Провадження № 2/522/5919/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2023 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Павлик І.А.,

за участю:

секретаря судового засідання Запольської А.М.,

сторони в судове засідання не з`явилися,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2023 ОСОБА_1 звернулася до Малиновського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.

17.07.2023 ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу передано для розгляду за підсудністю до Приморського районного суду м. Одеси.

02.08.2023 справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу надійшла до Приморського районного суду м. Одеси.

У своїй позовній заяві позивач просить суд розірвати шлюб із відповідачем у зв`язку з тим, що у них різні характери, відсутнє взаєморозуміння, довіра, почуття любові та взаємоповаги.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 14.09.2023 відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження.

06.12.2023 від представника позивача надійшла заява про розгляд справи за відсутності сторони позивача.

06.12.2023 до суду від відповідача надійшла заява про визнання позову та про розгляд справи за його відсутності.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Верховний Суд у постанові від 01.10.2020 у справі № 361/8331/18 зазначив про те, що якщо учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Враховуючи положення ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, з огляду на неявку всіх учасників справи, не здійснювалось.

В силу ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10.12.1948, чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Шлюб може укладатися тільки при вільній і повній згоді сторін, що одружуються. Сім`я є природним і основним осередком суспільства і має право на захист з боку суспільства та держави.

Відповідно до ч. 2 ст. 1 Сімейного кодексу України (далі СК України) регулювання сімейних відносин здійснюється цим Кодексом з метою: зміцнення сім`ї як соціального інституту і як союзу конкретних осіб; утвердження почуття обов`язку перед батьками, дітьми та іншими членами сім`ї; побудови сімейних відносин на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги і підтримки; забезпечення кожної дитини сімейним вихованням, можливістю духовного та фізичного розвитку.

Статтею 21 СК України визначено, що шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану.

Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається (ст. 24 СК України).

Згідно з ч. 1 ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини та інші обставини життя подружжя.

Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

З матеріалів справи вбачається, що шлюб між сторонами зареєстровано 31.08.2006 Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського обласного управління юстиції, що підтверджується Свідоцтвом про шлюб від 31.08.2006, Серія НОМЕР_1 , актовий запис № 1354.

Від даного шлюбу у сторін народились діти: син ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , свідоцтво про народження від 16.02.2010, видане Першим Малиновським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції, серія НОМЕР_2 та син ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , свідоцтво про народження від 30.06.2014, видане Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції, серія НОМЕР_3 ).

Судом встановлено, що сімейні відносини припинені остаточно. Збереження родини стало неможливим, шлюб носить формальний характер, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б їх інтересам та інтересам їх дітей, що у відповідності зі ст. 112 СК України є підставою для розірвання шлюбу.

Згідно з ч. 2 ст. 114 СК України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу.

Приписами ч. 3 ст. 115 СК України встановлено, що документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили.

Верховний Суд у постанові від 15.01.2020 у справі № 200/952/18 навів висновки про те, що за загальним правилом за відсутності спору щодо того з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти суд може вирішити питання про залишення проживання дитини з матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу.

Лише за наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини.

Матеріали справи не містять доказів про наявність такого спору між сторонами. Відповідачем до суду не було подано заперечень щодо проживання їх спільних неповнолітніх дітей разом з матір`ю, в зв`язку з чим суд дійшов висновку про залишення проживання дітей ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , свідоцтво про народження від 16.02.2010, видане Першим Малиновським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції, серія НОМЕР_2 ) та ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , свідоцтво про народження від 30.06.2014, видане Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції, серія НОМЕР_3 ) разом з матір`ю.

З огляду на викладе, суд на підставі належної оцінки зібраних у справі доказів, дійшов висновку про задоволення позову.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання зокрема як розподіл між сторонами судових витрат.

Відповідно до ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів тапроведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4)пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Позивач просить суд відшкодувати йому витрати на професійну правову допомогу у сумі 11 100,00 грн.

Згідно з вимогами статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зазначено, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат».

У постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18 (провадження № 61-9124св20) вказано, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення».

На підтвердження понесених позивачем витрат, надано копію договору про надання правничої допомоги від 07.07.2023 № 186/23, укладеного між адвокатом Згодою О.О. та Рибак М.К., а також ордер від 11.07.2023 на ім`я адвоката ОСОБА_5 . Водночас представник позивача не надав суду детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги та квитанції про сплату ОСОБА_1 витрат на правничу допомогу у розмірі 11 100,00 грн.

З огляду на викладене, суд не вбачає підстав для відшкодування позивачу заявлених ним витрат на правову допомогу у сумі 11 100,00 грн.

Відповідно до положення п. 1 ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений ним судовий збір у розмірі 1 073,60 грн.

Керуючись ст.ст. 81, 141, 263-265, 352, 354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу задовольнити.

Розірвати шлюб, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований 31 серпня 2006 року Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського обласного управління юстиції, актовий запис № 1354.

Після розірвання шлюбу неповнолітніх дітей ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , свідоцтво про народження від 16.02.2010, видане Першим Малиновським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції, серія НОМЕР_2 ) та ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , свідоцтво про народження від 30.06.2014, видане Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції, серія НОМЕР_3 ) залишити проживати разом з матір`ю ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНКОПП НОМЕР_4 , АДРЕСА_1 ).

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , , АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_4 , АДРЕСА_1 ) 1 073,60 грн витрат по сплаті судового збору.

Шлюб вважати розірваним з моменту набрання рішенням суду законної сили.

У відшкодуванні витрат на правову допомогу адвоката відмовити.

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення до Одеського апеляційного суду.

Повний текст рішення складено 18.12.2023.

Суддя І.А. Павлик