Номер провадження: 22-ц/813/4508/23
Головуючий у першій інстанції Куриленко О.М.
Доповідач Заїкін А. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.11.2023 року м. Одеса

Єдиний унікальний номер судової справи: 947/38192/21

Номер провадження: 22-ц/813/4508/23

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

- головуючого судді - Заїкіна А.П. (суддя - доповідач),

- суддів - Погорєлової С.О., Таварткіладзе О.М.,

за участю секретаря судового засідання - Зєйналової А.Ф.к,

учасники справи:

- позивач - ОСОБА_1 ,

- відповідачі - 1) ОСОБА_2 , 2) ОСОБА_3 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики, за апеляційною скаргою адвоката Якових Євгена Володимировича, діючого від імені ОСОБА_3 , на заочне рішення Київського районного суду м. Одеси, ухвалене у складі судді Куриленко О.М. 28 березня 2022 року,

встановив:

2. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в якому просить стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 : 1) загальну суму заборгованості за Договором позики грошових коштів під процент від 03 травня 2019 року, з урахуванням процентів за договором, 3% річних та інфляційних втрат у розмірі - 3 170 467, 78; 2) загальну суму заборгованості за Договором позики грошових коштів під процент від 28 листопада 2019 року, з урахуванням процентів за договором, 3% річних та інфляційних втрат у розмірі - 3 251 987,22 грн..

ОСОБА_1 обґрунтовує позовні вимоги тим, що 03 травня 2019 року між ним та відповідачем ОСОБА_5 було укладено договір позики грошових коштів під процент, за умовами якого відповідачка отримала грошові кошти у сумі - 2 367 000 грн., що на момент укладання було еквівалентно - 90 000 доларів США за офіційним валютним курсом Національного банку України, що підтверджується власноруч складеною ОСОБА_2 розпискою від 03 травня 2019 року, в момент передачі їй суми позики.

До того ж вказує, що 03 травня 2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було складено договір поруки, за умовами якого поручитель, тобто відповідачка ОСОБА_3 , зобов`язується відповідати перед кредитором ОСОБА_1 за виконання зобов`язань боржника ОСОБА_2 , що виникли за основним договором позики грошових коштів під процент від 03 травня 2020 року.

28 листопада 2019 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачкою ОСОБА_5 був укладений ще один Договір позики грошових коштів під процент, за умовами якого ОСОБА_2 отримала грошові кошти у сумі - 2 400 000 (два мільйони чотириста тисяч) грн., що на момент укладання було еквівалентно - 100 000 (сто тисяч) доларів США за офіційним валютним курсом Національного банку України. Факт одержання позики підтверджується власноруч складеною ОСОБА_2 розпискою віл 28 листопада 2019 року, в момент передачі їй повної суми позики.

28 листопада 2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було складено договір поруки, за умовами якого поручитель, тобто відповідачка ОСОБА_3 , зобов`язується відповідати перед кредитором ОСОБА_1 за виконання зобов`язань боржника ОСОБА_2 , що виникли за основним Договором позики грошових коштів під процент від 28 листопада 2020 року.

Зобов`язання з боку боржника ОСОБА_2 та поручителя ОСОБА_3 перед позикодавцем ОСОБА_1 не виконані, що і стало підставою для звернення до суду з даним позовом (Т. 1, а. с. 1 - 6).

Короткий зміст рішення суду першої інстанції, мотивування його висновків

Заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 28 березня 2022 року задоволено вищевказані позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договорами позики.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 загальну суму заборгованості за Договором позики грошових коштів під процент від 03 травня 2019 року, з урахуванням процентів за договором, 3% річних та інфляційних втрат у розмірі - 3 170 467,78 грн..

Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 загальну суму заборгованості за Договором позики грошових коштів під процент від 28 листопада 2019 року, з урахуванням процентів за договором, 3% річних та інфляційних втрат у розмірі - 3 251 987,22 грн..

Стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 в рівних частках сплачений судовий збір у розмірі - 11 350,00 грн..

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що наявні правові підстави для задоволення позовних вимог позивача в частині стягнення з відповідачів суми боргу за Договорами позики від 03 травня 2019 року та від 28 листопада 2019 року, з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення та трьох процентів річних від простроченої суми.

Крім того, при вирішенні спору по суті суд враховував те, що відповідачі будучи належним чином повідомленими про розгляд справи у судове засідання не з`явились, доводів позивача не спростували, з клопотаннями про витребування доказів, в тому числі призначення у справі експертизи до суду не зверталися.

28.10.2022 року адвокат Якових Є.В., діючий від імені ОСОБА_3 , звернувся до суду із заявою про перегляд заочного рішення Київського районного суду м. Одеси від 28.03.2022 року. (Т. 1, а. с. 112 - 116)

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 29.11.2022 року заяву ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення Київського районного суду м. Одеси від 28.03.2022 року залишено без задоволення (Т. 1, а. с. 149 - 151).

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі адвокат Якових Є.В., діючий від імені ОСОБА_3 , просить заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 28.03.2022 року в частині позовних вимог до ОСОБА_3 скасувати. Ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення в оскарженій частині ухвалено при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідності висновків, викладених в рішенні суду, обставинам справи, з порушенням норм процесуального права, неправильному застосуванні норм матеріального права.

Апелянт вказує на те, що ОСОБА_3 не підписувала розписку від 03.05.2019 року та договір поруки від 03.05.2019 року, розписку від 28.11.2019 року та договір поруки від 28.11.2019 року. З огляду на вказане, не можна вважати, що вказані договори вчинені у письмовій формі. Вказані договори є нікчемними в силу положень законодавства (Т. 1, а. с. 187 - 189).

Позиція сторін в суді апеляційної інстанції

Адвокат Домбровська М.А., діюча від імені ОСОБА_1 , у відзиві на апеляційну скаргу просить залишити її без задоволення, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Зазначає, що про розгляд справи ОСОБА_3 була повідомлена належним чином. Твердження про те, що ОСОБА_3 не підписувала договори не підтвердженні належними та допустимими доказами. В суді першої інстанції не було заявлено клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи (Т. 1, а. с. 216 - 218).

Рух справи в суді апеляційної інстанції

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 30.12.2022 року апеляційну скаргу адвоката Якових Є.В., діючого від імені ОСОБА_3 , на заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 28.03.2022 року було залишено без руху з наданням строку для усунення недоліків (Т. 1, а. с. 198 - 198 зворотна сторона).

На виконання вимог ухвали про залишення апеляційної скарги без руху апелянтом подано до суду заяву, якою усунуто зазначені в ухвалі недоліки.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 09.01.2023 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою адвоката Якових Є.В., діючого від імені ОСОБА_3 , на заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 28.03.2022 року (Т. 1, а. с. 201 - 202).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 17.01.2023 року закінчено підготовку справи до розгляду. Справу призначено до розгляду в приміщенні Одеського апеляційного суду (Т. 1, а. с. 206).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 21.02.2023 року витребувано у ОСОБА_1 оригінали: - розписки від 03 травня 2019 року; - договору поруки від 03 травня 2019 року; - розписки від 28 листопада 2019 року; - договору поруки від 28 листопада 2019 року (Т. 1, а. с. 236 - 236 зворотна сторона).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 28.02.2023 року задоволено клопотання адвоката Якових Є.В., діючого в інтересах ОСОБА_3 . Призначено у справі судову почеркознавчу експертизу, на вирішення якої поставлено питання: 1) Чи виконано підпис від імені ОСОБА_3 у розписці датованій 03 травня 2019 року ОСОБА_3 чи іншою особою? 2) Чи виконано підпис від імені ОСОБА_3 у договорі поруки датованому 03 травня 2019 року ОСОБА_3 чи іншою особою? 3) Чи виконано підпис від імені ОСОБА_3 у розписці датованій 28 листопада 2019 року ОСОБА_3 чи іншою особою? 4) Чи виконано підпис від імені ОСОБА_3 у договорі поруки датованому 28 листопада 2019 року ОСОБА_3 чи іншою особою? Проведення експертизи доручити Одеському науково-дослідному інституту судових експертиз, попереджено експертів про кримінальну відповідальність за статтями 384, 385 КК України. Провадження у справі зупинено на час проведення експертизи (Т. 1, а. с. 244 - 249).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 22.03.2023 року поновлено апеляційне провадження за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 - адвоката Якових Євгена Володимировича на рішення Київського районного суду м. Одеси від 28 березня 2022 року та ухвалу цього ж суду від 19 серпня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики (Т. 2, а. с. 4 - 4 зворотна сторона).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 04.04.2023 року задоволено клопотання представника ОСОБА_3 - адвоката Попова Михайла Сергійовича та клопотання представника ОСОБА_1 - Домбровської Марії Андріївни про витребування матеріалів необхідних для проведення експертизи. Витребувано оригінали документів, що містять підпис ОСОБА_3 : 1) у Акціонерного банку «Південний» (65059, м. Одеса, вул. Краснова, 6/1): - заяву ОСОБА_3 від 30 березня 2018 року про переведення на іншу посаду; - заяву ОСОБА_3 від 30 липня 2018 року про переведення на іншу посаду; - заяву ОСОБА_3 від 13 листопада 2018 року про переведення на іншу посаду. 2) з Управління державної реєстрації Юридичного департаменту Одеської міської ради (65009, м. Одеса, вул. Черняховського, 6): - заяву ОСОБА_3 від 16 липня 2020 року про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, щодо реєстрації права власності на квартиру за адресою АДРЕСА_1 . 3) з Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради (65017, м. Одеса, вул. Косовська, 2Д): - заяву ОСОБА_3 від 30 вересня 2020 року про реєстрацію місця проживання за адресою АДРЕСА_1 . 4) з Іллічівського міського суду Одеської області (68000, м. Чорноморськ, вул. Праці, 4) оригінали документів з матеріалів цивільної справи № 501/135/18, а саме: - позовну заяву ОСОБА_3 про розірвання шлюбу; - заяву ОСОБА_3 про розгляд справи за її відсутності (аркуш справи 31), 5) з Київського відділу в м. Одеса Державної міграційної служби України (м. Одеса, вул. Академіка Філатова, 15А): - заяву про видачу паспорта форми № 1 (додаток № 1 до п. 8 Інструкції) з підписом ОСОБА_3 ; - паперову копію паспорта громадянина України ОСОБА_3 серії НОМЕР_1 ; - заяву-анкету встановленого зразка (додаток 1) про видачу паспорту громадянина України для виїзду за кордон з підписом ОСОБА_3 ; - паперову копію паспорта громадянина України для виїзду за кордон ОСОБА_3 серії НОМЕР_2 (Т. 2, а. с. 44 - 48).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 05.05.2023 року на виконання клопотання Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз № 23-1140 від 11 березня 2023 року про надання додаткових матеріалів і зразків та вчинення інших дій пов`язаних із проведенням експертизи для проведення судової почеркознавчої експертизи призначеною ухвалою Одеського апеляційного суду від 28 лютого 202 року додатково надано документи, що містять підпис ОСОБА_3 . Надано Одеському науково-дослідному інституту судових експертиз на підтвердження оплати проведення експертизи оригінал квитанції до платіжної інструкції на переказ готівки №27-1676822/1/С від 27 березня2023 року на суму - 14 338,80 грн.. Провадження по справі зупинено на час проведення експертизи (Т. 2, а. с. 95 - 97).

Згідно Рішення Вищої ради правосуддя від 30.05.2023 року № 567/0/15-23 суддя Приходько Л.А. достроково закінчила відрядження в Одеському апеляційному суді.

На підставі цього та керуючись Положенням про АСДС, було здійснено повторний автоматизований розподіл.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 05.07.2023 року вказану цивільну справу прийнято до провадження іншої колегії суддів (Т. 2, а. с. 109 - 109 зворотна сторона).

04.08.2023 року від ОНДІСЕ надійшов висновок експерта №23-1140 від 06.03.2023 року (Т. 2, а. с. 110 - 115).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 01.09.2023 року відновлено провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики, за апеляційною скаргою адвоката Якових Євгена Володимировича, діючого від імені ОСОБА_3 , на заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 28 березня 2022 року. Справу призначено до розгляду (Т. 2, а. с. 126).

16.11.2023 року від адвоката Домбровської М.А., діючої від імені ОСОБА_1 , надійшла заява про розгляд справи за їх відсутності.

У судовому засіданні адвокат Попов М.С., діючий від імені ОСОБА_3 , підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати. Ухвалити нове судове рішення, яким відмовити в задоволені позову до ОСОБА_3 ..

Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися. Про дату, час і місце розгляду справи сповіщені належним чином.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі № 348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, час знаходження справи на розгляді апеляційного суду, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її інших учасників.

3. Мотивувальна частина

Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при постановленні судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга адвоката Якових Є.В., діючого від імені ОСОБА_3 , підлягає задоволенню.

Встановлені обставини по справі. Визначення відповідно до встановлених обставин правовідносин

03 травня 2019 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_5 було укладено Договір позики грошових коштів під процент, за умовами якого відповідачка отримала грошові кошти у сумі - 2 367 000 (два мільйони триста шістдесят тисяч) грн., що на момент укладання було еквівалентно - 90 000 (дев`яносто тисяч) доларів США за офіційним валютним курсом Національного банку України.

Згідно п. 1.2 відповідного Договору від 03 травня 2019 року, за кожен місяць користування грошовими коштами позичальник зобов`язується сплачувати готівкою позикодавцю - 1,5% від суми позики щомісячно до дня повернення позики у повному обсязі.

У відповідності до п. 2 відповідного Договору, позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві позику готівкою у строк - до 03 травня 2020 року.

03 травня 2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено договір поруки, за умовами якого поручитель ОСОБА_3 зобов`язалася відповідати перед кредитором ОСОБА_1 за виконання зобов`язань боржника ОСОБА_7 , що виникли за основним договором позики грошових коштів під процент від 03 травня 2020 року.

За умовами договору поруки від 03 травня 2019 року поручитель ОСОБА_3 забезпечує виконання зобов`язання за основним Договором позики, а також несе солідарну із боржником відповідальність перед кредитором ОСОБА_1 за належне виконання забезпеченого зобов`язання.

28 листопада 2019 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_5 був укладений Договір позики грошових коштів під процент, за умовами якого ОСОБА_2 отримала грошові кошти у сумі - 2 400 000 (два мільйони чотириста тисяч) грн., що на момент укладання було еквівалентно - 100 000 (сто тисяч) доларів США за офіційним валютним курсом Національного банку України.

Згідно п. 1.2 відповідного Договору від 28 листопада 2019 року, за кожен місяць користування грошовими коштами, позичальник зобов`язується сплачувати готівкою позикодавцю - 2% від суми позики щомісячно до дня повернення позики у повному обсязі.

У відповідності до п. 2 відповідного договору, позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві позику готівкою у строк - до 28 листопада 2020 року.

Також, 28 листопада 2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було складено договір поруки, за умовами якого поручитель ОСОБА_3 зобов`язується відповідати перед кредитором ОСОБА_1 за виконання зобов`язань боржника ОСОБА_2 , що виникли за основним Договором позики грошових коштів під процент від 28 листопада 2020 року.

За умовами договору поруки від 28 листопада 2019 року, поручитель ОСОБА_3 забезпечує виконання зобов`язання за основним Договором позики, а також несе солідарну із боржником відповідальність перед кредитором ОСОБА_1 за належне виконання забезпеченого зобов`язання.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилався на те, що на час звернення до суду за Договорами позики від 03 травня 2019 року та від 28 листопада 2019 року зобов`язання з боку боржника ОСОБА_2 та поручителя ОСОБА_3 не виконані. Боржник ОСОБА_2 та поручитель ОСОБА_3 всіляко ухиляються від виконання взятих на себе зобов`язань, переховуються від позивача, за місцем реєстрації не знаходяться, не відповідають на телефонні дзвінки.

Відповідно до висновку експерта ОНДІСЕ від 06.03.2023 року №23-1140: 1) Підпис від імені ОСОБА_3 у розписці від 03.05.2019, розміщений на лицевій стороні аркушу, у нижньому правому куті під рукописним текстом розписки, виконаний не самою ОСОБА_3 , а іншою особою; 2) Підпис від імені ОСОБА_3 у договорі поруки від 03.05. 2019, розміщений на зворотній стороні аркушу у графі «Поручитель ОСОБА_3 , підпис» виконаний не ОСОБА_3 , а іншою особою; 3) Підпис від імені ОСОБА_3 у розписці від 28.11.2019, розміщений на зворотній стороні аркушу між рукописними записами «28 листопада 2019р.» та « ОСОБА_3 », виконаний не самою ОСОБА_3 , а іншою особою; 4) Підпис від імені ОСОБА_3 у договорі поруки від 28.11. 2019, розміщений на другому аркуші у графі «Поручитель ОСОБА_3 підпис», виконаний не самою ОСОБА_3 , а іншою особою (Т. 2, а. с. 110 - 122).

По справі виникли правовідносини поруки щодо виконання основного зобов`язання за договором позики.

Доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився/не погодився з висновками суду першої інстанції, та застосовані норми права

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 28.03.2022 року оскаржується апелянтом лише в частині позовних вимог до ОСОБА_3 .. Тому законність та обґрунтованість рішення в іншій частині судом апеляційної інстанції не переглядається.

Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів.

Частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (факті), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).

У частині першій ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Встановивши обставини справи, дослідивши та оцінивши усі надані сторонами письмові докази й наведені доводи за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, колегія суддів не погоджується з вищевказаними висновками суду першої інстанції.

Мотиви прийняття/відхилення аргументів, викладених в апеляційній скарзі

Задовольняючи позов та стягуючи у солідарному порядку з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованість за Договором позики грошових коштів під процент від 03 травня 2019 року та за Договором позики грошових коштів під процент від 28 листопада 2019 року, суд першої інстанції виходив з доведеності позовних вимог.

Проте погодитися з такими висновками суду першої інстанції не можна.

Згідно частини другої статті 207 ЦК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 року в справі № 674/461/16-ц (провадження № 61-34764св18) зроблено висновок про те, що підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами.

У постанові Верховного Суду від 09 січня 2019 року у справі № 759/2328/16-ц (провадження № 61-5800зпв18) зроблено висновок про те, що нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. З позицій юридичної техніки така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним».

Відповідно до частини першої статті 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 посилалась на те, що договір поруки вона не укладала і його не підписувала, її підпис відрізняється від підпису, який міститься в договорі поруки.

У відповідності з вимогами ч. ч. 1 - 6 ст. 203 ЦК України передбачено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме - зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Статтею 207 ЦК України встановлено вимоги до письмової форми правочину.

Зокрема, згідно ч.1 вказаної норми правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Згідно ч.2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.208 ЦК України правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу (які можуть вчинятися усно), належить вчиняти у письмовій формі.

Підставою недійсності правочину є недодержання у момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (ч.1 ст.215 ЦК України).

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч.3 ст.215 ЦК України).

Згідно вимог ч.1 ст.218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом.

Як роз`яснено у п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», порушення вимог закону щодо укладення правочину в письмовій формі є підставою для визнання його недійсним лише у разі, коли це прямо передбачено законом, зокрема, статтею 547 ЦК України.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 547 ЦК України правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі. Виконання зобов`язання може забезпечуватися порукою (ч.1 ст.546 ЦК України). За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку; поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (ч. 1 ст. 553 ЦК України).

З огляду на викладене, апеляційним судом за клопотанням представника відповідача призначено судову почеркознавчу експертизу на предмет належності ОСОБА_3 підписів від її імені, які розташовані у датованій 03 травня 2019 року розписці, у датованому 03 травня 2019 року договорі поруки, у датованій 28 листопада 2019 року розписці ОСОБА_3 чи іншою особою, у датованому 28 листопада 2019 року договорі поруки.

Відповідно до висновку Одеського науково-дослідного інституту Судових експертиз від 06.03.2023 року №23-1140: 1) Підпис від імені ОСОБА_3 у розписці від 03.05.2019, розміщений на лицевій стороні аркушу, у нижньому правому куті під рукописним текстом розписки, виконаний не самою ОСОБА_3 , а іншою особою; 2) Підпис від імені ОСОБА_3 у договорі поруки від 03.05. 2019, розміщений на зворотній стороні аркушу у графі «Поручитель ОСОБА_3 , підпис» виконаний не ОСОБА_3 , а іншою особою; 3) Підпис від імені ОСОБА_3 у розписці від 28.11.2019, розміщений на зворотній стороні аркушу між рукописними записами «28 листопада 2019р.» та « ОСОБА_3 », виконаний не самою ОСОБА_3 , а іншою особою; 4) Підпис від імені ОСОБА_3 у договорі поруки від 28.11. 2019, розміщений на другому аркуші у графі «Поручитель ОСОБА_3 підпис», виконаний не самою ОСОБА_3 , а іншою особою (Т. 2, а. с. 110 - 122).

З таких обставин не має підстав вважати недоведеними і неспроможними доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 , що остання ніколи не укладала та нікого не уповноважувала укладати від свого імені договір поруки з метою забезпечення виконання зобов`язань, за укладеними ОСОБА_2 договорами позики з ОСОБА_1 ..

Таким чином договори від імені ОСОБА_3 укладені не самою ОСОБА_3 , а іншою особою від її імені.

Доказів, що таке укладення відбулося з відома ОСОБА_3 , за її згодою на це або за її дорученням зробити це іншою особою від її імені, позивачем документально не доведено.

У частинах першій, другій статті 547 ЦК України передбачено, що правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Тобто, правовим наслідком недодержання письмової форми правочину про забезпечення виконання зобов`язання є його нікчемність.

Тому немає підстав для висновку, що ОСОБА_3 набула прав та обов`язків поручителя за укладеним від її імені, але без її відома і згоди на це невідомою і не встановленою особою договорами поруки від 03.05.2019 року та від 28.11.2019 року, та у розписках від 03.05.2019 року та від 28.11.2019 року, на забезпечення виконання зобов`язання за договором позики від 03.05.2019 року та за договором позики від 28.11.2019 року, укладеними між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ..

Оскільки ОСОБА_3 за наведених обставин не може вважатися поручителем за зобов`язаннями ОСОБА_2 за укладеними нею з ОСОБА_1 договором позики від 03.05.2019 року та за договором позики від 28.11.2019 року, немає підстав для стягнення з ОСОБА_3 в солідарному порядку, як з поручителя, заборгованості за вказаними договорами позики.

Наведеного суд першої інстанції ухвалюючи оскаржене рішення не врахував, прийшов до помилкового висновку про задоволення заявлених до ОСОБА_3 , як до поручителя, вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги, з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції

Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги адвоката Якових Євгена Володимировича, діючого від імені ОСОБА_3 , є доведеними, а тому вона підлягає задоволенню.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

При цьому, колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374, п. п. 3, 4 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює у відповідній частині нове рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення при невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, з порушенням норм процесуального права або неправильному застосуванні норм матеріального права.

Ураховуючи, що невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, порушення останнім вищезазначених норм матеріального та процесуального права, призвело до неправильного вирішення справи, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог до ОСОБА_3 підлягає скасуванню. Необхідно ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову до ОСОБА_3 за вищевказаного обґрунтування.

Порядок та строк касаційного оскарження

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Підстави касаційного оскарження передбачені частиною 2 статті 389 ЦПК України.

Частиною першою статті 390 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції (ст. 391 ЦПК України).

4. Резолютивна частина

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

постановив:

Апеляційну скаргу адвоката Якових Євгена Володимировича, діючого від імені ОСОБА_3 , - задовольнити.

Заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 28 березня 2022 року в частині позовних вимог до ОСОБА_3 - скасувати. Ухвалити в цій частині нове судове рішення.

У задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у випадках, передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складений 12 грудня 2023 року.

Головуючий суддя: А. П. Заїкін

Судді: С. О. Погорєлова

О. М. Таварткіладзе