ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/2472/23
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2023 року Дарницький районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Лужецької О.Р.

при секретарі Григораш Н.М.,

за участі:

представника позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

представників відповідача ОСОБА_3 , ОСОБА_4 (в режимі відео конференції)

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2 (правонаступник ОСОБА_6 ) про поділ майна подружжя,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2020 року ОСОБА_5 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_6 про поділ майна подружжя.

Згідно заявлених позовних вимог позивач просить суд визнати за нею право власності на частину спільного майна: квартири АДРЕСА_1 , нежилого приміщення АДРЕСА_2 , нежилого приміщення АДРЕСА_3 , паркомісця - гаража № НОМЕР_1 в будинку АДРЕСА_4 , машиномісця № НОМЕР_2 в будинку АДРЕСА_5 та одночасно припинити вправо власності у відповідних частках за відповідачем.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що з 28.03.1981 року перебуває з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. За час спільного проживання сторонами було набуто спільне нерухоме майно:квартиру АДРЕСА_1 , нежиле приміщення АДРЕСА_2 , нежиле приміщення АДРЕСА_3 , паркомісце - гараж № НОМЕР_1 в будинку АДРЕСА_4 , машиномісце № НОМЕР_2 в будинку АДРЕСА_5 , машиномісце № НОМЕР_6 в будинку АДРЕСА_5 , машиномісце № НОМЕР_3 в будинку АДРЕСА_4 . Оскільки сторони не дійшли згоди стосовно розпорядження набутим під час шлюбу спільним майном, позивачка звернулася до суду з зазначеним позовом.

Згідно протоколу автоматичного розподілу справ між суддями від 17.07.2020 року визначено головуючого суддю Цимбал І.К.

Ухвалою судді Цимбал І.К. від 22.10.2020 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.

Згідно протоколу автоматичного розподілу справ між суддями від 27.11.2020 року визначено головуючого суддю Лужецьку О.Р.

Ухвалою суду від 11.01.2021 року суддею Лужецькою О.Р. прийнято до свого провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про поділ майна подружжя.

Ухвалою суду від 05.10.2021 року зупинено провадження у справі.

Ухвалою суду від 13.06.2022 року поновлено провадження у справі.

Ухвалою від 13.12.2022 року залучено до участі у справі в якості правонаступника відповідача ОСОБА_2 .

13.12.2022 року представником ОСОБА_5 - адвокатом Іщуком Є.М. подано заяву про зміну предмету позову та позовну заяву про поділ спільного майна.

19.01.2023 року в підготовчому засіданні представником позивача ОСОБА_7 відкликано подану ним заяву про зміну предмету позову та позовну заяву про поділ спільного майна.

19.01.2023 року в підготовчому засідання представник позивача ОСОБА_5 - адвокат Покутній О.М. звернувся з заявою про зміну предмету позову.

Протокольною ухвалою суду від 19.01.2023 року заяву про зміну предмету позову, подану представником ОСОБА_8 відповідно до частини 5 статті 49 Цивільного процесуального кодексу України повернуто заявнику, оскільки не надано доказів направлення копії такої заяви та доданих до неї документів іншим учасникам справи.

Ухвалою суду від 19.01.2023 року закрито підготовче провадження, призначено справу до розгляду по суті.

В судовому засіданні, призначеному на 09.03.2023 року позивач та представник позивача ОСОБА_8 позовні вимоги підтримали та просили суд їх задовольнити. Разом з тим, в судових дебатах представник позивача ОСОБА_1 просив суд задовольнити позовні вимоги викладені у заяві представника позивача ОСОБА_7 про зміну предмету позову.

В судовому засіданні представник відповідача проти задоволення позову заперечував, просив суд відмовити, посилаючись на те, що на момент подачі позову позивачем було приховано те, що ОСОБА_5 та ОСОБА_6 були розлучені на підставі рішення Октябрьського районного суду м. Полтави від 23.12.2011 року та не проживали однією сім`єю фактично з 1999 року. В подальшому 01.06.2013 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 було укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб та штампом у паспортах обох з подружжя. Пояснила, що між позивачкою та ОСОБА_6 з 2008 року і до розлучення 23.12.2011 року були відсутні фактичні шлюбні відносини та вони проживали окремо на постійній основі.

Крім того зазначила про те, що позивачка звернулася до суду з позовом майже через 10 років після розірвання шлюбу, а тому просила суд застосувати строк позовної давності та відмовити у задоволенні позову.

Суд, заслухавши сторін та їх представників, всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді справи, керуючись законом, дійшов до наступного висновку.

За правилами частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що ОСОБА_5 та ОСОБА_6 з 28.03.1981 року перебували в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу.

Заочним рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 23.12.2011 року шлюб, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 розірвано.

01.06.2013 року ОСОБА_6 зареєстрував шлюб з ОСОБА_2 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть.

27.01.2021 ОСОБА_5 через свого представника - адвоката Панченко О.О. звернулася до суду з заявою про перегляд заочного рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 23.12.2011 року.

Постановою Полтавського апеляційного суду від 12.05.2021 року заочне рішення Октябрського районного суду міста Полтави від 23.12.2011 року скасовано.

Постановою Верховного Суду від 14.02.2022 року постанову Полтавського апеляційного суду від 12.05.2011 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постановою Полтавського апеляційного суду від 14.06.2022 року заочне рішення Октябрського районного суду міста Полтави від 23.12.2011 року залишено без змін.

У період шлюбу сторони набули у власність:

- нежиле приміщення № НОМЕР_7 загальною площею 173,8 кв.м. в будинку АДРЕСА_6 , що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, дата прийняття рішення про державну реєстрацію 14.04.2011 року;

- нежиле приміщення № НОМЕР_8, загальною площею 99 кв.м. в будинку АДРЕСА_4 , що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, дата прийняття рішення про державну реєстрацію 08.07.2010 року;

- гараж, машиномісце в автопаркінгу № НОМЕР_1 в будинку АДРЕСА_4 , що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, дата прийняття рішення про державну реєстрацію 07.09.2010 року.

Відповідно до вимог частини 3 статті 368 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності подружжя, знайшла своє вираження у статті 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України), відповідно до положень якої майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Випадки, коли набуте за час шлюбу майно є особистою приватною власністю дружини чи чоловіка, встановлені статтею 57 цього Кодексу.

Відповідно до пунктів 2, 3 частини 1 зазначеної норми особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування, майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Отже, виходячи з того, що в Україні діє загальний режим спільності майна подружжя, згідно з яким майно, набуте в шлюбі, вважається таким, що належить подружжю, то у зв`язку з цим речі, набуті за час шлюбу, автоматично підпадають під режим спільного майна подружжя.

За принципом змагальності цивільного судочинства кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень (частина 3 статті 12, частина 1 статті 81 ЦПК України), проте жодних належних доказів на спростування спільності майна відповідачем не надано.

Отже з огляду на те, що заявлені до поділу нежиле приміщення АДРЕСА_3 , нежиле приміщення АДРЕСА_2 та машиномісце в автопаркінгу № НОМЕР_1 в будинку АДРЕСА_4 були набуті в період зареєстрованого шлюбу сторін, наявні підстави вважати їх об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1 статті 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.

Частиною 2 статті 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Частинами 1, 2 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Зі змісту п. п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Таким чином, враховуючи, що спірне нежиле приміщення № НОМЕР_7 в будинку АДРЕСА_6 , нежиле приміщення АДРЕСА_2 та машиномісце в автопаркінгу № НОМЕР_1 в будинку АДРЕСА_4 набуті сторонами за час шлюбу, то такі є об`єктом спільної сумісної власності подружжя сторін, у зв`язку з чим суд приходить висновку про її поділ між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, визнавши за позивачем та відповідачем право власності по 1/2 частині кожному на вищезазначене майно.

Разом з тим не заслуговують на увагу суду доводи відповідача щодо пропуску позивачем строку позовної давності до позовних вимог про поділ спільного майна подружжя, виходячи з наступного.

Відповідно статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно частини 4 статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Згідно статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина 1 статті 261 ЦК України).

Відповідно ч. 2 ст. 72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Відповідно до роз`яснень п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» початок давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (статті 106, 107 СК) (2947-14) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 110 СК), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Отже початком перебігу позовної давності встановлено день, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права.

Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності (постанова Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15).

Розірвання шлюбу не є порушенням права власності, оскільки з розірванням шлюбу припиняється дія законного режиму майна подружжя, тобто режиму їх спільної сумісної власності, лише за умови поділу майна, набутого дружиною і чоловіком за час шлюбу. Якщо ж такого поділу не було, то і після розлучення майно продовжує залишатися спільним з відповідним правовим режимом, оскільки воно було набуте за час шлюбу.

У матеріалах справи відсутні докази, що з моменту розлучення між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 та до моменту подачі позову між сторонами виникали спори щодо права власності на спірне майно, а тому суд приходить до висновку, що позивачем не пропущено строк позовної давності, а відтак відсутні підстави для відмови у задоволенні позову за пропуском трирічного строку позовної давності.

Вимоги позивача про поділ квартири АДРЕСА_1 та машиномісця № НОМЕР_2 по АДРЕСА_5 задоволенню не підлягають, оскільки зазначене нерухоме майно було придбано ОСОБА_6 поза межами шлюбу з ОСОБА_5 .

Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Стаття 78 ЦПК України визначає, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно ст. 80 достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. (ст. 81 ЦПК України).

Таким чином, виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом доказів, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_5 підлягають задоволенню частково.

Згідно п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ст.ст. 133, 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню судовий збір на користь держави в сумі 5 255 грн. (10 510 грн.: 2), а з позивача 4 414,20 грн.(5255 грн.-840,80).

На підставі викладеного, керуючись статтями 5, 7, 12, 13, 76, 77, 80, 81, 89, 259, 263-265, 268, 273, 280-282, 354 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_5 до ОСОБА_2 (правонаступник ОСОБА_6 ) про поділ майна подружжя - задовольнити частково.

В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за ОСОБА_5 (РНОКПП НОМЕР_4 ) право власності на:

- частину нежилого приміщення № НОМЕР_8, загальною площею 99 кв.м. в будинку АДРЕСА_4 ;

- частину нежилого приміщення № НОМЕР_7, загальною площею 173,80 кв.м. в будинку АДРЕСА_6 ;

- частину гаража, машиномісце в автопаркінгу № НОМЕР_1 в будинку АДРЕСА_4 .

В іншій частині позову - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_5 (РНОКПП НОМЕР_4 ) на користь держави судовий збір в розмірі 5 869,20 гривень.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_5 ) на користь держави судовий збір в розмірі 6 710 гривень.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

СУДДЯ О.Р.ЛУЖЕЦЬКА