УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2023 року

м. Київ

справа № 509/84/14-ц

провадження № 61-13471ск23

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Русинчука М. М. (суддя-доповідач), Гудими Д. А., Краснощокова Є. В., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Одеського апеляційного суду від 15 серпня 2023 року у складі колегії суддів Кострицького В. В., Лозко Ю. П., Коновалова В. А. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

Позовні вимоги мотивовані тим, що ОСОБА_1 з 2004 року перебуває зі ОСОБА_2 у шлюбі. За час шлюбу ними набуто нерухоме майно, яке є спільним майном подружжя - будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 198,7 кв. м, житловою площею 111,2 кв. м. Право власності на вказаний будинок підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 03 квітня 2007 року. Дійсна вартість будинку складає 430 000,00 грн. Протягом останнього півроку перед зверненням до суду у подружжя виникли діаметрально протилежні погляди на сім`ю та, відповідно, на можливість розпорядження майном, яке було набуто ними під час шлюбу в інтересах сім`ї. Відповідач не визнає право власності ОСОБА_1 на частку будинку, який був побудований сторонами за спільні кошти у 2006-2007 роках. Враховуючи той факт, що шлюб між сторонами був зареєстрований в Республіці Молдова, у зв`язку із чим в паспорті чоловіка позивача відсутня відмітка про укладений шлюб, ОСОБА_1 посилалась на можливість її чоловіка розпорядитись майном без її відома та згоди.

ОСОБА_1 просила суд:

визнати за нею та за позивачем право власності по частині садового будинку з господарчими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 за кожним;

встановити порядок виконання рішення, а саме, що вказане рішення суду після набранням ним законної сили є підставою для реєстрації права особистої власності за нею та відповідачем по частині за кожним садового будинку з господарчими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 25 лютого 2014 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 та за ОСОБА_2 право власності за кожним по частині садового будинку з господарчими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Встановлено порядок виконання рішення, а саме, що вказане рішення суду, після набранням ним законної сили є підставою для реєстрації права особистої власності за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по частині за кожним садового будинку з господарчими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення суду мотивоване тим, що зазначений спірний садовий будинок з господарчими будівлями та спорудами, набутий подружжям під час шлюбу, за їхні спільні кошти та є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, який належить позивачу та відповідачу в рівних частках, що підтверджується рішенням Овідіопольського райсуду Одеської області від 23 березня 2007 року про визнання права власності за ОСОБА_2 на самочинно побудоване нерухоме майно, яке набрало законної сили 03 квітня 2007 року та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 14114937 від 03 квітня 2007 року, проти чого не заперечували представники сторін по справі.

Не погоджуючись з цим судовим рішенням приватний виконавець виконавчого округу Одеської області Колечко Д. М. (далі - приватний виконавець) подав апеляційну скаргу.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 20 вересня 2022 року апеляційне провадження за апеляційною скаргою приватного виконавця Колечко Д. М. на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 25 лютого 2014 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя закрито.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що оскільки правовідносини щодо поділу майна подружжя, з приводу яких ухвалено оскаржуване рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 25 лютого 2014 року, виникли за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, вимоги до скаржника - приватного виконавця не заявлялися та судом не вирішувалися, а тому питання про права, свободи, інтереси та обов`язки останнього судом у цій справі не розглядалося та не вирішувалось, що є підставою для закриття апеляційного провадження за його скаргою. Таким чином, право на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції в цій справі у приватного виконавця відсутнє.

Посилання приватного виконавця в апеляційній скарзі на те, що фактично ОСОБА_2 не знаходився у шлюбі, а спірне майно є його особистою приватною власністю, а тому суд дійшов передчасних висновків про наявність підстав для поділу майна, як сумісно нажитого, є безпідставними, оскільки приватним виконавцем не надано жодного належного та допустимого доказу того, що він має право володіти, користуватися та розпоряджатися садовим будинком, що є предметом поділу між подружжям.

Необґрунтованими та такими, що не мають правового значення для вирішення справи, є посилання приватного виконавця на те, що судом першої інстанції всупереч вимог процесуального законодавства не було залучено до участі у справі АТ «Райффайзен Банк», чим позбавлено останнього можливості захистити свої права та законні інтереси стосовно іпотечного майна. Колегія суддів звертає увагу приватного виконавця, що ним не надано належних доказів того, що апелянт є представником інтересів АТ «Райффайзен Банк», який не позбавлений, у разі порушення його прав та обов`язків, права самостійно звернутися до суду із апеляційною скаргою на рішення суду першої інстанції.

Постановою Верховного Суду від 10 травня 2023 року касаційну скаргу приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Колечка Дмитра Миколайовича задоволено.

Ухвалу Одеського апеляційного суду від 20 вересня 2022 року про закриття апеляційного провадження скасовано. Передано справу № 509/84/14-ц для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.

Постанова Верховного Суду мотивована тим, що:

апеляційний суд не врахував, що обов`язок ініціювання будь-якого наступного судового процесу з метою виконання попереднього судового рішення Законом України «Про виконавче провадження» покладено на компетентні органи, уповноважені державою на забезпечення виконання судових рішень, а не на кредитора, який правомірно очікує від держави належного виконання остаточного судового рішення про стягнення боргу; повноваження виконавця на звернення з позовною заявою, апеляційною скаргою є повноваженням звертатися до суду в інтересах інших осіб (частина друга статті 4, частина четверта статті 42 ЦПК України), в тому числі з апеляційною скаргою в інтересах стягувача на судове рішення у справі про поділ спільного майна подружжя, який призвів до неможливості задовольнити вимоги стягувача за рахунок такого майна та виконання судового рішення про стягнення боргу;

апеляційний суд зазначені доводи приватного виконавця належним чином не перевірив та не врахував, що приватно-правовий інструментарій (зокрема, поділ майна подружжя) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу боржником або виконання судового рішення про його стягнення. При цьому, у разі використання приватно-правового інструментарію не для захисту цивільних прав та інтересів, а для уникнення чи унеможливлення сплати боргу боржником або виконання судового рішення про його стягнення, зокрема якщо поділ майна подружжя направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника, то відповідне судове рішення стосується прав та/або інтересів кредитора (особи на користь якої постановлено таке судове рішення).

За таких обставин апеляційний суд зробив передчасний висновок про закриття апеляційного провадження на підставі пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України, оцінюючи порушення оскарженим судовим рішенням прав та інтересів приватного виконавця, а не стягувача у виконавчому провадження - АТ «Райффайзен Банк» (кредитора), в інтересах якого приватний виконавець звернувся з апеляційною скаргою у цій справі.

Постановою Одеського апеляційного суду від 15 серпня 2023 року апеляційну скаргу приватного виконавця Колечка Д. М. задоволено.

Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 25 лютого 2014 року скасовано. Ухвалено нове рішення у справі, яким відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що:

суд першої інстанції при ухваленні рішення суду про задоволення позову неправильно встановив фактичні обставини справи, не звернув увагу на те, що садовий будинок з господарчими будівлями та спорудами належить іпотекодавцеві на підставі рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 23 березня 2007 року, на момент розгляду позову ОСОБА_1 про поділ майна садовий будинок знаходився в іпотеці банку, фактично ОСОБА_2 зазначив банку, що не знаходився в шлюбі та не мав шлюбних відносин, майно, яке передавалось ОСОБА_2 в іпотеку банку є його особистою приватною власністю.

суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про можливість застосування положень статті 60 СК України до майна, набутого відповідачем на підставі рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 23 березня 2007 року .

апеляційний суд зазначив, що оскарженим судовим рішенням першої інстанції порушені права іпотекодержателя АТ «Райффайзен Банк», який мав бути залучений до участі у справі як третю особу, що позбавило можливості захистити свої права та законні інтереси стосовно майна, що є предметом іпотеки. Адже ухвалення рішення, яке стосується іпотечного майна, у будь-якому випадку стосується прав та обов?язків іпотекодержателя та, як наслідок, впливає на можливість виконання уже ухваленого на користь банку рішення про стягнення з боржника кредитної заборгованості, а також на можливість банку звернути стягнення на іпотечне майно.

Апеляційний суд зазначав, що відповідно до правової позиції висловленою Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 22 квітня 2021 року у справі № 908/794/19 (905/1646/17) правочини, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Правочин не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення. Зокрема, дії спрямовані на відчуження майна, особою, яка достеменно обізнана про необхідність виконання грошового зобов?язання, заниження нею вартості майна при відчуженні, а також невжиття протягом тривалого часу до відчуження майна заходів, спрямованих на належне виконання своїх зобов?язань перед кредитором, свідчать про недобросовісність цієї особи при укладенні договору відчуження майна та про зловживання своїми правами. У судовій практиці, договір, укладений з метою уникнути виконання грошового зобов?язання, кваліфіковано як фіктивний у справах за позовами осіб, на шкоду чиїм майновим інтересам відповідачами у цих справах були за твердженнями позивачів вчинені відповідні правочини (постанови Верховного Суду України від 19.10.2016 у справі № 6-1873це16, від 23.08.2017 у справі № 306/2952/14-ц, від 09.09.2017 у справі № 359/1654/15-ц). Отже, такі правочини можуть вважатись фіктивними (фраудаторний правочин).

Використання учасниками цивільних правовідносин поділу спільного майна подружжя для уникнення сплати боргу боржником або виконання судового рішення про стягнення боргу є неприпустимим (постанова Верховного Суду від 11.11.2019 року у справі № 337/474/14-ц (провадження № 61-15813сво18). Приватно-правовий інструментарій (зокрема, поділ майна подружжя) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу боржником або виконання судового рішення про його стягнення.

Враховуючи, той факт, що сторони при розгляді справи № 509/84/14-ц не було залучено до участі у цій справі Банку, а також той факт, що Відповідач - ОСОБА_2 безумовно визнав позовні вимоги, вбачається, що сторони здійснювали дії, направлені на ухилення від виконання зобов?язань перед АТ «Райффайзен Банк».

12 вересня 2023 року (згідно штемпеля на поштовому конверті) ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просила скасувати постанову Одеського апеляційного суду від 15 серпня 2023 року, рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 25 лютого 2014 року залишити в силі, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права.

Ухвалою Верховного Суду від 02 жовтня 2023 року касаційну скаргу залишено без руху, заявнику надано строк, продовжений ухвалою цього ж суду від 06 листопада 2023 року, для усунення недоліків касаційної скарги. Запропоновано заявнику надати докази, що підтверджують ціну позову у цій справі та сплатити судовий збір у встановлених порядку і розмірі.

Станом на 12 грудня 2023 року недоліки касаційної скарги усунуто.

ОСОБА_1 підставою касаційного оскарження зазначає пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, що апеляційний суд ухвалив оскаржене судове рішення без урахування висновків Верховного Суду від 12 квітня 2023 року у справі № 511/2303/19, у якому зазначено, що баланс прав та інтересів співвласників, з метою формування сталої судової практики у спірних правовідносинах колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає за необхідне відступити від висновків щодо застосування статей 328, 331, 376 ЦК України, викладених у постанові Верховного Суду України від 18 листопада 2015 року у справі № 6-388цс15, і визнати наявність у подружжя права на визнання в судовому порядку права власності на самочинно побудований, реконструйований об`єкт нерухомого майна (а не матеріали й конструкції, з яких він побудований і перелік яких точно встановити достатньо складно), який знаходиться на земельній ділянці, що належить на праві власності чи користування (оренди) подружжю (одному з них), та відповідає містобудівній документації, цільовому призначенню земельної ділянки і вимогам щодо надійної і безпечної експлуатації за результатами проведення технічного обстеження такого об`єкта, з подальшим прийняттям в експлуатацію у передбаченому чинним законодавством порядку;

Апеляційний суд не звернув увагу на те, що ОСОБА_2 набув право власності на самочинно побудоване будівництво, однак на час розгляду справи спірні будівлі не були самочинним будівництвом, а тому підлягало поділу в порядку статті 60 СК України;

від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, не спростовано презумпцію спільної власності спірного майна, оскільки позивач не була залучена до участі у справі № 2-936/07 за результатами розгляду якої визнано за ОСОБА_2 право власності. Також апеляційний суд помилково послався на відомості викладені у заяві ОСОБА_2 від 23 квітня 2010 року, що спірне майно є його особистою власністю, оскільки ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі з 01 жовтня 2004 року Чадир-Лунзьким відділом реєстрації актів цивільного стану Республіки Молдова, який розірвано рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 25 липня 2015 року у справі № 509/2776/15-ц. Відповідно до законодавства України шлюб укладений на території Республіки Молдова є чинним на території України та наділяв подружжя на розподіл спільного майна;

від 10 травня 2022 року у справі № 752/8858/18, від 24 лютого 2021 року у справі № 311/491/18, від 08 липня 2019 року у справі № 522/17048/15-ц, що положеннями Закону України «Про іпотеку» не заборонено володіти та користуватися переданим в іпотеку майном. У свою чергу поділ спільного майна між подружжям, в тому числі іпотечного майна, не вважається розпорядженням ним, так як в момент його передачі в іпотеку воно вже належало подружжю на праві спільної сумісної власності в силу закону;

позивач, звертаючись до суду з цим позовом, не була обізнана, що спірне майно перебуває під іпотекою у АТ «Райффайзен Банк Аваль», не була стороною будь-якої угоди, укладеної між банком та відповідачем, не була стороною у справі щодо невиконання кредитного зобов`язання ОСОБА_3 . Про перебування будинку під іпотекою дізналася лише в березні 2020 року з позову АТ «Райффайзен Банк Аваль» у справі № 509/1260/20. Крім того, суд першої інстанції залучив до участі у справі в якості третьої особи АТ «Райффайзен Банк Аваль», тому апеляційний суд дійшов помилкового висновку щодо порушення прав банку.

Позивач вважає, що недобросовісні дії відповідача щодо приховування від банку перебування у шлюбі не повинні впливати на відповідача.

Касаційна скарга подана в строк передбачений статтею 390 ЦПК України, за формою та змістом відповідає вимогам статті 392 ЦПК України.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.

Апеляційний суд встановив, 25 квітня 2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» правонаступником якого за всіма юридичними правами та обов`язками є АТ «Райффайзен Банк» та громадянином України ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 014/0044/82/73744, згідно умов якого банк надав позичальнику кредит у вигляді невідновлювальної кредитної лінії з лімітом: 136 374 (сто тридцять шість тисяч триста сімдесят чотири) доларів США 00 центів строком до 25 квітня 2017 року, а позичальник зобов`язався належним чином використати та повернути банку суму отриманого кредиту, а також сплатити відсотки за користування кредитними коштами у розмірі - 13,75 % річних, комісії згідно умов договору та тарифів кредитора, та виконати всі інші зобов`язання в порядку та строки, визначені кредитним договором.

3 метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 25 квітня 2007 року між банком та ОСОБА_2 було укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Овідіопольського районного нотаріального округу Одеської області Куркан Н. Ф. та зареєстровано в реєстрі за № 2704 (надалі по тексту «Договір іпотеки»).

Предметом іпотеки згідно з п. 1.2 Договору іпотеки є нерухоме майно, а саме: Садовий будинок з господарчими будівлями та спорудами, що знаходиться на території Новодолинської сільської садовий кооператив « АДРЕСА_1 та складається в цілому з одного садового будинку, загальною площею 198,7 кв. м розташованого на земельній ділянці належній ОСОБА_2 на праві власності розміром 600 кв. м. Цей садовий будинок з господарчими будівлями та спорудами належить іпотекодавцеві на підставі рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 23 березня 2007 року, рішення набрало законної чинності 03 квітня 2007 року вищевказаного реєстраційним № 18393992, номер запису 343 в книзі 3, що стверджуються витягом з інвентаризації Одеської області 03.04.2007 року за № 141 14937 реєстру, виданого Овідіопольським районним бюро технічної інвентарізації: земельна ділянка площею 0,060 га, надану для ведення садівництва, розташована на території Новодолинської сільської садовий кооператив «Дорожник-63», буд. АДРЕСА_1 .

Ця земельна ділянка належить іпотекодавцеві на підставі Державного акту на право власності земельні ділянки серії ЯГ № 952438, виданого Овідіопольською районною державною адміністрацією Одеської області 22 січня 2007 року, на підставі розпорядження Овідіопольської районної адміністрації від 07 грудня 2006 року за № 1617.

При укладені кредитного договору та договору іпотеки, перевірявся сімейний стан ОСОБА_2 , та було встановлено, що вказана особа не перебуває у шлюбі або у фактичних шлюбних відносинах, з ніякою жінкою однією сім`єю не проживає, шлюбних контрактів не укладав тощо. А також, ОСОБА_2 зазначав, що предмет іпотеки є особистою власністю ОСОБА_2 яка отримана після розірвання шлюбу.

Вищевказані факти зафіксовані в заяві ОСОБА_2 від 23 квітня 2010 року, що посвідчена приватним нотаріусом Овідіопольського районного нотаріального округу Одеської області Куркан Н. Ф., та в іпотечному договорі.

На примусовому виконанні у приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Колечко Д. М. (далі -- приватний виконавець) перебуває виконавчий лист по справі № 1512/9128/012, виданий Київським районним судом міста Одеси 24 жовтня 2018 року про стягнення солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованості за кредитним договором №014/0044/82/73744 від 25 квітня 2007 року в розмірі 890 078,36 грн.

08 лютого 2019 року приватним виконавцем винесена постанова виконавчого провадження BП № НОМЕР_1 про відкриття виконання виконавчого документа та постанова про арешт майна та коштів боржника, якою було накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно ОСОБА_2 . Відомості про арешт рухомого та нерухомого майна боржника було внесено до відповідних державних реєстрів.

Боржником до теперішнього часу рішення суду не виконано. ОСОБА_2 жодного разу не намагався сплатити заборгованість за кредитом або вчинити інші дії спрямовані на добровільне (самостійне) виконання виконавчого документа.

Для погашення заборгованості за вищезазначеним виконавчим документом, в зв`язку із відсутністю (недостатністю) у боржника грошових коштів та іншого майна, стягнення може бути звернено на зазначений садовий будинок з господарчими будівлями та спорудами.

Постановою Одеського апеляційного суду від 05 квітня 2021 року у справі № 1512/9128/2012, апеляційну скаргу приватного виконавця задоволено, скасовано ухвалу Київського районного суду міста Одеси від 06 жовтня 2020 року у справі № 1512/9128/2012, та подання приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Колечко Д. М. про встановлення порядку виконання рішення Київського районного суду міста Одеси віл 17 вересня 2018 року у справі № 1512/9128/2012, шляхом надання дозволу на примусову реалізацію (продаж) на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження нерухомого майна боржника - ОСОБА_2 , а саме: садового будинку з господарчими будівлями та спорудами, за адресою: АДРЕСА_1 , що складається в цілому з одного садового будинку під літ. «А-2», зальною площею 198,7 кв. м, піл літ «а» - підвал, під літ. «а (1)» - навіс, 1 - 6,1 - спорудження, в якому зареєстрована малолітня ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , без отримання попереднього дозволу органу опіки та піклування, задоволено.

При підготовці на реалізацію майна боржника ОСОБА_2 стало відомо про рішення Овідіопольського районного суду від 25 лютого 2014 року у справі № 509/84/14-ц, яким здійснено поділ спільного майна подружжя та визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності за кожним по частині садового будинку з господарчими будівлями та спорудами, що знаходиться на території Новодолинської сільської садовий кооператив «Дорожник-63», буд. Овідіопольського району Одеської області. загальною площею 198,7 кв. м 30-Д.

Згідно частини третьої статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2019 року у справі № 317/3272/16-ц (провадження № 61-156св17) зроблено висновок, що «поділ спільного майна подружжя не може використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу боржником або виконання судового рішення про стягнення боргу. Боржник, проти якого ухвалене судове рішення про стягнення боргу та накладено арешт на його майно, та його дружина, які здійснюють поділ майна, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки поділ майна порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 липня 2019 року у справі № 522/3901/16-ц (провадження № 61-20786св18) зроблено висновок, що «ухвалення рішення, яке стосується іпотечного майна, у будь-якому випадку стосується прав та обов`язків іпотекодержателя, оскільки безумовно впливає на можливість виконання уже ухваленого на користь іпотекодержателя рішення про стягнення з ОСОБА_9 кредитної заборгованості та впливає на можливість банку звернути стягнення на іпотечне майно. Посилання апеляційного суду на те, що права банку незалученням до участі у справі не порушені, оскільки згідно зі статтею 23 Закону України «Про іпотеку» при переході права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, є безпідставними, оскільки зазначена норма закону регулює абсолютно інші правовідносини, а саме ті, які стосуються спадкування та правонаступництва. У випадку визнання право власності на предмет іпотеки за одним із подружжям або за особою, яка проживає з іншою особою однією сім`єю без реєстрації шлюбу, то тут до нового набувача не переходить право власності на предмет іпотеки після укладення договору іпотеки, оскільки вважається, що така особа набула право на майно у період первинного придбання майна».

Встановивши, що ОСОБА_1 , заявивши позов про поділ садового будинку, який є предметом іпотеки, а ОСОБА_2 визнавши цей позов повністю, здійснювали дії, направлені на ухилення від виконання останнім своїх зобов?язань перед АТ «Райффайзен Банк» за кредитним договором, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про відмову в позові.

Посилання на висновки викладені у постановах Верховного Суду від 12 квітня 2023 року у справі № 511/2303/19, 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, від 10 травня 2022 року у справі № 752/8858/18, від 24 лютого 2021 року у справі № 311/491/18, від 08 липня 2019 року у справі № 522/17048/15-ц є необґрунтованими, оскільки висновки у цих справах викладені за фактичних обставин справи, які є відмінними від встановлених обставин у цій справі.

Європейський суд з прав людини вказує, що «право на суд» було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, - а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду» (HORNSBY v. GREECE, № 18357/91, § 40, ЄСПЛ, від 19 березня 1997 року).

Частиною четвертою статті 394 ЦПК України передбачено, що у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Правильне застосовування судом апеляційної інстанції норм процесуального права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, у зв`язку з чим у відкритті касаційного провадження на оскаржувані судові рішення належить відмовити.

Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Одеського апеляційного суду від 15 серпня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

Копію ухвали, касаційну скаргу та додані до неї матеріали направити особі, яка подала скаргу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді М. М. Русинчук

Д. А. Гудима

Є. В. Краснощоков