Провадження № 22-ц/801/2282/2023
Головуючий у суді 1-ї інстанції Жмудь О. О.
Доповідач:Міхасішин І. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2023 рокуСправа № 127/21093/22м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ: головуючого: Міхасішина І.В.,

суддів: Сопруна В.В., Стадника І.М.

з участю секретаря судового засідання: Кахно О.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниця цивільну справу №127/21093/22 за скаргою ОСОБА_1 , на дії та рішення державного виконавця Хотинського відділу державної виконавчої служби у Дністровському районі Чернівецької області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Семенчука Віктора Миколайовича,

за апеляційною скаргою представника скаржника ОСОБА_1 адвоката Соника Василя Васильовича на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 16 жовтня 2023 року, постановлену у складі судді Жмудя О. О.,

встановив:

В жовтня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із скаргою на дії/бездіяльність органу примусового виконання.

У скарзі зазначав, що постановою Вінницького міського суду Вінницької області від 26 жовтня 2022 року у справі 127/21093/22, громадянина Румунії ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця Республіки Молдова, проживаючого у АДРЕСА_1 , визнано винним у вчинені адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 6 статті 481 Митного Кодексу України, та накладено адміністративне стягнення у виді конфіскації транспортного засобу вантажного автомобіля «OPEL MOVANO», реєстраційний номер НОМЕР_1 (Молдова ) VIN НОМЕР_2 .

Після конфіскації вказаного транспортного засобу, кошти у сумі 170 000 гривень підлягають поверненню ОСОБА_1 .

Постановою державного виконавця Хотинського відділу державної виконавчої служби у Дністровському районі Чернівецької області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Семенчука Віктора Миколайовича від 12 січня 2023 року відкрито виконавче провадження з виконання постанови Вінницького міського суду Вінницької області від 26 жовтня 2022 року у справі 127/21093/22.

Постановою державного виконавця Хотинського відділу державної виконавчої служби у Дністровському районі Чернівецької області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Семенчука Віктора Миколайовича від 02 лютого 2023 року виконавче провадження з примусового виконання постанови Вінницького міського суду Вінницької області від 26 жовтня 2022 року у справі 127/21093/22, закінчено з тих підстав, що автомобіль, який підлягає конфіскації за адресою його зберігання не виявлено та будь яке інше місце перебування автомобіля не відомо.

Зазначені постанови державного виконавця Семенчука В.М. ні він ні його представник адвокат Соник В.В. не отримували.

Підстави для закінчення виконавчого провадження були відсутні, оскільки транспортний засіб, який підлягає конфіскації у несправному стані знаходився і знаходиться постійно за адресою яка була відома державному виконавцю, за якою задля виконання постанови суду державний виконавець фактично не виїжджав.

Просив визнати неправомірними дії державного виконавця Семенчука В.М. щодо винесення постанови про закінчення виконавчого провадження від 02 лютого 2023 року.

Скасувати постанову про закінчення виконавчого провадження від 02 лютого 2023 року.

Зобов`язати державного виконавця Семенчука В.М. винести постанову про опис та арешт майна боржника та направити до Вінницької митниці, задля виконання постанови Вінницького міського суду Вінницької області від 26 жовтня 2022 року у справі № 127/21093/20.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 16 жовтня 2023 року в задоволені скарги відмовлено (а.с. 32-33).

В апеляційній скарзі представник заявника ОСОБА_1 адвокат Соник Василь Васильович просить ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 16 жовтня 2023 року скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції посилаючись на помилковість та невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвели до неправильного вирішення справи.

Відзив на апеляційну скаргу від державного виконавця не надходив.

Учасники справи в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи були повідомлені завчасно та належним чином.

12.12.2023 року на адресу Вінницького апеляційного суду від адвоката Соника В.В. надійшло клопотання про проведення розгляду справи без його участі та участі скаржника ОСОБА_1 .

Суд апеляційної інстанції переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, дійшов висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з огляду на наступне.

Постановою Вінницького міського суду Вінницької області від 26 жовтня 2022 року у справі 127/21093/22, громадянина Румунії ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця Республіки Молдова, проживаючого у АДРЕСА_1 , визнано винним у вчинені адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 6 статті 481 Митного Кодексу України, та накладено адміністративне стягнення у виді конфіскації транспортного засобу вантажного автомобіля «OPEL MOVANO», реєстраційний номер НОМЕР_1 (Молдова ) VIN НОМЕР_2 .

Після конфіскації вказаного транспортного засобу, кошти у сумі 170 000 гривень підлягають поверненню ОСОБА_1 (а.с. 6-8).

Відповідно до статті 487 Митного кодексу України провадження у справах про порушення митних правил здійснюється відповідно до цього Кодексу, а в частині, що не регулюється ним, - відповідно до законодавства України про адміністративні правопорушення.

Згідно із частиною 1 статті 541 Митного кодексу України постанова суду (судді) про накладення адміністративного стягнення за порушення митних правил у частині конфіскації виконується державним виконавцем в установленому законом порядку.

Виконання постанов про накладення адміністративних стягнень врегульовано у статтях 298-305 у розділі V Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Зокрема, у статті 304 КУпАП, передбачено, що питання, зв`язані з виконанням постанови про накладення адміністративного стягнення, вирішуються органом (посадовою особою), який виніс постанову.

У статті 305 КУпАП, передбачено, що контроль за правильним і своєчасним виконанням постанови про накладення адміністративного стягнення здійснюється органом (посадовою особою), який виніс постанову, та іншими органами державної влади в порядку, встановленому законом.

Так, у статті 124 Конституції України передбачено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

За вимогами частини першої статті 18 Закону України від 02 червня 2016 року N 1402-VIII "Про судоустрій і статус суддів" суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Згідно із частиною четвертою статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Поняття "суд, встановлений законом" включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою ЄСПЛ.

У справі "Сокуренко і Стригун проти України" ЄСПЛ указав, що фраза "встановлений законом" поширюється не лише на правову основу існування суду, але й на дотримання таким судом норм, які регулюють його діяльність.

У справі "Занд проти Австрії" (Zand v. Austria, заява N 7360/76) Європейська комісія з прав людини висловила думку, що термін "суд, встановлений законом" у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає "усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів".

Суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися "судом, встановленим законом" у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності.

Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції.

Для вирішення питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і цивільних справ недостатньо застосування виключно формального критерію - визначення складу учасників справи. Визначальною ознакою для правильного вирішення спору є характер правовідносин, з яких виник спір. При визначенні предметної та/або суб`єктної юрисдикції справ суди повинні виходити із прав та/або інтересів, за захистом яких звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, їх змісту та правової природи.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних особистих прав, свобод чи інтересів у цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносинах, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства, а по-друге, суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є зазвичай фізична особа (стаття 19 ЦПК України).

Натомість публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження (стаття 19 КАС України).

Юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають, зокрема, у зв`язку зі здійсненням суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій; на публічно-правові спори, у тому числі на спори фізичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень, дій чи бездіяльності крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом установлено інший порядок судового провадження (частина перша, пункт 1 частини другої статті 19 КАС України у відповідній редакції).

Разом з тим виконавче провадження є особливою процедурою виконання виконавчих документів, у тому числі судових рішень, що врегульована як процесуальними кодексами (ЦПК, КАС, ГПК), так і Законом N 1404-VIII).

Гарантією прав фізичних і юридичних осіб у виконавчому провадженні є можливість оскарження дій або бездіяльності державних виконавців.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною першою статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про виконавче провадження" (надалі: Закон N 1404-VIII) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з положеннями статей 447 та 448 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції.

Тобто зазначеними нормами ЦПК України передбачено можливість оскарження дій державного виконавця до того суду, який видав виконавчий документ на виконання свого рішення, ухваленого в порядку цивільного судочинства. Така скарга подається з метою судового контролю за виконанням судового рішення, ухваленого у цивільній справі.

Разом з тим відповідно до пункту 3 частини другої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) юрисдикція адміністративних судів не поширюється на справи про накладення адміністративних стягнень, крім випадків, визначених цим Кодексом.

Отже, і механізм судового контролю за виконанням судових рішень в адміністративних справах, визначений статтею 382 цього Кодексу, не підлягає застосуванню до цих правовідносин (щодо накладення адміністративного стягнення).

Тобто згідно з наведеними нормами ЦПК України та КАС України право на звернення зі скаргою на дії державного виконавця в порядку судового контролю пов`язані з наявністю судового рішення, ухваленого за правилами цивільного та адміністративного судочинства відповідно, та його примусовим виконанням.

Згідно із частиною першою статті 74 Закону N 1404-VIII рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Проте, до справ адміністративної юрисдикції віднесені публічно-правові спори, ознакою яких є не лише спеціальний суб`єктний склад, але і їх виникнення з приводу виконання чи невиконання суб`єктом владних повноважень публічно-владних управлінських функцій. Ці функції суб`єкт повинен виконувати саме у тих правовідносинах, в яких виник спір. (пункт 71 постанови ВП ВС від 23 листопада 2021 року у справі N 175/1571/15 (провадження N 14-51цс21)).

Згідно зі статтею 7 Закону N 1403-VIII державними виконавцями є керівники органів державної виконавчої служби, їхні заступники, головні державні виконавці, старші державні виконавці, державні виконавці органів державної виконавчої служби. Державний виконавець є представником влади, діє від імені держави і перебуває під її захистом та уповноважений державою здійснювати діяльність з примусового виконання рішень у порядку, передбаченому законом.

Відтак, за змістом зазначеного Закону, державний виконавець є державним службовцем і одночасно суб`єктом владних повноважень, діяльність якого підпадає під контроль судових органів, що видали виконавчий документ.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

У справі "Шмалько проти України" від 20 липня 2004 року ЄСПЛ зазначив, що виконання судового рішення є невід`ємним елементом права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду.

Як убачається зі скарги, оскаржувані дії державного виконавця стосуються примусового виконання судового рішення про накладення адміністративного стягнення, передбаченого частиною 6 статті 481 Митного Кодексу України.

Такі справи (про накладення адміністративного стягнення) розглядаються районними, районними у місті, міськими чи міськрайонними судами, іншими органами (посадовими особами) в порядку, встановленому Митним кодексом України та Кодексом України про адміністративні правопорушення, якими передбачено порядок примусового виконання постанов про накладення адміністративного стягнення. Проте цими Кодексами не передбачено можливості оскарження в порядку судового контролю за виконанням судових рішень дій осіб, уповноважених здійснювати таке примусове виконання.

Водночас відповідно до пункту 1 частини другої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема у спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб`єкт владних повноважень» означає - орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (пункт 7 частини першої статті 4 цього Кодексу).

Статтею 287 КАС України передбачено особливості провадження у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності органу державної виконавчої служби, приватного виконавця як окремої категорії адміністративного спору.

У частині першій цієї статті зазначено, що учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Оскільки у справі, яка розглядається, заявник ОСОБА_1 оскаржує дії державного виконавця у зв`язку з примусовим виконанням судового рішення про накладення адміністративного стягнення, ухваленого в порядку КУпАП, а не за наслідками розгляду цивільної справи, апеляційний суд дійшов висновку про неможливість її розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки розгляд таких справ віднесено до юрисдикції адміністративних судів.

Такий підхід до вирішення таких питань узгоджується із висновками Верховного Суду викладеними у постанові ВП ВС від 06 лютого 2019 року у справі № 757/62025/17-ц (провадження № 14-619цс18).

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до частини1 статті 256 ЦПК України якщо провадження у справі закривається з підстави, визначеної пунктом 1 частини першої статті 255 цього Кодексу, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи. Суд апеляційної або касаційної інстанції повинен також роз`яснити позивачеві про наявність у нього права протягом десяти днів з дня отримання ним відповідної постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією, крім випадків об`єднання в одне провадження кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства. Заява подається до суду, який прийняв постанову про закриття провадження у справі.

Згідно із пунктом 4 частини1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково.

Згідно із частиною 2 статті 377 ЦПК України порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 255; 256; 367; 374; 377; 381; 382; 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу представника заявника ОСОБА_1 - адвоката Соник Василя Васильовича задовольнити частково.

Ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 16 жовтня 2023 року скасувати повністю, а провадження у справі закрити, оскільки справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Роз`яснити заявнику ОСОБА_1 та його представнику адвокату Соник Василю Васильовичу, що розгляд справи віднесено до юрисдикції Вінницького окружного адміністративного суду.

Роз`яснити ОСОБА_1 та його представнику адвокату Соник Василю Васильовичу, про наявність у них права протягом десяти днів з дня отримання ним відповідної постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: І.В. Міхасішин

Судді: В.В. Сопрун

І.М. Стадник