальшому рішенням Дзержинського районного суду м.Харкова від 04.03.2015 року, яке набрало законної сили 17.03.2015 року, стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором № 701/06-КВ від. 09.10.2006 року у розмірі 77104, 55 грн., з яких сума заборгованості за відсотками - 67309,01 грн, сума заборгованості за комісією за ведення кредиту 9795,54 грн.

Встановлені обставини також спростовують твердження сторони відповідача щодо безспірності заборгованості позивача перед ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп».

Також суду не надано підтверджень заміни кредитора у зобов`язанні, зокрема, матеріали справи не містять та представником відповідача не надано до суду підтверджень оплати грошових коштів у відповідності до умов Договору №2258/К про відступлення прав вимоги від 15.06.2020 року, укладеного між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп».

Крім того, виконавчий напис виданий з порушенням умов його вчинення, оскільки кредитний договір не було посвідчено нотаріально.

Отже, на думку суду, у даному випадку, нотаріус при вчиненні оспорюваного виконавчого напису не переконався належним чином у безспірності розміру сум, що підлягають стягненню за виконавчим написом, чим порушив норми ЗУ «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів.

При цьому суд наголошує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін.

У відповідності до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Згідно статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст.78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу для задоволення позову знайшли своє підтвердження, суд ухвалює рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Щодо стягнення з відповідача судових витрат позивача суд зазначає наступне.

За змістом статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частини першої статті 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Представником у суді може бути адвокат або законний представник (частина перша статті 60 ЦПК України).

За змістом статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», про що зазначено в частині четвертій статті 62 ЦПК України.

За положеннями пункту 4 статті 1, частин третьої та п`ятої статті 27 зазначеного Закону договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Зміст договору про надання правової допомоги не може суперечити Конституції України та законам України, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, присязі адвоката України та правилам адвокатської етики.

Пунктом 9 частини 1 статті 1 вищевказаного Закону встановлено, що представництво це вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Відповідно до статті 19 вказаного Закону видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 вказаного Закону).

Також за статтею 28 Правил адвокатської етики, затверджених звітно-виборним З`їздом адвокатів України від 09 червня 2017 року, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.

Непогодження клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розміру гонорару при наданні доручення адвокату або в ході його виконання є підставою для відмови адвоката від прийняття доручення клієнта або розірвання договору на вимогу адвоката.

Тож домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, в межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання (пункт 5.39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19)).

Згідно вимог статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Зі змісту частини четвертої статті 137 ЦПК України вбачається, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі, впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).

Відповідно до частини 2 статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування в справі, що свідчить про те, що витрати на правову допомогу повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.

Верховний Суд у постанові від 03 травня 2018 року в справі №372/1010/16-ц дійшов висновку, що якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені витрати на правову допомогу, а саме, надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 ЦПК України).

Аналогічна позиція висловлена Об`єднаною палатою Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду у постановах: від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах: від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження № 61-21442св19), від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження № 61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18 (провадження № 61-44217св18).

Велика Палата Верховного Суду також вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи, зокрема, на складність справи, витрачений адвокатом час.

Підсумовуючи, можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268, від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (§ 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (§§ 34-36), від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (§ 95).

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Інтереси позивача ОСОБА_1 під час розгляду справи в суді першої інстанції представляли адвокати Адвокатського об`єднання «АВАНГАРД» Смілянський Я.Г. та Біленький Д.В. на підставі договору про надання правової допомоги від 14.05.2020 року №22/2020, додаткової угоди №2 від 05.08.2021 року про сплату гонорару, додаткової угоди №3 від 11.01.2023 року про сплату гонорару та ордерів.

Сторони узгодили вартість послуг з надання правової допомоги а саме: оплата послуг здійснюється відповідно до фіксованого розміру та погодинної оплати, яка встановлена в розмірі 1250,00 грн. за витрачену годину (п.3.2 Договору від 14.05.2020 року).

Відповідно до змісту додаткової угоди №2 від 05.08.2021 року за правову допомогу по Договору про надання юридичних послуг та правової допомоги №22/2020 від 14.05.2020 року клієнт зобов`язується сплатити грошову суму, що буде розрахована відповідно до Договору за результатами підготовки збору доказів та написання позовної заяви.

З акту здачі-приймання виконаних послуг №2 за Додатковою угодою №2 від 05.08.2021 року в рамках Договору про надання правової допомоги №22/2020 від 14.05.2020 року вбачається, що Адвокатським об`єднанням «АВАНГАРД» надано ОСОБА_1 наступні послуги: звернення з адвокатськими запитами у кількості 6 штук фіксована вартість кожного 1200 гривень, складання та звернення до суду із 3аявою про забезпечення позову вартістю 3750 гривень, складання та звернення до суду із позовною заявою вартістю 6250 гривень, складання та звернення до суду із заявою про ознайомлення з матеріалами справи та ознайомлення з ними вартістю 3750 гривень, заява до приватного виконавця про зупинення виконавчих дій за ухвалою суду вартістю 1200 гривень. Загальна вартість наданих послуг згідно акту 20 950 гривень.

Відповідно до Додаткової угоди №3 від 11.01.2023 року сторони погодили змішану форму оплати, що складається з оплати за виконані дії (надані послуги), відповідно до вартості за Актом здачі-приймання виконаних послуг №2 від 26.08.2021 року та Актом здачі-приймання виконаних послуг №3 від 11.01.2023 року, та додаткового фіксованого гонорару, що становитиме 5% від суми, що пред`явлена відповідачем до стягнення по справі №638/13388/21 в разі задоволення позовних вимог про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Представником відповідача подано до суду клопотання про зменшення витрат на правничу допомогу, понесених позивачем.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази, суд вважає заявлений розмір витрат на надання правничої допомоги занадто завищеним. Враховуючи велику кількість практики Верховного Суду та правове обґрунтування заявлених позовних вимог, приймаючи до уваги немайновий характер вимог, суд вважає, що справа є невеликої складності.

При цьому, з огляду на перелік послуг, що були надані позивачеві та зважаючи на результат розгляду справи, суд дійшов висновку, що справедливим і співмірним буде зменшення розміру витрат позивача на професійну правничу допомогу, понесених у зв`язку з розглядом справи, та стягнення з ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» на користь ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу у загальному розмірі 12 000 гривень.

Крім того, згідно з частиною першою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З огляду на викладене, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір у сумі 908,00 грн. за подання до суду позовної заяви та у сумі 454,00 грн. за подання заяви про забезпечення позову, а всього 1362 гривні.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.2, 4, 10-13, 15, 16, 76-81, 133-142, 259, 263, 265, 268, 273, 352, 354 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню задовольнити.

Визнати таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис, вчинений 11.06.2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенко Євгеном Михайловичем та зареєстрований в реєстрі за №147219.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» на користь ОСОБА_1 судовий збір 1362 гривень.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу у розмірі 12 000 (дванадцять тисяч) гривень.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його складення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Відповідно ч.3 ст.354 ЦПК України строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Повний текст рішення складено 14.06.2023 року.

Сторони та інші учасники справи:

позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , рнокпп НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ;

відповідач Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп», , м.Дніпро, вул.Автотранспортна буд.2 оф.205;

треті особи - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Остапенко Євген Михайлович, м.Київ, вул.Мала Житомирська, буд.6/5; приватний виконавець виконавчого округу Харківської області Петренко Дмитро Олександрович, м.Харків, пров.Інженерний буд.9.

Головуючий суддя: Д.В.Цвірюк