ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 641/6199/20 Номер провадження 22-ц/814/677/23Головуючий у 1-й інстанції Музиченко В.О. Доповідач ап. інст. Пилипчук Л. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2023 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Пилипчук Л.І.,

судді Бутенко С.Б., Дряниця Ю.В.,

секретар Стеценко В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Полтава цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Комінтернівського районного суду м.Харкова від 21 грудня 2021 року, постановлене суддею Музиченко В.О. (повний текст складено 30 грудня 2021 року),

у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Акціонерного товариства «Укрсоцбанк», Акціонерного товариства «Альфа-Банк», Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Основ`янському та Слобідському районах про захист прав споживачів,

в с т а н о в и в:

14.08.2020 ОСОБА_1 звернувся в суд із указаним позовом. В обґрунтування підстав позову зазначає, що 04.09.2008 ним було укладено договори відновлювальної кредитної лінії №851/10/27-11/8-393 та №851/10/27-11/8-394 на споживчі цілі, а саме, купівлю автомобілю SEAT TOLEDO та його страхування. До 2011 року він, позивач, намагався виконувати умови зобов`язання, але з підстав фактичного банкротства не зміг продовжувати їх виконання. Тоді, приблизно у 2015 році, АТ «Укрсоцбанк» звернулось до нього з позовом у третейський суд, яким, за його відсутності, постановлено рішення, яке позивач вважає незаконним. На підтвердження викладеного, зазначає, що кредитування відбувалося у іноземній валюті, а тому такий спір не міг розглядатися у приватному порядку третейськими судами, зокрема, з підстав, значної концентрації суспільно значимих публічних елементів. На той час курс долара США до гривні виріс на 50% та з 4 грн. піднявся до 8 грн., а в 2014-2015 роках приблизно до 24 грн. Це у 6 разів більше вартості, яка була на момент, коли він укладав кредитні договори. За таких обставин вважає, що кредитор ПАТ «Укрсоцбанк» повинен був перевести його кредит у гривневий еквівалент.

Проте наведені вимоги закону не були виконані державою України, в особі уповноваженого органу. Тоді як третейський суд не мав права розглядати такий спір, як такий, що стосується захисту прав споживачів згідно п.14 ч.1 ст.6 Закону України «Про третейські суди». Натомість, судом на підставі незаконного рішення третейського суду, видано виконавчі листи та стягувачем пред`явлено їх до виконання. Тоді наступним органом, який порушив його права стала виконавча служба, яка відкрила виконавче провадження. Дата завершення виконавчого провадження йому невідома, але це точно відбулось після 10.08.2017, коли був реалізований його автомобіль за ціною 110 120,00 грн. Вважає, що держава України у вигляді свого компетентного орану - виконавчої служби могла і повинна було відмовити у відкритті виконавчого провадження. Натомість своїми діями позбавила його права власності на автомобіль. Такі дії держави України, в особі уповноважених органів, спричинили йому моральну шкоду оцінену ним у розмірі 1 128 254,00 грн. та матеріальну шкоду в розмірі 130 594,00 грн., яку просить стягнути з відповідачів пропорційно розміру вини, визнавши протиправним позбавлення його права власності на автомобіль та дискримінацію його на рівне відношення до нього з боку відповідачів.

Рішенням Комінтернівського районного суду м.Харкова від 21.12.2021 у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, АТ «Укрсоцбанк», АТ «Альфа-Банк», Міжрайонного ВДВС по Основ`янському та Слобідському районах про захист прав споживачів - відмовлено.

Рішення районного суду вмотивовано тим, що позивачем, на виконання свого процесуального обов`язку, не надано належних і достовірних доказів на підтвердження своїх позовних вимог.

Позивач із рішенням районного суду не погодився та оскаржив його в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду. В апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення районного суду скасувати й ухвалити нове, яким позов задовольнити.

Вважає передчасним висновок суду першої інстанції про недоведеність вимог позову доказами, оскільки ним заявлялося клопотання про витребування від ДВС матеріалів виконавчого провадження. Запитувані матеріали не були своєчасно та в повному обсязі надані ДВС на вимогу суду, що, на думку позивача, призвело до непропорційного втручання державних органів у його право на справедливий суд, тоді як його порушене право вважає очевидним без будь-яких доказів.

Заперечує існування його обов`язку на спростування обставин, установлених у рішенні третейського суду, як таке, що порушує принцип рівності сторін та презумпцію невинуватості.

Зазначає, що ним було заявлено про порушення відповідачами вимог законів та Конституції України при винесенні рішення, що мало наслідком протиправне позбавлення його права власності, тоді як районний суд повинен був керуватися принципом «суд знає закони».

Вважає відсутнім його обов`язок оскаржувати дії орану ДВС через очевидність порушення його права, оскільки ДВС повинен був керуватися Законами та Конституцією України та відмовити у відкриття виконавчого провадження за незаконним судовим рішенням.

Зазначає, що можливість оскаржити рішення суду в апеляційній чи касаційній інстанції не надає права суду першої чи апеляційної інстанцій, ухвалювати рішення, яке не ґрунтується на принципах та нормах права.

Оскільки третейський суд не є судом у розумінні Конституції України, до постановленого ним рішення не підлягає застосуванню (постанова Пленуму ВСУ «Про незалежність судової влади» від 13.06.2007 №8).

Зазначає, що районним судом не було надано оцінку доводам позову щодо його дискримінації та просить апеляційний суд врахувати, що він не може визначитися, хто саме повинен бути відповідачем у даній справі, а тому при необхідності, у випадку неналежності відповідача, просить апеляційний суд залучити таку особу.

Розпорядженням Верховного Суду від 25.03.2022 №14/0/9-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану» змінено територіальну підсудність справ Харківського апеляційного суду - Полтавському апеляційному суду.

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 20.02.2023 прийнято справу до провадження та відкрито апеляційне провадження; у справі закінчено підготовчі дії та призначено її до судового розгляду із повідомленням сторін, про що постановлена ухвала апеляційного суду від 21.02.2023.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Учасники судового процесу в судове засідання не з`явились, будучи належним чином повідомленими про судовий розгляд справи в порядку п.4 ч.8 ст.128 ЦПК України, що з огляду на вимоги ч.2 ст.372 цього Кодексу не перешкоджає розгляду справи за їх відсутності.

Вивчивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Із матеріалів справи убачається, що 30.10.2015 Дніпровським районним судом м.Києва за заявою ПАТ «Укрсоцбанк» про видачу виконавчого листа на підставі рішення третейського суду, видано виконавчий лист №755/17430/15-ц про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованості по договору кредиту у сумі 26 734,99 дол. США, що згідно курсу НБУ станом на 23.07.2015 становить 588 493,11 грн., та стягнення судового збору у розмірі 6 685,49 грн./а.с.162,163 т.1/

Постановою старшого державною виконавця Комінтернівського ВДВС ХМУЮ 26.05.2016 відкрито ВП №51244260 за указаним виконавчим документом./а.с.173 т.1/

У ході виконання рішення суду проведені електронні торги та реалізовано майно боржника, а саме автомобіль марки SEAT TOLEDO, 2007 року випуску, сірого кольору, д.н.з. НОМЕР_1 за ціною 104 614,00 грн./а.с.250-251 т.1/

Постановою державного виконавця Міжрайонного ВДВС по Основ`янському та Слобідському районах м. Харків ГТУЮ у Харківській області від 01.02.2018 закінчено виконавче провадження з виконання виконавчого листа №755/17430/15-ц на підставі п.15 ч.1 ст.ст. 39, 40 Закону України «Про виконавче провадження»./а.с.274 т.1/

Відмовляючи у задоволенні вимог позову, районний суд виходив із підстав їх недоведеності належними доказами. При цьому судом враховано, що рішення третейського суду про стягнення з позивача заборгованості за кредитним договором ним не оскаржувалося, а обставини, викладені у рішенні суду, - не спростовані. Також позивачем не оскаржено жодних дій державного виконавця з приводу виконання рішення суду. За таких обставин відсутні докази, які б підтверджували порушення прав позивача та спричинення йому шкоди, тому суд відмовляє у задоволенні позову.

Апеляційний суд із висновками суду першої інстанції погоджується. Доводи апеляційної скарги їх правильності не спростовують та зводяться до довільного тлумачення норм права на власну користь.

Конституція України визначає право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень (стаття 56 Конституції України).

Аналогічні за змістом норми закріплені у статтях 1173-1175 ЦК України, за змістом яких таке відшкодування не залежить від вини цих органів. Проте за загальним правилом зобов`язання з відшкодування шкоди (майнової та немайнової) є прямим наслідком правопорушення, тобто порушення охоронюваних законом суб`єктивних особистих немайнових і майнових прав та інтересів учасників цивільних відносин. При цьому одне і те ж правопорушення може призводити до негативних наслідків як у майновій, так і немайновій сферах, тобто виступати підставою для відшкодування майнової та моральної шкоди одночасно.

Заподіяння моральної шкоди та компенсація відповідних немайнових втрат може мати місце як в договірних, так і в деліктних правовідносинах (поза межами існуючих між потерпілим і завдавачем шкоди договірних чи інших правомірних зобов`язальних відносин).

Згідно з частинами першою та другою статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку зі знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

За змістом частин третьої, четвертої наведеної норми моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Право на відшкодування моральної шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб, встановлене Конституцією та законами України.

Стаття 1167 ЦК України передбачає загальні підстави відповідальності за спричинену моральну шкоду в позадовоговірних відносинах, зокрема, встановлено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Право особи на відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої порушенням прав власності, передбачено також частиною третьою статті 386 ЦК України.

Відповідно до статті 611 ЦК України моральна шкода підлягає відшкодуванню у разі порушення зобов`язання, якщо таке відшкодування встановлено договором або законом. Тобто законодавець указує на два випадки компенсації моральної шкоди - вони визначені умовами договору або випливають із положень законодавства (зокрема статті 4, 22 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Так, пунктом 5 частини першої статті 4 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що споживачі під час укладення, зміни, виконання та припинення договорів щодо отримання (придбання, замовлення тощо) продукції, а також при використанні продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону.

Апеляційним судом установлено, що між АТ КБ «Укрсоцбанк» та фізичною особою - громадянином ОСОБА_1 існували зобов`язання на умовах договору кредиту від 04.09.2008 за №851/10/27-11-393 на купівлю автотранспортних засобів, строком виконання зобов`язання до 03.09.2015.

За умов такого договору, зокрема, пунктом 6.2, визначено, що, сторони, керуючись ст.5 Закону України «Про третейські суди», домовилися про те, що спір розглядається одноособово третейським суддею постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків./а.с.127-132 т.1/

Згідно статті 5 Закону України «Про третейські суди», в редакції від 14.04.2006, юридичні та/або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону. Спір може бути переданий на вирішення третейського суду до прийняття компетентним судом рішення у спорі між тими ж сторонами, з того ж предмета і з тих самих підстав.

У цій справі кредитний договір від 04.09.2008 за №851/10/27-11-393 є дійсним, неспростованою є презумпція правомірності такого зобов`язання та не надано доказів його належного виконання позичальником у позасудовому порядку, тобто, до постановлення рішення третейським судом, яке є дійсним.

При цьому відсутність коштів не є підставою для звільнення від виконання грошового зобов`язання, строк вимоги за яким сплив 04.09.2015, та не може бути виправданим припиненням позивачем підприємницької діяльності у 2017 році.

Доводи апеляційної скарги, що третейський суд не мав права розглядати такий спір, як такий, що стосується захисту прав споживачів згідно п.14 ч.1 ст.6 Закону України «Про третейські суди», а також постановлення рішення за відсутності позивача можуть бути підставою його оскарження.

Проте суд апеляційної інстанції в цій справі не наділений повноваженнями його переглядати та за правилами ч.8 ст.82 ЦПК України обставини, установлені рішенням третейського суду, підлягають доказуванню в загальному порядку при розгляді справи судом.

За змістом частин першої, другої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.2 ст.12 ЦПК України).

Наведений процесуальний обов`язок позивачем не виконано, обставини установлені рішення третейського суду, а саме, наявність заборгованість згідно виконавчого листа суду в розмірі 26 734, 99 дол. США, що згідно курсу НБУ станом на 23.07.2015 становить 588 493,11 грн., ним не спр остовані, а тому за правилами ч.4 ст.12 ЦПК України він несе ризик настання наслідків, із цим пов`язаних.

Доводи апеляційної скарги викладеного не спростовують, а власна позиція позивача зводиться до заперечень існування його обов`язку на спростування обставин, установлених у рішенні третейського суду, як таке, що порушує принцип рівності та презумпцію невинуватості. Разом із цим, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, а рівність прав сторін передбачає, що таке право, зокрема, у наданні доказів, буде використано відповідною стороною. При цьому колегія суддів наголошує, що презумпція невинуватості діє у кримінальному судочинстві, а в цивільному праві діє протилежна презумпція - вини.

Стосовно доводів апеляційної скарги, що можливість оскарження рішення третейського суду в апеляційній інстанції не надає права суду першої інстанції ухвалювати незаконне рішення, колегія суддів зазначає, що у цій справі позивач не спростував обставини, встановлені рішенням третейського суду, а доводи щодо його незаконності є підставою апеляційного перегляду, про що позивачу і було роз`яснено.

Крім того, виконавчий лист, виданий судом на підставі рішення третейського суду, є виконавчим документом, обов`язковим до виконання органом ДВС. У редакції Закону України «Про виконавче провадження» від 06.06.2015, статтею 26 визначено вичерпний перелік підстав за яких державний виконавець відмовляє у відкритті провадження і до їх переліку не належить оцінка підставності стягнення заборгованості за виконавчим документом та ким виданий. Отже, як правильно зазначив суд першої інстанції, дії державного виконавця позивачем, боржником у виконавчому провадженні, не оскаржувалися, а тому невідповідність їх вимогам законам та Конституції України судом не встановлена.

Доводи апеляційної скарги щодо передчасності висновків суду першої інстанції про недоведеність вимог позову, колегія суддів відхиляє, оскільки матеріали виконавчого провадження, на які посилається позивач у апеляційній скарзі, становили предмет дослідження суду першої інстанції. Обсяг таких матеріалів та їх достовірність судом під сумнів не ставиться, а в апеляційній скарзі відсутні посилання на матеріали ВП, що мають істотне значення та, які не були враховані при постановленні оскаржуваного судового рішення.

Стосовно доводів апеляційної скарги, що районним судом не було надано оцінку обставинам дискримінації його прав відповідачами, колегія суддів зазначає, що підставами відмови у задоволенні позову є його недоведеність, у тому числі вимог про визнання протиправним позбавлення його права власності на автомобіль, реалізованого на виконання дійсного рішення, та дискримінації права на рівне відношення до нього з боку відповідачів. При цьому колегія суддів враховує наступне.

Так, за змістом п.2 та п.3 ч.1 ст.1 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» дискримінація - ситуація, за якої особа та/або група осіб за їх ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, громадянства, сімейного та майнового стану, місця проживання, мовними або іншими ознаками, які були, є та можуть бути дійсними або припущеними (далі - певні ознаки), зазнає обмеження у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами в будь-якій формі, встановленій цим Законом, крім випадків, коли таке обмеження має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.

Непряма дискримінація - ситуація, за якої внаслідок реалізації чи застосування формально нейтральних правових норм, критеріїв оцінки, правил, вимог чи практики для особи та/або групи осіб за їх певними ознаками виникають менш сприятливі умови або становище порівняно з іншими особами та/або групами осіб, крім випадків, коли їх реалізація чи застосування має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.

Дискримінація означає поводження з особами у різний спосіб, без об`єктивного та розумного обґрунтування, у відносно схожих ситуаціях (справа «Вілліс проти Сполученого Королівства» (Willis v. the United Kingdom), заява № 36042/97, n. 48, ECHR 2002-IV).

Відмінність у ставленні є дискримінаційною, якщо вона не має об`єктивного та розумного обґрунтування, іншими словами, якщо вона не переслідує легітимну мету або якщо немає розумного співвідношення між застосованими засобами та переслідуваною метою. Договірна держава користується свободою розсуду при визначенні того, чи та якою мірою відмінності в інших схожих ситуаціях виправдовують різне ставлення (див. рішення від 21 лютого 1997 року у справі «Ван Раалте проти Нідерландів» (Van Raalte v. the Netherlands), пункт 39, Reports 1997-I).

Отже, дискримінація це менш прихильне поводження з людиною, ніж з іншими в аналогічній ситуації, через певні ознаки цієї людини.

Відповідно до частини третьої статті 6 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» не вважаються дискримінацією дії, які не обмежують права та свободи інших осіб і не створюють перешкод для їх реалізації, а також не надають необґрунтованих переваг особам та/або групам осіб за їх певними ознаками, стосовно яких застосовуються позитивні дії, а саме: спеціальний захист з боку держави окремих категорій осіб, які потребують такого захисту; здійснення заходів, спрямованих на збереження ідентичності окремих груп осіб, якщо такі заходи є необхідними; надання пільг та компенсацій окремим категоріям осіб у випадках, передбачених законом; встановлення державних соціальних гарантій окремим категоріям громадян; особливі вимоги, передбачені законом, щодо реалізації окремих прав осіб.

Із огляду на викладені норми закону та фактичні обставини справи, якими вони врегульовані, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про недоведеність вимог позову, у тому числі визнання дій відповідачів дискримінаційними, а перешкоди для реалізації позивачем його прав відсутніми.

При цьому колегія суддів зазначає, що визначення особи відповідачів, предмета та підстав позову є правом позивача, а пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в його задоволенні, а не залучення такої особи на стадії апеляційного перегляду судового рішення.

Інших доводів на спростування законності оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERSv. UKRAINE, №4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року), (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Отже, з урахуванням викладеного, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, оскільки оскаржуване рішення ухвалено на підставі повного та об`єктивного з`ясування обставин справи, правильно застосованих норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Комінтернівського районного суду м.Харкова від 21 грудня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 14.12.2023.

Головуючий суддя Л.І. Пилипчук

Судді С.Б. Бутенко

Ю.В. Дряниця