ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2023 року

м. Хмельницький

Справа № 686/14300/22

Провадження № 22-ц/4820/1186/23

Хмельницький апеляційний суд

в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Костенка А.М. (суддя-доповідач), Гринчука Р.С., Спірідонової Т.В.,

секретар судового засідання Дубова М.В.

з участю: позивача, її представника, представника відповідача

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 686/14300/22 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 06 квітня 2023 року в складі судді Козак О.В. у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - орган опіки та піклування виконавчий комітет Хмельницької міської ради про визначення місця проживання дитини.

Заслухавши доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, суд

в с т а н о в и в:

У липні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом в якому просив, розірвати шлюб з ОСОБА_2 та визначити місцем постійного проживання малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з ним, як батьком дитини.

На підтримання заявлених позовних вимог позивач посилався, що він з відповідачкою перебуває у зареєстрованому шлюбі з 22 серпня 2020 року, від якого мають спільну малолітню дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . На даний час, місцем його постійного проживання і малолітнього сина, є гуртожиток Хмельницького торговельно-економічного університету, у зв`язку із агресією Російської Федерації проти України, вони мають статус як внітрішньо переміщені особи.

Позивач зазначав, що сімейне життя між ними не склалося, в зв`язку з чим він звернувся до суду з позовом про розірвання шлюбу. Відповідачка, ставши матір`ю дитини, так і не зрозуміла, що цим повинна взяти і нести на собі відповідальність за створення у сім`ї морального комфорту, не усвідомлює, що дитині для повного і гармонійного розвитку її особистості необхідно зростати в сімейному оточенні, в атмосфері щастя, любові, розуміння і достатку. А тому продовжує жити своїм, відокремленим від сім`ї, життям, усунувшись фактично від виконання обов`язків матері і жінки. Особливо, після народження дитини, дружина незважаючи на маленьку дитину або ж його мати, може застосувати і застосовувала насильство в сім`ї, у тому числі наносила подряпини або ж легкі тілесні ушкодження. Такі її протиправні дії, несумісні із нормальним сімейним життям, вчинялися, як правило, у присутності дитини. Своєю поведінкою та скандалами дружина часто порушувала режим виховання та догляду за дитиною, - навіть сон дитини чи то вдень, чи то вночі. Також позивач посилався, що ОСОБА_2 є особою з інвалідністю загального захворювання, ніде не працює і, отже, не має жодних доходів, які би покращували матеріальний стан сім`ї, у тому числі і для належного утримання дитини, не має сталих соціальних зв`язків та у зв`язку із хронічними хворобами неврівноважений психологічний стан. Позивач зазначав, що систематичні сварки і скандали у сім`ї, що вже з початку 2021 року переросли майже у щоденні, приниження честі і гідності зі сторони дружини, завдають йому моральних страждань та переживання, викликають страх і побоювання за майбутнє життя малолітнього сина. Всі батьківські обов`язки приходиться виконувати йому одному, з допомогою його матері та бабусі. Для розвитку дитини він прикладає всі свої зусилля та можливості, що потребує значного напруження його фізичних і моральних сил та додаткових матеріальних затрат. Отже, вимоги нормативно-правових актів держави щодо обов`язкової участі батьків, що відносяться і до відповідачки, в утриманні та вихованні дітей нею не виконуються, що говорить про її особисте ставлення до них та можливих негативних наслідків.

Таким чином, вказував позивач, що ОСОБА_2 свідомо нехтує своїми обов`язками, що підтверджує відсутність серйозного ставлення відповідачки до своїх батьківських обов`язків і нездатність її бути членом сім`ї та виконувати функції з утримання і виховання дитини. Крім того, відповідачка від народження страждає ДЦП і хворіє епілепсією, результатом чого є встановлення їй інвалідності другої групи, а тому не здатна утримувати і доглядати таку малолітню дитину, якою є їх син. Позивач вважав, що сину буде краще для задоволення його потреб, виховання і розвитку, проживати разом з ним, його батьком, адже за місцем його теперішнього проживання є всі необхідні умови для дитини, а він на даний час шукає роботу.

Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 13 липня 2022 року виділено в самостійне провадження позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 06 квітня 2023 року в задоволенні позову про визначення місця проживання дитини відмовлено.

ОСОБА_1 не погодився з таким рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, вважає його незаконним та необґрунтованим. На думку апелянта, суд безпідставно не прийняв до уваги надані ним докази, зокрема щодо аморального способу життя відповідачки, з огляду на переписки в телефоні, не врахував наявні в неї хвороби, які унеможливлюють належний догляд за малолітньою дитиною та піклуватися за нею самостійно, що підтверджувалося показами свідків. Також суд не надав жодної оцінки фотографіям дитини із чисельними тілесними ушкодженнями, походження яких відповідачка пояснила однією фразою, що це маленька дитина і він міг впасти. Апелянт вказує, що в разі визначення місця проживання дитини з ним, його становище суттєво не зміниться, оскільки він як батько постійно проживав з дитиною, за ним доглядав, також дитина звикла і до бабусі, яка також доглядала за дитиною з народження, таким чином між ним, дитиною та його рідними існує тісний зв`язок. Посилається апелянт і на невірне застосування судом норм ст. 161 СК України.

З огляду на доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 просить скасувати рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 06 квітня 2023 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу, в якій вказала, що рішення є законним та обґрунтованим. Дійсно вона є інвалідом ІІ групи з дитинства, але це не завадило позивачу, знаючи про її хвороби одружитися з нею, крім того, вона виносила та народила здорову дитину, а жодні голослівні твердження позивача, що вона не може самостійно доглядати за дитиною жодним чином не підтверджені. Після народження дитини, протягом перших трьох місяців мати позивача допомагала у догляді за дитиною, але це є цілком нормально, оскільки після народження дитини за допомогою кесарева розтину і після операції вона була дуже слабкою. Також відповідачка вказує, що покази свідків підтвердили належне виконання нею своїх батьківських обов`язків, зокрема зовсім чужі по відношенню до неї люди, підтвердили що вона є чудова мати, щодня прибирає в кімнаті, готує їжу, кормить та гуляє з дитиною і вони навіть не чули щоб дитина плакала. Хоча вона не працює, однак отримує соціальну допомогу як внутрішньо переміщена особа та пенсію по інвалідності, натомість позивач ніде не працює та має заборгованість зі сплати аліментів понад 50 000 грн, які сплатив вже під час розгляду справи в суді. Обґрунтованим є висновок суду, що недоцільності прийняття Висновку органу опіки та піклування, яким вказано про можливість визначення місця проживання дитини з батьком, який прийнятий без дослідження всіх обставин, натомість висновок Хмельницького обласного центру соціально-психологічної допомоги від 29 грудня 2022 року № 74/01-06 є обґрунтованим і відповідає інтересам дитини, в ньому вказано про недоречність зміни місця проживання дитини, а для гармонійного його зростання та розвитку доцільно залишити дитину разом з матір`ю. Крім того, вважає відповідачка, що безпідставним та недоречним є твердження апелянта про невірне застосування судом норм ст.161 СК України.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Так судом встановлено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 22.08.2020р., від якого в них народився син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позивач та відповідач є внутрішньо переміщеними особами внаслідок збройної агресії Російської Федерації щодо держави Україна.

Місце проживання відповідача ОСОБА_2 зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 . Фактичне її місце проживання/перебування, як внітрішньо переміщеної особи, є АДРЕСА_2 .

ОСОБА_2 є особою з інвалідністю з дитинства 2 групи, отримує пенсію по інвалідності, допомогу на дитину та виплати за програмою "єПідтримка", як тимчасово переміщена особа, в загальній сумі в середньому близько 9000 грн. на місяць. Також отримує аліменти на утримання дитини та на своє утримання від позивача в сумі в середньому 5500 грн. на місяць.

Місце проживання позивача ОСОБА_1 зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 . Фактичне його місце проживання/перебування, як внутрішньо переміщеної особи, є АДРЕСА_3 .

На даний час дитина постійно проживає з матір`ю - відповідачем ОСОБА_2 .

За висновком психолога від 29.12.2022 року №74/01-06 Хмельницького обласного центру соціально-психологічної допомоги, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 має тісну емоційну прив`язаність до мами, хлопчик із періодичністю 15 хвилин потребує тактильного контакту з мамою, її тепла та уваги. Відповідно до вікових особливостей, до трьох років, дитина вважає себе з мамою одним цілим, після трирічного віку відбуваються процеси сепарації і усвідомлення себе як окремої особистості , які можуть бути досить тривалими у часі і тому до 5-6 років розлучення матері та дитини більше як на 5-6 годин є небажаним, оскільки може призвести до травматизації та виникнення проблем із соматичним здоров`ям. З огляду на викладене, беручи до уваги малолітній вік дитини, є недоречним зміна місця проживання дитини та визначення його з батьком. Проживання ОСОБА_3 з мамою сприяє гармонійному зростанню та розвитку хлопчика. Батькам рекомендовано знайти порозуміння один до одного.

Згідно висновку органу опіки та піклування від 10.11.2022 року №2997/01-31, встановлено, що за місцем проживання відповідачки і дитини по АДРЕСА_2 в Хмельницькому умови проживання належні, для ОСОБА_3 є окреме місце для сну, відпочинку, ігор, також є дитячий одяг, взуття, засоби гігієни, іграшки, тощо. Мати надала документи про свій та дитини стан здоров`я, наявність доходу, не перебування на обліках в лікарів нарколога та психіатра, позитивну характеристику з відділення полії. Однак при цьому орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком ОСОБА_1 .

Допитані в судовому засіданні суду першої інстанції свідки, пояснили, що вони проживають по сусідству з ОСОБА_2 , в гуртожитку, яка є хорошою мамою, доглядає за дитиною, яка чиста, доглянута, нагодована.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Відповідно до частини першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Такий правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду від 31 травня 2023 року в справі № 487/6788/20.

Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

У постанові Верховного Суду від 14 лютого 2019 року в справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680 св 18) вказано, що «тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку».

По справі, яка переглядається, встановлено, що мати дитини має постійне місце проживання, створила належні умови для проживання, виховання та розвитку дитини, має самостійний дохід, не зловживає спиртними напоями, не вживає наркотичні засоби, беззаперечних доказів, що своєю поведінкою може зашкодити здоров`ю та розвитку дитини відповідачем по справі не здобуто.

При цьому колегія суддів, враховуючи вік малолітньої дитини - три роки, потребу в цьому віці в материнській турботі та догляді, відсутність виключних обставин для розлучення з матір`ю та принципи Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року, висновок психолога, що дитина в силу свого віку має тісну емоційну прив`язаність до мами, вважає себе з мамою одним цілим, розлучення матері та дитини є небажаним, оскільки може призвести до травматизації та виникнення проблем із соматичним здоров`ям, проживання ОСОБА_3 з мамою сприяє гармонійному зростанню та розвитку хлопчика і з цих підстав зміна місця проживання дитини та визначення його з батьком є недоречним, вважає висновки суду першої інстанції про відмову в позові обґрунтованими.

Суд першої інстанції в повній мірі врахував, всі ці обставини, дотримався балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах,

Зазначені висновки суду на даний час будуть якнайкраще відповідати інтересам дитини, сприятиме повноцінному її вихованню та розвитку.

Батько дитини, який безсумнівно відіграє важливу роль у її житті та розвитку, має право та обов`язок піклуватися про здоров`я дитини, стан її розвитку, незалежно від того, з ким дитина буде проживати.

У разі зміни обставин у відносинах сторін спору, а в першу чергу, відносин між батьками, визначене у цій справі місце проживання дитини може бути змінено як за згодою батьків, так і в судовому порядку.

З цих підстав, колегія суддів, відхиляє висновок органу опіки від 10.11.2022 року № 2997/01-31, згідно якого визначено за доцільне визначити місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком ОСОБА_1 , оскільки зазначивши в самому висновку, що відповідачка створила належні умови для проживання дитини, має дохід, надала документи про свій стан здоров`я, не перебуває на обліках в лікарів нарколога та психіатра, орган опіки і піклування взагалі не обґрунтував чому за таких обставин він дійшов висновку про визначення місця проживання дитини з батьком.

Такий висновок є немотивованим та не містить жодних аргументів щодо визначення місця проживання дитини з батьком.

Доводи апеляційної скарги та позовної заяви, що позивач має кращий матеріальний стан для забезпечення малолітньої дитини, а у позивачки відсутній власний дохід, слід відхилити, оскільки такі доводи не мають визначального значення для вирішення цієї справи у зв`язку з тим, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини, їх матеріальне забезпечення.

Крім того, матеріально-побутове забезпечення батьків має враховуватися, але не є визначальним у вирішенні питання про визначення місця проживання дитини, оскільки суду, перш за все слід брати до уваги інші критерії, зокрема ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, у тому числі обов`язків із виховання дитини, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини та суд повинен виходити із якнайкращого забезпечення інтересів дитини.

Крім того судом встановлено, що відповідач як тимчасово переміщена особа, отримує в загальній сумі в середньому близько 9000 грн. на місяць, отримує аліменти на утримання дитини та на своє утримання від позивача в сумі в середньому 5500 грн. на місяць, тобто має відповідний дохід, що вище прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та дорослої непрацездатної особи.

Також суд не приймає до уваги доводи апеляційної скарги, що відповідачка в силу своєї хвороби та особистого небажання, неналежним чином здійснює догляд за дитиною.

Апелянтом не надано суду достатніх та переконливих доказів, що відповідачка в силу своєї хвороби (ДЦП) не може належним чином здійснювати догляд за дитиною, а доказів того, що відповідачка хворіє ще і на епілепсію суду взагалі надано не було.

В матеріалах справи відсутні відповідні медичні документи в підтвердження цієї обставини, висновки спеціаліста, експерта тощо, а клопотань про призначення відповідної судової медичної експертизи позивач суду не заявляв.

Також не надані докази особистого небажання відповідачки належним чином здійснювати догляд за дитиною. Наявність в справі фото дитини з тілесними ушкодженнями не є беззаперечним доказом даної обставини, так як відсутні дані про обставини отримання дитиною тілесних ушкоджень та чи дитина отримала такі тілесну ушкодження саме з вини у формі умислу чи необережності відповідачки.

Також апеляційний суд відхиляє, посилання апелянт на не врахування судом Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, так як судом першої та апеляційної інстанцій при вирішенні спору враховано норми даної конвенції, Конвенції з прав дитини, рішення Європейського суду з посиланням на норми даних конвенцій, а також практику Верховного Суду в такій категорії справ.

Рішення суду ґрунтується на повно, всебічно досліджених матеріалах справи, постановлене з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстав в межах доводів апеляційної скарги для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384, 389 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 06 квітня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 16 червня 2023 року.

Судді А.М. Костенко

Р.С. Гринчук

Т.В. Спірідонова