КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 червня 2023 року м. Київ

Унікальний номер справи № 754/1817/22

Апеляційне провадження № 22-ц/824/9893/2023

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.,

суддів - Борисової О.В., Ратнікової В.М.,

за участю секретаря судового засідання - Гаврюшенко К.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 24 березня 2023 року, до якої включено заперечення на ухвалу Деснянського районного суду міста Києва від 16 січня 2023 року та ухвалу Деснянського районного суду міста Києва від 17 січня 2023 року, постановлені під головуванням судді Зотько Т.А., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Служба у справах дітей та сім`ї Печерської районної у м. Києві державної адміністрації, про відібрання дитини та повернення її матері, -

в с т а н о в и в :

У лютому 2022 року позивач ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом, в якому просила відібрати у відповідача ОСОБА_1 дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і повернути його матері ОСОБА_2 .

Позов обґрунтований тим, що ІНФОРМАЦІЯ_2 у сторін народився син ОСОБА_4 . Сторони в зареєстрованому шлюбі не перебували, проживають окремо. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 11 березня 2021 року по цивільній справі № 754/16535/19, яке набрало законної сили 28 липня 2021 року, було визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю ОСОБА_2 . Водночас у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання малолітньої дитини з батьком відмовлено. Постановою Київського апеляційного суду від 28 липня 2021 року по цивільній справі № 754/16535/19 рішення Деснянського районного суду міста Києва від 11 березня 2021 року залишено без змін. Постановою Верховного Суду від 24 листопада 2021 року вказані судові рішення по цивільній справі № 754/16535/19 залишено без змін.

У вказаних судових рішеннях встановлено, що 01 березня 2020 року щодо ОСОБА_2 та її малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , було вчинено кримінальне правопорушення, під час вчинення якого ОСОБА_2 та її малолітньому сину було завдано вкрай тяжких поранень, внаслідок чого каретою швидкої медичної допомоги їх було доставлено до лікарень м. Боярка. З лікарні після виписки зі стаціонарного лікування сина ОСОБА_5 забрав його батько ОСОБА_1 , коли в цей час ОСОБА_2 перебувала в тяжкого стані в лікарні м. Києва. З цього моменту ОСОБА_2 усунута не лише від спілкування з сином, а й від інформації щодо стану його здоров`я, місця його знаходження, умов його проживання, утримання, догляду. Позивач будь-яким способом намагалася з`єднатися з відповідачем, телефонувала йому, писала на його електронну пошту, направляла письмові звернення, однак останній не реагує на її запити. Крім того, ОСОБА_2 зверталася з заявами до органів поліції та прокуратури, Служб у справах дітей та сім`ї, зверталася до представника Уповноваженого Верховної Ради з прав людини з дотримання прав дитини та сім`ї, Міністерства юстиції України про сприяння поверненню її сина ОСОБА_5 , проте, жодних результатів такі звернення не дали, дитина матері не повернута.

Відповідач без дозволу позивачки та без надання їй жодної про це інформації 21 березня 2021 року вивіз сина ОСОБА_5 до Турецької Республіки, чим повністю усунув дитину від можливості спілкуватися з матір`ю. Таким чином, відповідач ОСОБА_1 ухиляється від виконання чинного рішення Деснянського районного суду міста Києва від 28 липня 2021 року у справі № 754/16535/19, яким місце проживання малолітнього ОСОБА_6 визначено з позивачкою ОСОБА_2 та перешкоджає його виконанню, а тому позивачка вимушена звертатись до суду з вказаним позовом за захистом порушених прав (т. 1 а.с. 1-5).

Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 16 січня 2023 року клопотання представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Незвіського Д.Я. про призначення судової психологічної експертизи у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Служба у справах дітей та сім`ї Печерської районної у м. Києві державної адміністрації, про відібрання дитини та повернення її матері - залишено без задоволення (т. 1 а.с. 199-200).

Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 17 січня 2023 року поновлено судовий розгляд у справі за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , 3-особа: Служба у справах дітей та сім`ї Печерської районної у м. Києві державної адміністрації про відібрання дитини та повернення її матері; продовжено строк розгляду справи; зобов`язано Службу у справах дітей та сім`ї Печерської районної у м. Києві державної адміністрації надати суду висновок щодо розв`язання спору; витребувано від ОСОБА_1 належним чином посвідчений переклад ухваленого рішення за наслідками розгляду судової справи № 2022/366, яка розглянута судом з сімейних питань № 13 міста Анталія Республіки Туреччини для ознайомлення та долучення до матеріалів справи (т. 1 а.с. 192-197).

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 24 березня 2023 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 - задоволено, ухваленовідібрати малолітню дитину, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від батька - ОСОБА_1 та повернути малолітню дитину, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , його матері ОСОБА_2 . Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору у розмірі 992,40 грн. (т. 2 а.с. 12, 14-21).

Не погодившись з ухвалами та рішенням районного суду, 26 квітня 2023 року представник ОСОБА_1 - адвокат Незвіський Д.Я. звернувся до суду запеляційною скаргою, в якій просив ухвалу Деснянського районного суду міста Києва від 16 січня 2023 року та ухвалу Деснянського районного суду міста Києва від 16 січня 2023 року скасувати, постановити нову ухвалу якою призначити у справі судову психологічну експертизу. Також просив скасувати рішення Деснянського районного суду міста Києва від 24 березня 2023 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю (т. 2 а.с. 30-60).

Апеляційну скаргу мотивував тим, що рішення суду ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Вважає, що оскаржуване рішення суду суперечить принципу забезпечення найкращих інтересів дитини. Вказував, що суд не звернув уваги на те, що відповідач не змінював самочинно місце проживання малолітнього сина ОСОБА_5 . Суд також не звернув уваги на те, що рішення Деснянського районного суду м. Києва від 11 березня 2021 року по цивільній справі № 754/16535/19 про визначення місця проживання дитини набрало законної сили 28 липня 2021 року, при цьому, син ОСОБА_5 проживав з батьком ще з березня 2020 року. Отже, відповідач не змінював самочинно раніше визначене місце проживання малолітнього сина ОСОБА_5 з матір`ю, оскільки дитина вже тривалий час проживала з батьком. Крім того, відповідач не був обізнаний про ухвалене рішення Деснянського районного суду м. Києва від 11 березня 2021 року по цивільній справі № 754/16535/19. У день виїзду (21 березня 2021 року) відповідача з дитиною до Турецької Республіки вказане рішення суду не набрало законної сили, тобто дитину вивезено за кордон законно.

Починаючи з березня 2021 року відповідач разом з сином проживають за межами України, тому до спірних правовідносин застосовуються приписи та правила Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей. Посилався на те, що суд першої інстанції застосував положення Декларації прав дитини, яка не є нормативно-правовим актом (джерелом права в Україні) та не підлягає застосуванню.

Вказував, що районний суд не звернув уваги, що питання законного чи незаконного переміщення малолітнього ОСОБА_6 з України до Туреччини було предметом дослідження та оцінки 13-тим сімейним судом Анталії (Туреччина ) та 2-им обласним судом з юридичних питань (Туреччина) у справі № 2022/366 в межах розгляду відповідної заяви ОСОБА_2 в порядку Гаазької конвенції, та у поверненні дитини було відмовлено.

Також вважає дискримінаційними висновки суду щодо того, що навчання, заняття у гуртках та спілкування з друзями на території Турецької Республіки не може бути фактом адаптації незаконно вивезеного малолітнього сина, який перебуває за межами батьківщини в іншому мовному та релігійному середовищі.

Вважає, що висновок від 22 березня 2023 року № 105/01-384/В-140, поданий до суду Печерською районною у м. Києві державною адміністрацією, не може бути врахований судом, оскільки обстеження умов проживання дитини та відповідача не проводились, крім того, цей документ не містить жодних висновків щодо розв`язання спору.

Зазначав, що районний суд не з`ясував та не встановив як саме вплинуть заходи відібрання дитини від батька, яка вже доволі тривалий час проживає з ним та передавання його на проживання матері, з якою дитина тривалий час не бачилась та не контактувала, на її психологічні, моральні та інші аспекти життя.

Розглядаючи справу, суд першої інстанції не застосував приписи ч. 3 ст. 163 СК України та не надав оцінку питанню забезпечення найкращих інтересів дитини при відібранні чи не відібранні малолітнього ОСОБА_6 від батька.

Посилався на те, що судом порушено процесуальні строки складання повного рішення суду, передбачені ст. 259 ЦПК України.

Мотивуючи підстави для скасування ухвали Деснянського районного суду міста Києва від 16 січня 2023 року зазначав, що суд протиправно відмовив відповідачу у призначенні судової психологічної експертизи, одним із питань якої було питання ставлення, думки та бажання малолітнього ОСОБА_5 щодо його відібрання від батька та передачу матері. Суд позбавив відповідача можливості отримати засіб доказування (висновок експерта), натомість мотивував рішення тим, що відповідач не довів психологічних ризиків для дитини в разі її відібрання від батька.

Також вважає незаконною ухвалу Деснянського районного суду міста Києва від 17 січня 2023 року в частині витребування доказів від ОСОБА_1 належним чином посвідченого перекладу ухваленого рішення за наслідками розгляду судової справи № 2022/366, яка розглянута судом з сімейних питань № 13 міста Анталія Республіки Туреччини для ознайомлення та долучення до матеріалів справи. Посилався на те, що суд не може збирати докази з власної ініціативи. Питання витребування доказів можливе лише на стадії підготовчого провадження за ініціативою учасників справи, разом з тим, жодна із сторін такого клопотання не заявляла.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 - адвокат Чистова А.С. просила відмовити у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 24 березня 2023 року (т. 2 а.с. 79-82).

У судовому засіданні позивач ОСОБА_2 , представник ОСОБА_2 - адвокат Чистова А.С. заперечували проти скарги і просили її відхилити.

Інші особи, які беруть участь у справі до суду не прибули, про час та місце розгляду справи були сповіщені належним чином, про що у справі є докази. Повідомлення апелянта ОСОБА_1 повернулось з відміткою працівників пошти, що вказаний адресат за зазначеною ним адресою відсутній, заяви від ОСОБА_1 із зазначенням про зміну зареєстрованої адреси місця проживання (перебування) та (або) нової адреси місцезнаходження до суду від вказаної особи та його представника не надходили. Проте, апелянт ОСОБА_1 був сповіщений повідомленням його представника - адвоката Незвіського Д.Я. про що свідчить відмітка працівників пошти про вручення адресату особисто поштового відправлення. Представник ОСОБА_1 - адвокат Незвіський Д.Я. подав до суду клопотання (підписане ЕЦП) в якому підтримав апеляційну скаргу і просив її задовольнити, справу в апеляційному суді розглянути за відсутності апелянта ОСОБА_1 та його представника (т. 2 а.с. 71-77).

Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т.ч. правом визначити свою участь в судовому засіданні.

Відповідно до частини 1 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Поряд з цим, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі "Шульга проти України", № 16652/04).

Зважаючи на вимоги ч. 9 ст. 128, ч. 5 ст. 130, ст. 131, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухвал та рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом,ІНФОРМАЦІЯ_2 народився ОСОБА_3 , батьками якого є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (т. 1 а.с. 7).

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 11 березня 2021 року по цивільній справі № 754/16535/19, яке набрало законної сили 28 липня 2021 року, позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення місця проживання малолітньої дитини задоволені в повному обсязі. Визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю ОСОБА_2 . У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання малолітньої дитини відмовлено (т. 1 а.с. 9-18).

Постановою Київського апеляційного суду від 28 липня 2021 року по цивільній справі № 754/16535/19, апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Деснянського районного суду міста Києва від 11 березня 2021 року залишено без змін (т. 1 а.с. 19-30).

Постановою Верховного Суду від 24 листопада 2021 року рішення Деснянського районного суду міста Києва від 11 березня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 28 липня 2021 року у справі № 754/16535/19 залишено без змін (т. 1 а.с. 31-46).

З матеріалів справи вбачається, що позивач зверталася до органів поліції з заявою про вчинення кримінального правопорушення щодо невиконання ОСОБА_1 рішення суду (т. 1 а.с. 48).

22 квітня 2020 року позивач зверталася до органів поліції з заявою про вчинення кримінального правопорушення, а саме що ОСОБА_1 у невстановлений час та спосіб здійснив викрадення малолітнього сина ОСОБА_3 (т. 1 а.с. 49).

Згідно відповіді Державної прикордонної служби України від 21 квітня 2021 року № 305/215/51/04-21 та відповіді на запит від Авіакомпанії «Азур Ейр» ОСОБА_1 та малолітній ОСОБА_3 21 березня 2021 року перетнули державний кордон України рейсом з Києва до Анталії (Туреччина ) та квитки у зворотному напрямку не купували (т. 1 а.с. 52-53).

13 жовтня 2022 року Служба у справах дітей та сім`ї Печерської районної в місті Києві державної адміністрації надіслала на адресу суду першої інстанції акт обстеження умов проживання позивача за адресою: АДРЕСА_1 , в якому зазначено, що в квартирі створено всі умови для проживання, навчання та повноцінного розвитку дитини (т. 1 а.с. 160-161).

Згідно з висновком Печерської районної у місті Києві державної адміністрації, як органу опіки та піклування, від 22 березня 2023 року № 10/01-384/В-140 станом на 2023 рік мати дитини гр. ОСОБА_2 , з її слів, проживає у Німеччині у зв`язку із введенням на території України воєнного стану. Дитина разом з батьком перебувають у Турецькій Республіці. На адресу Служби у справах дітей від матері дитини гр. ОСОБА_2 надійшли копії тимчасового рішення (із перекладом) від 04 січня 2023 року Генерального виконавчого управління (м. Анталія, Турецька республіка) із визначеним способом участі матері у вихованні дитини, відповідно до якого 28 січня 2023 року відбулась перша зустріч матері та дитини, про що складено відповідний протокол про передачу дитини та встановлення особистих відносин з дитиною. Печерська районна у місті Києві державна адміністрація, як орган опіки та піклування, просила суд прийняти рішення на підставі доказів, які містяться в матеріалах справи та враховуючи інтереси дитини (т. 2 а.с. 6-9).

Згідно з частинами першою, другою статті 3 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору України.

Частиною третьою статті 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Відповідно до статті 9 Конституції України та статті 19 Закону України «Про міжнародні договори і угоди» чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Згідно зі статтею 15 Закону України «Про міжнародні договори України» чинні міжнародні договори України підлягають сумлінному дотриманню Україною відповідно до норм міжнародного права.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

Згідно з частиною першою статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до частини першої статті 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень ЄСПЛ, зокрема, у рішенні ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

У рішенні ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Olsson v. Sweden» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, Серія A, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення у справі «Johansen v. Norway» від 07 серпня 1996 року, § 78).

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

За змістом положень частин сьомої, восьмої статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання (частина перша статті 162 СК України).

Згідно зі статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них

та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей.

Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Дитина не може бути повернута лише тоді, коли залишення її за попереднім місцем проживання створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров`я або обставини змінилися так, що повернення суперечить її інтересам.

Системний аналіз вказаної норми у контексті наявності спору батьків щодо місця проживання дитини дозволяє дійти висновку, що положення цієї

статті покликані захистити права того з батьків, з ким на підставі рішення суду визначено проживання дитини, від неправомірних дій другого з батьків щодо зміни її місця проживання.

Аналогічний правовий висновок висловлено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 357/17852/15-ц (провадження № 14-199цс19) та постанові Верховного Суду від 14 липня 2021 року у справі № 127/30529/18-ц .

За змістом ст. 163 СК України батьки мають право вимагати відібрання малолітньої дитини від будь-якої особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду. Суд може відмовити у відібранні малолітньої дитини і переданні її батькам або одному з них, якщо буде встановлено, що це суперечить її інтересам.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Проте доказів, що повернення дитини за місцем проживання матері

створює загрозу її життю та здоров`ю або негативно впливатиме на її розвиток, відповідач не надав і судом не встановлено.

Крім того, судом встановлено і сторони цього не заперечували, що набравшим законної сили рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 11 березня 2021 року по цивільній справі № 754/16535/19 визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю ОСОБА_2 (т. 1 а.с. 9-18).

Згідно з частиною четвертою статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, встановивши, що ОСОБА_1 всупереч набравшому законної сили рішенню Деснянського районного суду міста Києва від 11 березня 2021 року, яким визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю ОСОБА_2 , залишив сина проживати у себе, чим самочинно змінив місце його проживання, добровільно повернути дитину матері відповідач не бажає, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для захисту прав позивача в порядку, визначеному статтею 162 СК України і такий спосіб захисту порушеного права відповідає вимогам статей 15, 16 ЦК України.

Доводи апелянта, що батько не змінював самочинно місце проживання сина, оскільки ще до набрання законної сили рішеннямДеснянського районного суду м. Києва від 11 березня 2021 року по цивільній справі № 754/16535/19 син проживав з батьком з березня 2020 року, колегія суддів відхилила з огляду на те, що з набранням вказаним рішенням суду законної сили з 28 липня 2021 року дитина має проживати з матір`ю.

Доводи апелянта, що він не був присутній при проголошенні вступної та резолютивної частини рішення Деснянського районного суду м. Києва від 11 березня 2021 року у справі № 754/16535/19 не спростовують правильність висновків районного суду у цій справі, що переглядається апеляційним судом. При цьому, на думку апеляційного суду, ОСОБА_1 у справі № 754/16535/19 заявляв зустрічний позов, а відтак достеменно був обізнаний про стан відомого йому судового провадження, у т.ч. за його позовними вимогами. Крім того, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 суд апеляційної інстанції, та за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 суд касаційної інстанції, переглядали справу № 754/16535/19. Проте, у справі відсутні докази, що дізнавшись про набрання чинності вищевказаним рішенням суду у справі № 754/16535/19, ОСОБА_1 вживав заходів щодо повернення дитини за визначеним судовими рішеннями місцем проживання дитини.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що 21 березня 2021 року відповідач вивіз дитину до Турецької Республіки законно не мають значення для вирішення цього спору, оскільки за змістом ст. 162 СК України достатньою підставою для відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання є те, що один з батьків самочинно, без згоди другого з батьків, з яким на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, змінить її місце проживання.

Кім того, підставою позову є не викрадення дитини, а самочинна, без згоди матері, зміна місця проживання дитини, яке було визначено рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 11 березня 2021 року по цивільній справі № 754/16535/19, яке набрало законної сили 28 липня 2021 року.

З цих підстав апеляційний суд відхилив посилання в апеляційній скарзі на необхідність застосування до даних правовідносини приписів та правил Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, цілями якої є забезпечення негайного повернення дітей, незаконно переміщених до будь-якої з Договірних держав або утримуваних у будь-якій із Договірних держав; та забезпечення того, щоб права на опіку і на доступ, передбачені законодавством однієї Договірної держави, ефективно дотримувалися в інших Договірних державах.

Відповідачем не доведено, що залишення дитини за місцем проживання матері створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров`я та не наведено обставин, що повернення дитини до матері суперечить її інтересам.

Апелянтом не надано до суду доказів, що судове рішення за наслідками розгляду судової справи № 2022/366, яка розглянута судом з сімейних питань № 13 міста Анталія Республіки Туреччини Рішення, є остаточним з огляду на умови і положення статті 35розділу V Угоди між Україною та Турецькою Республікою про правову допомогу та співробітництво в цивільних справах (ратифікованої Законом України N 2605-III 05.07.2001 року, яка набула чинності: 02.05.2004 року), а тому суд апеляційної інстанції відхилив відповідні доводи апелянта.

Поряд з цим, Декларація прав дитини від 20 листопада 1959 року, на яку районний суд послався в оскаржуваному рішенні, не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону № 1906-IV, а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв`язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України.

Декларація прав дитини не ратифікована Україною, не має офіційного перекладу українською мовою.

Таким чином, Декларація прав дитини не є міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Законодавство України не містить норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

Відповідний правовий висновок міститься і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц.

Також апелянт просив скасувати ухвалу Деснянського районного суду міста Києва від 16 січня 2023 року, якою клопотання представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Незвіського Д.Я. про призначення судової психологічної експертизи у справі залишено без задоволення, оскільки вважає, що для вирішення даного спору необхідно було з`ясувати питання ставлення, думки та бажання малолітнього ОСОБА_5 щодо його відібрання від батька та передачу його матері (т. 1 а.с. 199-200).

Залишаючи без задоволення клопотання про призначення судової психологічної експертизи суд виходив з того, що при подачі даного клопотання представником відповідача не було зазначено поважних причин, з яких ним не було подано дане клопотання на стадії підготовчого провадження.

Встановлено, що у судовому засіданні від 02 серпня 2022 року згідно ухвали, постановленої шляхом внесення до протоколу судового засідання, було закрито підготовчий розгляд справи та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні.

Згідно з п. 8 ч. 2 ст. 197 ЦПК України у підготовчому засіданні суд вирішує питання про призначення експертизи, виклик у судове засідання експертів, свідків, залучення перекладача, спеціаліста.

Встановивши, що клопотання представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Незвіського Д.Я. про призначення судової психологічної експертизи подано на стадії судового розгляду, суд дійшов обґрунтованого висновку про залишення клопотання без задоволення.

Також апелянт вважав незаконною ухвалу Деснянського районного суду міста Києва від 17 січня 2023 року в частині витребування доказів від ОСОБА_1 , а саме належним чином посвідченого перекладу ухваленого рішення за наслідками розгляду судової справи № 2022/366, яка розглянута судом з сімейних питань № 13 міста Анталія Республіки Туреччини для ознайомлення та долучення до матеріалів справи. Посилався на те, що суд не може збирати докази з власної ініціативи, а питання витребування доказів можливе лише на стадії підготовчого провадження за ініціативою учасників справи.

За змістом ч. 2 ст. 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Враховуючи вказане, апеляційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції витребувавши у відповідача докази (належним чином посвідчений переклад ухваленого рішення за наслідками розгляду судової справи № 2022/366, яка розглянута судом з сімейних питань № 13 міста Анталія Республіки Туреччини), дотримався принципу диспозитивності цивільного судочинства та діяв з метою забезпечення найкращих інтересів дитини, а тому відсутні підстави для скасування ухвали суду.

Врахувавши вищевказане, суд апеляційної інстанції визнав помилковими посилання районного суду на положення принципу 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року, проте вказана помилка не призвела до неправильного вирішення справи по суті спору та може бути виправлена шляхом зміни оскаржуваного рішення, викладенням його мотивувальної частини в редакції цієї постанови.

Отже, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване рішення підлягає зміні з викладенням його мотивувальної частини в редакції цієї постанови, а оскаржувані апелянтом ухвали суду є законними та обґрунтованими.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

На підставі ст. 141 ЦПК України понесені апелянтом судові витрати не підлягають відшкодуванню за рахунок позивача.

Керуючись ст. 367, ст. 374, ст. 376, ст.ст. 381-384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 24 березня 2023 року, змінити. виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення Деснянського районного суду міста Києва від 24 березня 2023 року, ухвалу Деснянського районного суду міста Києва від 16 січня 2023 року та ухвалу Деснянського районного суду міста Києва від 17 січня 2023 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили негайно з моменту прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення - 16 червня 2023 року.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

О.В. Борисова

В.М. Ратнікова