н/п 2/953/553/23
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"18" травня 2023 р. Київський районний суд м. Харкова в складі:
судді Єфіменко Н.В.,
за участю секретаря Лущан В.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в собі Слідчого управління ГУНП в Харківській області, Держави Україна в особі Головного управління ДПС у Харківській області, Держави Україна в собі Управління ДКСУ у Київському районі м. Харкова, третя особа: Харківська регіональна філія державного підприємства «Національні інформаційні системи» про звільнення майна з-під арешту, -
02 липня 2021р. до Київського районного суду м. Харкова надійшла направлена поштою 24.06.2021 позовна заява ОСОБА_1 (далі: позивач) до Держави Україна в собі Слідчого управління ГУНП в Харківській області (далі: відповідач-1), Держави Україна в особі Головного управління ДПС у Харківській області (далі: відповідач-2), Держави Україна в собі Управління ДКСУ у Київському районі м. Харкова (далі: відповідач-3), третя особа: Харківська регіональна філія державного підприємства «Національні інформаційні системи» (далі: третя особа), в якій позивач просив арешт, накладений постановою слідчого СУ ГУНП в Харківській області Прядка О.О. від 12.12.2011 на вклади, цінності, інше майно ОСОБА_1 , де б воно не знаходилось, - скасувати.
Також позивач просив стягнути з відповідачів на свою користь витрати на правничу допомогу в розмірі 5 120 грн. та витрати зі сплати судового збору в сумі 908 грн.
В обґрунтування заявленої вимоги позивач посилається на те, що ухвалою апеляційного суду від 18.04.2016 він звільнений від відбування покарання у виді позбавлення волі строком на 11 років з конфіскацією майна у зв`язку із застосуванням амністії. Внаслідок чого, вважає, що наявні підстави для зняття, накладеного в рамках кримінальної справи № 638/3123/13-к, постановою слідчого відділу СУ ГУМВС України в Харківській області б/н від 12.12.2011, арешту на все його рухоме та нерухоме майно, кошти, цінності, вклади.
16.08.2021р. третьою особою подані письмові пояснення, відповідно до змісту яких вона повідомляє, що позивачем не надано жодних доказів порушень його прав безпосередньо третьою особою.
Відповідач-1 заперечував проти задоволення позову ОСОБА_1 посилаюся на те, що позивач звільнений лише від відбування основного покарання.
Відповідач-2 також заперечував проти задоволення позову посилаючись на те, що до компетенції ДПС України не відноситься організація роботи та здійснення контролю за арештом майна інших категорій правопорушників, відмінних від платників податків, що мають податковий борг. ГУ ДПС не є боржником, особою в інтересах якої накладено арешт на майно, а також особою, якій передано майно, якщо воно було реалізовано.
До судового засідання, належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду, учасники справи не з`явились. Позивач, відповідач-1 та третя особа розгляд справи просили здійснювати за їх відсутності, інші причину неявки суду не повідомили.
Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Підстав для відкладення розгляду справи, передбачених ст. 223 ЦПК України, судом не встановлено.
За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності учасників справи.
Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного:
Стаття 124 Конституції України передбачає, що юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можуть бути вирішені в межах відповідних судових процедур. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу.
Судова юрисдикція - це інститут права, покликаний розмежувати між собою як компетенцію різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського й адміністративного.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є предмет спору, характер спірних матеріальних правовідносин і їх суб`єктний склад. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.
Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції судів, які розглядають справи за правилами цивільного, кримінального, господарського й адміністративного судочинства. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання, тобто діяти в межах установленої законом компетенції.
Цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (ч.ч. 1, 3 ст. 3 ЦПК України).
Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (ч. 1 ст. 19 ЦПК України).
Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення, як правило, майнового приватного права чи інтересу.
Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, у якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін зазвичай є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.
Тобто у контексті зазначених норм процесуального права здійснення розгляду справ за правилами іншого судочинства означає наявність у законодавстві чітко й однозначно сформульованих підстав і порядку вирішення відповідних правових питань судом іншої юрисдикції, що дає заінтересованій особі обґрунтовані підстави розраховувати на вирішення ним спору по суті.
Право власності належить до основоположних прав людини, втілення яких у життя становить підвалини справедливого суспільного ладу. Захист зазначеного права гарантовано статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, і ніхто не може бути позбавлений власного майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Особи, які зазнають порушення права мирного володіння майном, відповідно до статті 13 Конвенції повинні бути забезпечені можливістю ефективного засобу юридичного захисту в національному органі.
Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, що передбачено ч. 1 ст. 321 ЦК України.
Спеціальні підстави законного обмеження особи у реалізації права власності передбачені, зокрема, нормами кримінального процесуального закону для виконання завдань кримінального провадження, як легітимної мети відповідного втручання у право мирного володіння майном.
У даній справі встановлено, що 12.12.2011 постановою слідчого відділу СУ ГУМВС України у Харківській області накладено арешт на вклади, цінності та інше майно ОСОБА_1 де б воно не знаходилось.
25.09.2014 вироком Дзержинського районного суду м. Харкова позивач визнаний винним у вчинені злочинів, передбачених ч. 4 ст. 190, ч. 2 ст. 355 КК України та йому, з урахуванням ч. 4 ст. 70 КК України, остаточно призначене покарання у вигляді позбавлення волі строком на 13 років 6 місяців з конфіскацією майна, що належить йому на праві власності.
18.04.2016 ухвалою Апеляційного суду Харківської області вирок Дзержинського районного м. Харкова від 25.09.2014 року у відношенні ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в частині засудження ОСОБА_1 за шахрайство відносно ТОВ «Валтар-Агро» за ознаками ч. 4 ст. 190 КК України скасовано, матеріали кримінальної справи в цій частині виділені в окреме провадження та повернуто для додаткового розслідування прокурору Харківської області. Вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання ОСОБА_1 змінено. Пом`якшено ОСОБА_1 покарання за ч. 4 ст. 190 КК України до 10 років позбавлення волі з конфіскацією майна, яке є власністю засудженого. Постановлено вважати ОСОБА_1 засудженим за ч. 2 ст. 355 КК України до покарання у виді 4 років позбавлення волі. На підставі ч. 1 ст. 70 КК України визначено остаточне покарання у виді 11 років позбавлення волі з конфіскацією майна, яке є власністю засудженого. Виключено із вироку вказівку на ч. 4 ст. 70 КК України. Відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України зараховано час перебування ОСОБА_1 під вартою із 30 січня 2012 року по 18 квітня 2016 року із розрахунку один день попереднього ув`язнення на 2 дні позбавлення волі. Визначено, що строк відбування покарання рахувати з 30 січня 2012 року. Відповідно до вимог ст. 2 Закону України «Про амністію у 2014 році» від 8 квітня 2014 року зі змінами, звільнено ОСОБА_1 від відбування призначеного покарання.
04.10.2017 ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ касаційні скарги засуджених та захисника Поліщука О.Л. залишені без задоволення, а вирок Дзержинського районного суду м. Харкова від 25.09.2014 та ухвалу Апеляційного суду Харківської області вирок Дзержинського районного м. Харкова від 25.09.2014 без змін.
07.08.2017 постановою Дзержинського районного суду м. Харкова поновлено строк пред`явлення виконавчого листа у кримінальній справі № 638/3123/13-к від 25.09.2014 року про конфіскацію належного на праві власності ОСОБА_1 майна до виконання - на 3 (три) місяці з моменту набрання постанови законної сили.
26.12.2017 ухвалою Апеляційного суду Харківської області постанову Дзержинського районного суду м. Харкова від 07.08.2017 скасовано, та призначено новий розгляд в суді першої інстанції.
23.03.2018 ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова поновлений строк пред`явлення виконавчого листа у кримінальній справі № 638/3123/13-к від 25.09.2014 року про конфіскацію належного на праві власності ОСОБА_1 майна до виконання - на 3 (три) місяці з моменту набрання постанови законної сили.
24.07.2018 ухвалою Апеляційного суду Харківської області ухвалу Дзержинського районного суду м. Харкова від 23.03.2018 скасовано, заяву Центральної ОДПІ м. Харкова ГУ ДФС у Харківській області про поновлення пропущеного строку для пред`явлення на виконання виконавчого листа №638/3123/13-к від 25.09.2014 року залишено без задоволення.
Скасовуючи ухвалу Дзержинського районного суду м. Харкова від 23.03.2018 Апеляційний суд Харківської області посилався на те, що ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 18.04.2016 позивач звільнений від відбуття як основного, так і додаткового покарання у виді конфіскації майна.
Питання щодо накладеного постановою слідчого відділу СУ ГУМВС України у Харківській області арешту на вклади, цінності та інше майно ОСОБА_1 де б воно не знаходилось, - судом не вирішувалось.
Разом з тим, відповідно до ч.1 ст. 409 КПК України 1960 р. питання про всякого роду сумніви і протиріччя, що виникають при виконанні вироку, включаючи визначення розміру і розподілення судових витрат, якщо суд не вирішив цих питань, вирішуються судом, який постановив вирок.
Тобто, скасування арешту майна має здійснювати суд, який постановив вирок у кримінальній справі.
Таким чином, арешт на майно позивача накладений під час досудового слідства у кримінальній справі на підставі ст. 126 КПК України 1960р. в редакції, чинній на час вчинення відповідної процесуальної дії.
Згідно зі ст. 126 КПК України 1960р. забезпечення цивільного позову та можливої конфіскації майна провадиться шляхом накладення арешту на майно обвинуваченого чи підозрюваного або осіб, які несуть за законом матеріальну відповідальність за його дії, де б це майно не знаходилось, а також шляхом вилучення майна, на яке накладено арешт. Накладення арешту на майно скасовується постановою слідчого, коли в застосуванні цього заходу відпаде потреба.
Пунктом 9 розділу ХІ «Перехідні положення» Кримінального процесуального кодексу України від 13 квітня 2012 року (далі - КПК України 2012 року) визначено, що запобіжні заходи, арешт майна, відсторонення від посади, застосовані під час дізнання та досудового слідства до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжують свою дію до моменту їх зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом.
Відповідно до ст. 234 КПК України у ред. 1960р. дії слідчого можуть бути оскаржені прокуророві, як безпосередньо, так і через слідчого. Скарги можуть бути як письмові, так і усні. Усні скарги прокурор або слідчий заносить до протоколу. Слідчий зобов`язаний протягом доби направити прокуророві скаргу, що надійшла до нього, разом із своїми поясненнями. Подача скарги не зупиняє виконання дії, яка оскаржується, коли це не визнає за потрібне слідчий або прокурор. Дії слідчого можуть бути оскаржені до суду. Скарги на дії слідчого розглядаються судом першої інстанції при попередньому розгляді справи або при розгляді її по суті, якщо інше не передбачено цим Кодексом.
Згідно з п. 7 та 8 ч. 1 ст. 324 КПК України 1960р. постановляючи вирок, суд повинен вирішити, чи підлягає задоволенню пред`явлений цивільний позов, на чию користь та в якому розмірі, і чи підлягають відшкодуванню збитки, заподіяні потерпілому, а також кошти, витрачені закладом охорони здоров`я на його стаціонарне лікування, якщо цивільний позов не був заявлений; що зробити з майном, описаним для забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна.
У порядку, передбаченому ст. 411 КПК України 1960р., суди вправі вирішувати питання, які виникають при виконанні вироку, зокрема, про скасування заходів по забезпеченню цивільного позову чи можливої конфіскації майна, якщо при винесенні виправдувального вироку чи відмови в позові або незастосування конфіскації вироком ці заходи не скасовані.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.06.2020р. у справі №727/2878/19 вказано, що Великою Палатою Верховного Суду неодноразово вирішувалося питання щодо юрисдикції суду за вимогами про звільнення майна з-під арешту, накладеного за правилами кримінального судочинства, та зроблено наступні правові висновки:
Спір щодо звільнення майна з-під арешту є приватноправовим, якщо арешт накладений на майно особи, яка не була учасником кримінального провадження, розпочатого за Кримінально-процесуальним кодексом України (далі: КПК України 1960 р.) та завершеного (вирок, постанова про закриття провадження) у порядку, передбаченому КПК України 1960 р. (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15.05.2019 у справі № 372/2904/17-ц) або КПК України 2012р. (постанова Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 2-3392/11). Залежно від суб`єктного складу учасників цього спору його слід розглядати за правилами цивільного чи господарського судочинства.;
Якщо арешт накладений на майно особи під час досудового розслідування за правилами КПК України 1960 р., ця особа була засуджена, і вирок не виконаний, однак до її засудження інша особа на підставі судового рішення стала власником відповідного майна, то вирішення питання щодо зняття такого арешту здійснюється за правилами кримінального судочинства (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 569/4374/16-ц).;
Таким чином, вищевикладена правова позиція передбачає лише дві підстави вирішення питання скасування арешту майна, накладеного у кримінальній справі, згідно положень КПК України 1960р., в порядку цивільного судочинства, а саме: подальше скасування постанови про порушення кримінальної справи та арешт майна особи, яка не була учасником кримінальної справи при завершення справи вироком, постановою про закриття провадження.
Однак, арешт, який просить скасувати позивач, накладений на досудовому слідстві в порядку, визначеному КПК України 1960р. у кримінальній справі, наслідком якої стосовно ОСОБА_1 ухвалений вирок, а відтак, жодної з зазначених вище двох підстав, - не вбачається.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
З урахуванням викладеного, суд вважає, що питання скасування арешту, накладеного на майно позивача не належить до розгляду в порядку цивільного судочинства, а тому провадженні у справі підлягає закриттю.
Керуючись ст. ст. 255, 260 ЦПК України, суд, -
Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в собі Слідчого управління ГУНП в Харківській області, Держави Україна в особі Головного управління ДПС у Харківській області, Держави Україна в собі Управління ДКСУ у Київському районі м. Харкова, третя особа: Харківська регіональна філія державного підприємства «Національні інформаційні системи» про звільнення майна з-під арешту, - закрити.
Ухвала набирає законної сили після її підписання, та може бути оскаржена протягом 15 днів з дня підписання її повного тексту шляхом подання апеляційної скарги до Харківського апеляційного суду.

Суддя