КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 359/814/22
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/1453/2023
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 травня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :

суддя-доповідач Слюсар Т.А.

суддів: Білич І.М., Коцюрби О.П.,

за участю секретаря судового засідання Шаламай О.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Кравця Ростислава Юрійовича в інтересах ОСОБА_1 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 26 квітня 2022 року у складі судді Борця Є.О.,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до дошкільного навчального закладу (ясла-садок) № 3 Бориспільської міської ради та Управління освіти і науки Бориспільської міської ради про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

В С Т А Н О В И В :

У січні 2022 року ОСОБА_1 звернулась у суд із позовом до дошкільного навчального закладу (ясла-садок) № 3 Бориспільської міської ради та Управління освіти і науки Бориспільської міської ради про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позов обґрунтовано тим, що ОСОБА_1 працює на посаді вихователя у ДНЗ (яслах-садку) №3 Бориспільської міської ради Київської області.

Наказом директора ДНЗ (ясел-садка) №3 Бориспільської міської ради Київської області №53 від 8 листопада 2021 року позивачка була відсторонена від роботи без збереження заробітної плати у зв`язку з ненаданням ним документу, що підтверджував наявність щеплень від COVID-19, або довідки про абсолютні медичні протипоказання до цих щеплень.

ОСОБА_1 вважає наказ протиправним та посилається на те, що факт відмови чи ухилення позивача від здійснення щеплення проти COVID-19 не був зафіксований у встановленому порядку. Крім того, ст.43 Конституції України гарантує право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею. Обмеження цього конституційного права підзаконними нормативно-правовими актами, до яких належить постанова КМУ №1236 від 9 грудня 2020 року та наказ МОЗ України №2153 від 4 жовтня 2021 року, не допускається.

З огляду на зазначене просить суд визнати незаконним та скасувати наказ директора ДНЗ (ясел-садка) №3 Бориспільської міської ради Київської області №53 від 8 листопада 2021 року, поновити позивача на посаді вихователя та стягнути з управління освіти і науки Бориспільської міської ради Київської області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, визначений з урахуванням середньоденного заробітку в розмірі 650 гривень 24 копійок, за період часу з 8 листопада 2021 року до дня допуску позивача до роботи.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 26 квітня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано незаконним та скасовано наказ директора дошкільного навчального закладу (ясел-садку) №3 Бориспільської міської ради Київської області №53 від 8 листопада 2021 року. У задоволенні позову в частині інших вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі адвокат Кравець Р.Ю. в інтересах ОСОБА_1 посилаючись на порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить змінити рішення районного суду в частині задоволення позовних вимог, виклавши його мотивувальну частину у новій редакції з урахуванням підстав викладених в апеляційній скарзі та скасувати рішення в частині відмови в задоволенні позову та прийняти нове рішення про його задоволення. Вирішити питання судових витрат.

Вказано, що наказ №53 від 05 листопада 2021 року було видано на підставі наказу МОЗ № 2153, який не набрав чинності, оскільки видання наказу відбулося 05.11.2021, а нормативно-правовий акт набрав чинності 08.11.2021 і тільки з моменту набрання ним чинності могли бути встановлені факти відмови чи ухилення від щеплення, яке станом на 05.11.2021 ще не було обов`язковим. Тобто можна стверджувати, що позивача було відсторонено саме на підставі Наказу директора ДНЗ (ясел-садка) №3 Бориспільської міської ради Київської області №53 від 08 листопада 2021 року, а отже були відсутні підстави для оскарження наказу директора ДНЗ (ясел-садка) №3 Бориспільської міської ради Київської області №53 від 05 листопада 2021 року.

Зазначено, що законодавством чітко визначено, якими документами підтверджується факт відмови чи ухилення від щеплення (для відмови - (форма №063-2/о, письмове підтвердження, акт присутності свідків (відповідно покази свідків), а для ухилення - подання відповідних посадових осіб), однак дані документи у справі відсутні.

Також вказано, що оскаржуваний наказ є протиправним, оскільки в ньому відсутні належні правові підстави, адже ст. 46 КЗпП України містить вичерпний перелік підстав для відсторонення така підстава як «в інших випадках, передбачених законодавством», не може бути застосована до спірних правовідносин, оскільки: відсутній визначений законом, а саме п. 18 Положення про організацію і проведення профілактичних щеплень, затверджене Наказом Міністерства охорони здоров`я України 16 вересня 2011 року №595 та ст. 7 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення», доказ - документ, який би підтверджував Факт відмови чи ухилення від здійснення щеплення; Наказ МОЗ №2153 не встановлює та не передбачає, що діяльність перелічених в ній працівників може призвести до зараження працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, тому підстави для відсторонення. ЩО закріплені в передбачених ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» - відсутні; щеплення від гострої респіраторної хвороби COVID-19. Спричиненої коронавірусом SARS COV-2 не передбачено Календарем профілактичних щеплень, як єдиним нормативним актом, який встановлює види обов`язкових щеплень в Україні, в тому числі, і за епідемічними показниками.

Крім того, відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції посилається на постанову КМУ № 1236, не встановив, що вона не містить норми права, які б регулювали питання порядку відсторонення. Разом з тим, ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», яка вимагає, щоб відсторонення відбувалося в порядку, встановленому законом, постанова КМУ №1236 законом не являється та не може собою його підмінювати, Що вже було встановлено в рішенні Конституційного Суду України №10-р/2020 від 28.08.2020.

Зазначено також, що рішення районного суду прийнято без застосування положень ч. 2 ст. 32, ч. 3 ст. 34 Конституції України, ч. 2 ст. 21 Закону України «Про інформацію», ст. 286 ЦК України, ст. ст. 39-1 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я», які гарантують право кожної особи на таємницю про стан здоров`я, що включає в себе і заборону вимагати будь-які документи, що стосуються здоров`я.

Також скаржник послався на правову позицію, висловлену в постанові Верховного Суду у справі №712/3841/17 від 21.08.2019, що у разі відсторонення без законних підстав, суд має задовольнити позов останнього про стягнення у зв`язку з цим середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, тому і позивач у даному випадку має право на отримання середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Сацик Р.В. в інтересах дошкільного навчального закладу (ясла-садок) № 3 Бориспільської міської ради та Управління освіти і науки Бориспільської міської ради просить рішення районного суду залишити без змін, а апеляційну скаргу доводи якої не спростовують висновків суду залишити без задоволення.

За змістом зазначено, що доводи апеляційної скарги зводяться до оскарження наказу № 53 від 05.11.2021, який не був предметом оскарження в суді першої інстанції та не перевірявся ним. Вимог стосовно вказаного наказу не заявлено в позовній заяві.

Також вказано, що законодавством не передбачено обов`язку роботодавця щодо збереження за працівником заробітної плати на період його відсторонення від роботи у зв`язку з ухиленням чи відмовою від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти гострої респіраторної хвороби COVID-19.

У відповідь на відзив адвокат Кравець Р.Ю. в інтересах ОСОБА_1 просить задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 та долучити докази понесених витрат на правничу допомогу та врахувати їх при вирішенні справи по суті.

Колегія суддів, заслухавши адвоката Кравця Р.Ю. в інтересах позивачки, який підтримав апеляційну скаргу, адвоката Сацика Р.В. в інтересах відповідача, який просив апеляційну скаргу відхилити, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню.

Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 з 02.07.2014 працює на посаді вихователя у дошкільному навчальному закладі (ясла-садок) №3 Бориспільської міської ради Київської області (а.с.10-11 т.1).

Наказом № 800 від 29.10.2021 начальника управління освіти і науки Бориспільської міської ради Київської обл. «Про організацію роботи закладів освіти Бориспільської міської територіальної громади під час встановлення червоного рівня епідеміологічної небезпеки поширення COVID-19», керівників закладів освіти, серед іншого, зобов`язано з 30.10.2021 забезпечити контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена переліком професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затверджених наказом МОЗ від 04.10.2021 № 2153, а також забезпечити з 08.11.2021 відсторонення від роботи працівників, обов`язковість профілактичних щеплень яких проти COVID-19 визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких профілактичних щеплень (а.с. 68,69 т.1).

Установлено, що 27.10.2021року роботодавцем було повідомлено ОСОБА_1 про необхідність проведення профілактичного щеплення згідно наказу МОЗ № 2153 від 04.10.2021 та надання відповідного документу про щеплення або наявність протипоказань до 08.11.2021.

Одночасно позивачку було проінформовано про те, що у випадку невиконання вимог повідомлення, її буде відсторонено від роботи без збереження заробітної плати з 08.11.2021 (а.с. 66 т.1).

Відповідно до повідомлення №2 від 05.11.2021 «Про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19» директором дошкільного навчального закладу (ясла-садок) №3 Бориспільської міської ради Київської області ОСОБА_1. було повідомлено про те, що з 08.11.2021 на період дії карантину, встановленого КМ України, щеплення від COVID-19 обовязкове для працівників закладів освіти та про необхідність надання нею відповідного документу щодо профілактичного щеплення чи протипоказань до нього до указаної дати та попереджено про наслідки невиконання - відсторонення від роботи з 08.11.2021 без збереження заробітної плати (а.с.13).

Установлено, що 05.11.2021 директором у дошкільного навчального закладу (ясла-садок) №3 Бориспільської міської ради Київської області видано наказ №53 про відсторонення вихователів ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з 08.11.2021 від роботи без збереження заробітної плати до моменту надання висновку або документу, що підтверджує отримання повного курсу вакцинації, або документу, що підтверджує отримання однієї дози дворазової вакцини (за умови, що не сплинув строк для отримання другої дози вакцинації) (а.с. 238 т.1).

Відповідно до справи, 08.11.2021 наказом №53 директора дошкільного навчального закладу (ясла-садок) №3 Бориспільської міської ради Київської області ОСОБА_1 відсторонено від виконання професійних обов`язків без збереження заробітної плати, до моменту надання висновку або документу, що підтверджує отримання однієї дози у зв`язку з ненаданням нею документу, що підтверджував наявність щеплень від COVID-19, або довідки про абсолютні медичні протипоказання до цих щеплень (а.с. 12 т.1).

Ухвалюючи рішення про скасування наказу № 53 від 08.11.2021 суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 за посадою підлягала обов`язковому профілактичному щепленню проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, а тому 27.10. 2021 їй було вручено повідомлення №1 про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19 й 05.11.2021 видано наказ №53 про відсторонення у зв`язку з ненаданням доказів щеплення чи відповідних протипоказань.

Між тим, наказ № 53 від 05.11.2021 не був предметом оскарження у районному суді, й суд, керуючи принципом диспозитивності та відсутності повноважень щодо виходу за межі позову, не перевіряв законність даного наказу.

Одночасно суд дійшов висновку, що відповідач при наявності чинного наказу від 05.11.2021 № 53 про відсторонення ОСОБА_1 від роботи не мав правових підстав до прийняття повторно 08.11.2021 тотожного наказу №53 про відсторонення позивачки від роботи, остільки від роботи особа не може бути відсторонена повторно, що не узгоджується з положенням ст. 46 КЗпП України та суперечить чинному законодавству.

Колегія суддів з такими висновками районного суду погоджується.

Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Установлено, що наказ № 53 від 05.11.2021 позивачкою не оскаржено, а при наявності чинного тотожного за змістом наказу про відсторонення особи від роботи, відсторонення від роботи повторно такої особи діючим законодавством не передбачено.

За своєю правовою природою наказ № 53 від 05.11.2021 року є індивідуально- правовим актом, індивідуальним правовим приписом, що виступає способом реалізації нормативних актів уповноваженими органами у випадках конкретних індивідуальних правовідносин.

Індивідуальні правові акти є правозастосовними актами. Залежно від підстав виникнення індивідуальні правові акти поділяють на виконавчо-розпорядчі та правоохоронні.

Зокрема, виконавчо-розпорядчі акти мають на меті реалізацію правових приписів, спрямованих на правомірну поведінку суб`єктів правовідносин, наприклад наказ про зарахування до вищого закладу освіти, указ про присвоєння почесного звання.

Нормативно-правовий акт - офіційний письмовий документ, прийнятий уповноваженими на це суб`єктами правотворчості у визначеній формі та за встановленою процедурою, спрямований на встановлення, зміну або скасування норми права.

Отже, нормативно-правовий акт - це документ, прийнятий у визначеному порядку компетентним органом публічної влади, у якому містяться норми права.

Таким чином оскаржуваний наказ, як і наказ № 53 від 05.11.2021 не є нормативно-правовим документом, а тому кожний наступний наказ не скасовує дію попереднього у випадку їх однотипності не відповідає законодавству

За таких обставин, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги, що наказ № 53 від 05.11.2021 не має юридичної сили та не породжує юридичних наслідків, остільки оскаржуваний наказ №53 від 08.11.2022 скасував дію попереднього наказу.

Наказ № 53 від 05.11.2021 року є індивідуально - правовим актом, а не виконавчо-розпорядчим, що виключає правові підстави для висновків про його автоматичне скасування наступним наказом №53 від 08.11.2021 про відсторонення ОСОБА_1 від роботи повторно.

З огляду на обставини справи, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про скасування оскаржуваного наказу, як такого, що не ґрунтується на положеннях чинного законодавства.

Частиною першою статті 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Частиною першою статті 46 КЗпП України передбачено, що відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством.

Згідно з пунктами «б», «г» статті 10 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» громадяни України зобов`язані у передбачених законодавством випадках проходити профілактичні медичні огляди і робити щеплення; виконувати інші обов`язки, передбачені законодавством про охорону здоров`я.

Законом України «Про захист населення від інфекційних хвороб» визначено правові, організаційні та фінансові засади діяльності органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, спрямованої на запобігання виникненню і поширенню інфекційних хвороб людини, локалізацію та ліквідацію їх спалахів та епідемій, встановлено права, обов`язки та відповідальність юридичних і фізичних осіб у сфері захисту населення від інфекційних хвороб.

За статтею 1 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» протиепідемічні заходи - це комплекс організаційних, медико-санітарних, ветеринарних, інженерно-технічних, адміністративних та інших заходів, що здійснюються з метою запобігання поширенню інфекційних хвороб, локалізації та ліквідації їх осередків, спалахів та епідемій.

Стаття 11 цього Закону визначає, що організація та проведення медичних оглядів і обстежень, профілактичних щеплень, гігієнічного виховання та навчання громадян, інших заходів, передбачених санітарно-гігієнічними та санітарно-протиепідемічними правилами і нормами, у межах встановлених законом повноважень покладаються на органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, органи державної санітарно-епідеміологічної служби, заклади охорони здоров`я, підприємства, установи та організації незалежно від форм власності, а також на громадян.

Частиною першою статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» передбачено, що профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень.

Працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт (речення перше та друге частини другої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб»).

Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я (речення третє частини другої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб»).

Згідно із Положенням про Міністерство охорони здоров`я України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2015 року № 267 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 24 січня 2020 року № 90) (далі - Положення про МОЗ України), МОЗ України є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я, а також захисту населення від інфекційних хвороб, протидії ВІЛ-інфекції/СНІДу та іншим соціально небезпечним захворюванням, попередження та профілактики неінфекційних захворювань.

Накази МОЗ України, видані в межах повноважень, передбачених законом, є обов`язковими до виконання центральними органами виконавчої влади, їх територіальними органами, місцевими держадміністраціями, органами влади Автономної Республіки Крим, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами та організаціями незалежно від форми власності та громадянами (пункт 8 зазначеного Положення).

Наказом МОЗ України від 04 жовтня 2021 року № 2153, з наступними доповненнями до нього, затверджено Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням (надалі - Перелік № 2153), відповідно до якого обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID -19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, підлягають працівники, в тому числі закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної (професійно-технічної), загальної середньої, у тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності.

Питання відсторонення від роботи додатково регламентовано в Законі України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» та Інструкції про порядок внесення подання про відсторонення осіб від роботи або іншої діяльності, затвердженій МОЗ України від 14 квітня 1995 року № 66 (далі - Інструкція № 66).

Згідно з підпунктом 1.2.5 пункту 1.2 Інструкції № 66 особами, які відмовляються або ухиляються від профілактичних щеплень, визнаються громадяни та неповнолітні діти, а також окремі категорії працівників у зв`язку з особливостями виробництва або виконуваної ними роботи, які необґрунтовано відмовились від профілактичного щеплення, передбаченого Календарем профілактичних щеплень в Україні, затвердженим наказом МОЗ України від 16 вересня 2011 року № 59, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 10 жовтня 2011 року за № 1159/19897.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14.12.2022 у справі № 130/3548/21 наголосила на тому, що положення абзацу шостого частини першої статті 7 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» та Інструкції № 66 не охоплюють порядок відсторонення від роботи у зв`язку з відмовою чи ухиленням від проведення обов`язкових профілактичних щеплень для запобігання захворюванню на COVID-19. Обов`язки роботодавців щодо забезпечення епідеміологічного благополуччя населення визначені не тільки Законом України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення». Постановою Кабінету Міністрів України від 20 жовтня 2021 року № 1096 передбачено, що відсторонення працівників в межах відповідних заходів боротьби з пандемією COVID-19 керівник підприємства, установи, організації проводить відповідно до статті 46 КЗпП України, частини другої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» і частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу».

Отже, відсторонення від роботи (виконання робіт) певних категорій працівників, які відмовляються або ухиляються від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19, було передбачене законом. Приписи законів України з приводу такого відсторонення є чіткими, зрозумілими та за дотримання визначеної в них процедури дозволяють працівникові розуміти наслідки його відмови або ухилення від такого щеплення за відсутності медичних протипоказань, виявленої за наслідками медичного огляду, проведеного до моменту відсторонення, а роботодавцеві дозволяють визначити порядок його дій щодо такого працівника (пункт 11 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 130/3548/21.

Пунктом 41-6 постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», який набрав чинності з 08 листопада 2021 року, керівникам державних органів (державної служби), керівникам підприємств, установ та організацій визначено забезпечити: 1) контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19, працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена Переліком № 2153; 2) відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена Переліком №2153 та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19, відповідно до статті 46 КЗпП України, частини другої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу», крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я.

Враховуючи те, що позивачка обіймає посаду вихователя у дошкільному навчальному закладі, а тому у відповідності до наведених положень підлягає обов`язковому профілактичному щепленню проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, у зв`язку з чим була повідомлена відповідачем про необхідність надання нею документального підтвердження проходження такого щеплення або існування у неї абсолютних протипоказань до вакцинації.

За таких обставин, колегія суддів вважає обґрунтованими висновки суду першої інстанції про те, що позивачка, обіймаючи посаду вихователя, підлягає обов`язковому профілактичному щепленню при відсутності відповідних протипоказань.

Правовий аналіз викладених норм дає підстави для висновку, що орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я видав наказ № 2153 від 04.10.2021 року саме з метою запобігання поширення працівниками цих організацій гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, тобто інфекційної хвороби, визначення якої закріплене абз. 1 ч. І ст. 1 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб».

За таких обставин, колегія суддів визнає необґрунтованими твердження апеляційної скарги про те, що наказ МОЗ України № 2153 від 04.10.2021 не встановлює та не передбачає, що діяльність перелічених в ній працівників може призвести до зараження працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб.

Пунктом 1 Календаря профілактичних щеплень, затвердженого наказом МОЗ України 16.09.11 № 595, календар профілактичних щеплень в Україні це нормативно-правовий акт центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я, яким встановлюються перелік обов`язкових профілактичних щеплень та оптимальні строки їх проведення. Цим наказом не визначено, що це єдиний нормативно-правовий акт, яким встановлюється перелік таких щеплень або те, що іншими нормативно-правовими актами заборонено встановлювати обов`язкові профілактичні щеплення.

Зазначеним спростовуються твердження апеляційної скарги про те, що єдиним нормативно-правовим актом, який встановлює види обов`язкових щеплень в Україні, в тому числі, і за епідемічними показниками, є Календар профілактичних щеплень, і ним не передбачено обов`язковості щеплення від гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

Відповідно до ст. 40 Закону України Основи законодавства України про охорону здоров`я під лікарською таємницею слід розуміти інформацію, яка стала відома медичним працівникам й іншим особам у зв`язку з виконанням професійних або службових обов`язків про хворобу, медичне обстеження, огляд і результати, інтимну й сімейну сторони життя громадянина.

Згідно з ст.286 ЦК України під лікарською таємницею слід розуміти таємницю про стан здоров`я особи; факт звернення за медичною допомогою; діагноз; інші відомості, одержані при медичному обстеженні особи.

Сертифікат вакцинації не несе лікарської або медичної таємниці, а є документом, що підтверджує певний факт, а саме: факт вакцинації.

Оспорюване втручання мало би опиратися на певну законодавчу базу внутрішнього законодавства, причому ці закони повинні бути як адекватно доступними, так і сформульованими з достатньою точністю, аби дозволити тим, до кого вони застосовуються, регулювати свою поведінку і, при необхідності, з відповідними порадами передбачити до ступеня, який є розумним за даних обставин, наслідки, які можуть спричинити за собою дані дії (див., наприклад, Дубська і Крейзова проти Чеської Республіки [ОС], №№ 28859/11 і 28473/12, § 167, 15 листопада 2016 р., з додатковим посиланням).

ЄСПЛ встановив, що втручання у приватне життя у вигляді обов`язку зробити щеплення ґрунтується на законі, а тому у цьому немає порушень.

В Україні таким законом є Закон України «Про захист населення від інфекційних хвороб».

Розглядаючи питання, чи є мета, задля якої був встановлений обов`язок робити щеплення, законною, ЄСПЛ навів наступні аргументи (п. 272):

Що стосується мети, яку переслідує обов`язкове вакцинування, як стверджує Уряд і визнано національними судами, ціллю відповідного законодавства є захист від хвороб, які можуть становити серйозну загрозу для здоров`я населення. Це стосується як тих, хто отримує відповідні щеплення, так і тих, хто не може бути вакцинованим, і, таким чином, знаходиться в групі осіб високого ризику інфікування, покладаючись на досягнення високого рівня вакцинації в суспільстві в цілому для захисту від розглянутих заразних хвороб. Ця мета відповідає цілям захисту здоров`я і захисту прав інших осіб, визнаним статтею 8.

З системного аналізу положень КЗпП України, Закону України Про захист населення від інфекційних хвороб, наказу МОЗ від 04.10.21 №2153 та постанови Кабінету Міністрів України №1236 від 20.12.2020 з наступними доповненнями, встановлено, що працівники, визначені Переліком професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, можуть бути відсторонені від роботи виключно у разі не проходження обов`язкової вакцинації чи не надання медичного висновку про наявність протипоказань з 08.11.2021.

Згідно зі статтею 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Зважаючи на це, не освіта, а саме життя, здоров`я і безпека людини, визнаються найвищою соціальною цінністю в Україні.

Інтереси однієї особи не можуть домінувати над інтересами держави в питанні забезпечення безпеки життя і здоров`я його громадян.

Норма статі 15 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» покликана захистити здоров`я та життя працівників у зв`язку з ускладненою епідемічною ситуацією, а перебування працівників закладу освіти, які не отримали профілактичні щеплення, в організованих колективах створює ризик виникнення спалахів інфекційних хвороб, що є загрозою для життя та здоров`я не лише учнів, а й членів їхніх сімей та працівників закладів освіти, тобто працівник, який не отримав щеплення, не лише стає потенційно небезпечною для оточення, а й сам піддається підвищеному ризику захворіти, відвідуючи місця масового скупчення людей.

Індивідуальне право (інтерес) відмовитися від щеплення працівників протиставляється загальному праву (інтересу) інших працівників та їх дітей, які провели щеплення з метою досягнення загального блага у формі права на охорону здоров`я.

Отже, держава, встановивши правило про те, що без щеплень працівник не може бути допущеною до роботи, реалізує свій обов`язок щодо забезпечення безпеки життя і здоров`я не тільки всіх працівників закладу освіти, а й захищає таким чином самого працівника, який не отримала профілактичні щеплення.

Поширення коронавірусної хвороби COVID-19 в Україні зумовлювало нагальну потребу вжиття державою певних обмежувальних заходів, пов`язаних, зокрема, із втручанням у право на повагу до приватного життя для захисту здоров`я населення від хвороби, яка може становити серйозну небезпеку, а саме для запобігання подальшому її поширенню, попередження важких ускладнень у хворих на COVID-19, мінімізації серед них кількості летальних випадків. Така мета відповідно до пункту 2 статті 8 Конвенції є легітимною. Встановивши обов`язковість щеплення проти COVID-19 для окремих категорій працівників як умову продовження виконання ними трудових обов`язків, держава намагалася досягнути цієї мети (пункт 13 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 130/3548/21 (провадження № 14-82цс22)).

З огляду на суспільні інтереси, тимчасове відсторонення (до проведення щеплення, отримання позитивного висновку лікарсько-консультативної комісії) працівника від роботи не призвело до порушення конституційного права працівника на працю, яку він може отримати в інших формах підприємств чи установ.

За таких обставин, колегія суддів вважає необґрунтованими посилання апеляційної скарги про неправильне застосування судом норм матеріального права, пов`язаних з захистом права особи на медичну таємницю.

З урахуванням зазначеного та обставин справи, колегія суддів вважає обґрунтованими висновки районного суду про відсутність правових підстав до поновлення позивачки на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Оскільки судом апеляційної інстанції не встановлено порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, які призвели б до порушення принципу диспозитивності та ухвалення рішення районним судом проти особи за її ж апеляційною скаргою, а тому відсутні підстави для його скасування.

Згідно зі статтею 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів уважає, що підстави для скасування рішення суду першої інстанції відсутні, а отже, слід відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу адвоката Кравця Ростислава Юрійовича в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 26 квітня 2022 року без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач:

Судді: