за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - Відділ державної реєстрації актів цивільного стану Луцького міського управління юстиції у Волинській області, про виключення відомостей про особу як батька з актового запису про народження дитиниpа касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03 жовтня 2022 року та постанову Волинського апеляційного суду від 21 грудня 2022 року.
У червні 2021 року ОСОБА_1 звернувся з цим позовом до суду.
Позов мотивував тим, що з 20 квітня 2002 року по 18 березня 2009 року перебував у шлюбі з ОСОБА_2 . У шлюбі, ІНФОРМАЦІЯ_1 , народився ОСОБА_3 , батьком якого записаний він. Однак до укладення шлюбу відповідач мала відносини з іншим чоловіком, у зв`язку з чим у нього виникли сумніви щодо свого батьківства. Зазначав, що звернувся з цим позовом до суду після досягнення ОСОБА_3 повноліття, оскільки після розірвання шлюбу відповідач стягує з нього аліменти на сина.
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03 жовтня 2022 рокув задоволенні позову відмовлено з підстав пропуску позивачем без поважних причин встановленого статтею 56 КпШС України строку для звернення до суду з позовом про оспорювання батьківства.

Постановою Волинського апеляційного суду від 21 грудня 2022 рокузмінено мотивувальну частину рішення суду першої інстанції, в іншій частині залишено без змін.Апеляційний суд вважав, що позивач не довів порушення його прав внаслідок існування відомостей щодо його батьківства в актовому записі про народження дитини, яка на час звернення з цим позовом до суду досягла повноліття.

Постановою Верховного Суду в складі Другої палати Касаційного цивільного суду від 30 листопада 2023 року постанову Волинського апеляційного суду від 21 грудня 2022 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції мотивована зокрема тим, що заборона, запроваджена частиною третьою статті 136 СК України щодо неприпустимості оспорювання батьківства після досягнення дитиною повноліття немає зворотної дії в часі. Якщо актовий запис про народження дитини вчинений до 01 січня 2004 року, то при його оспорюванні застосовуються відповідні положення КпШС України.

По своїй суті позов особи, яка записана як батько, про оспорювання запису в книзі записів народжень є негативним, в якому позивач стверджує, що в нього відсутні батьківські обов`язки. За допомогою такого позову відбувається захист приватного інтересу та «приватного життя» чоловіка за статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яке охоплює важливі аспекти особистої ідентичності. Апеляційний суд на це уваги не звернув, тому зробив неправильний висновок про відсутність порушеного інтересу в позивача.

З такими висновками Другої судової палати Касаційного цивільного суду повністю погодитися не можу й відповідно до вимог статті 35 ЦПК України висловлюю окрему думку.

За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі.

У цій справі встановлено, що актовий запис про народження ОСОБА_3 вчинений 22 серпня 2002 року, тому, як правильно зазначили суди попередніх інстанцій і Верховний Суд, до спірних правовідносин підлягають застосуванню відповідні положення КпШС України, який діяв до 01 січня 2004 року.

Разом з тим, направляючи справу на новий розгляд, колегія суддів вважала, що право позивача на оспорювання батьківства в цій справі на дату подання позову (червень 2021 року) не припинилося, оскільки в КпШС України не було передбачено заборони на оспорювання актового запису після досягнення дитиною повноліття.

Дійсно КпШС України такої заборони не встановлює.

Проте стаття 56 КпШС України встановлює початок строку на оспорювання батьківства, а саме згідно з частиною першої цієї статті особа, записана як батько або як мати дитини в книзі записів народжень або особа, яка фактично є батьком дитини, в разі смерті матері чи позбавлення її батьківських прав має право оспорити проведений запис протягом року з того часу, коли їй стало або повинно було стати відомо про проведений запис.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 24 листопада 2005 року в справі «Shofman v. russia» (заява № 74826/01), Високий суд дійшов висновку про порушення статті 8 Конвенції у справах, що стосуються чоловіка, який бажає порушити позовне провадження по оскарженню свого батьківства дитини, народженої в шлюбі, Європейський Суд раніше залишив відкритим питання, чи стосується провадження у спорах про батьківство «сімейного життя» того чи іншого заявника, встановивши, що в будь-якому випадку дозвіл питання про правові відносини батька з його можливим дитиною стосується «приватного життя» батька.

У цьому рішенні ЄСПЛ зробив висновок про те, що встановлення терміну давності щодо можливості порушення позову про батьківство може бути виправдане прагненням домогтися правової визначеності в сімейних відносинах і захистити інтереси дитини. До сих пір Європейському Суду доводилося розглядати тільки такі справи, в яких з першого дня життя дитини заявник напевно знав або мав підстави припускати, що він не був батьком цієї дитини, але - з огляду на причини, що не мають відношення до закону - не робив ніяких кроків, щоб оспорити своє батьківство в межах встановленого законом терміну (див. акти Суду у справах «Йилдирим проти Австрії» [Yildirim v. Austria] і «Расмуссен проти Данії» [Rasmussen v. Denmark]).

Судова практика щодо застосування річного строку, встановленого статтею 56 КпШС України, на сьогоднішній день є сталою.

Так, відмова в позові у зв?язку з пропуском річного строку, встановленого статтею 56 КпШС України, не є пропорційною щодо переслідуваної державою законної мети на забезпечення поваги до права заявника на його приватне життя, що у світлі рішень ЄСПЛ щодо таких правовідносин є порушенням статті 8 Конвенції.

Тобто, така практика сформована з урахуванням права заявника на його приватне життя. Фактично за такими висновками, батько дитини, народженої до 01 січня 2004 року, може оспорювати своє батьківство без обмеження будь-яким строком, оскільки встановлений статтею 56 КпШС України не є виправданим, а стаття 136 СК України не має зворотної дії в часі та не може застосовуватися до таких правовідносин.

При цьому вважаю, що питання щодо того, чи має стаття 136 СК України зворотну дію в часі, чи може застосовуватися до спірних правовідносин не були ключовими питаннями в цій справі, адже з цього приводу вже склалася усталена практика. Відповідно необхідності їх вирішувати не було.

Натомість необхідно було вирішити питання про те, як саме повинна застосуватися стаття 56 КпШС України в таких випадках, з огляду на внесені законодавцем з 01 січня 2004 року зміни в сімейне законодавство, а також з урахуванням необхідності сприяти дотриманню принципам правової визначеності, справедливості та враховувати не лише право батька на його приватне життя, але й інтереси самої дитини.

З метою удосконалення сімейного законодавства в Україні з січня 2004 року законодавець встановив чіткі обмеження щодо можливості батька дитини оспорювати своє батьківство, а саме -після народження дитини й до досягнення нею повноліття (частина третя статті 136 СК України).

Вважаю, що такі обмеження запроваджені законодавцем з метою домогтися правової визначеності в сімейних відносинах і з метою захисту інтересів дитини.

І, незважаючи на те, що норми частини третьої статті 136 СК України не мають зворотної дії в часі й не можуть застосуватися до цих правовідносин, ці норми є своєрідним орієнтиром, як регулюються сімейні відносини в цій частині на сьогоднішній день та не можуть бути залишені без уваги під час вирішення подібних спорів.

Зазначаючи про те, що право позивача на оспорювання батьківства не припинилося, Верховний Суд виходив лише з необхідності захисту приватного інтересу позивача, тоді як інтереси дитини взагалі не врахував.

Водночас, як установили суди в цій справі, про проведений актовий запис позивач дізнався з народження сина ОСОБА_3 . Приблизно коли дитині було 5-7 років у позивача з?явилися сумніви щодо батьківства через розбіжності в групі крові (тобто в 2007-2009 роках). З 2009 року позивач сплачує аліменти на сина, а з цим позовом він звернувся до суду лише в 2021 році (тобто через 12 років з того часу як у нього з?явилися обґрунтовані сумніви в своєму батьківстві). При чому позивач зазначав, що раніше до суду не звертався, бо хотів зберегти сім`ю.

Тобто, позивач напевно знав або мав обґрунтовані підстави припускати, що він не був батьком цієї дитини, але, з огляду на причини, що не мають відношення до закону, не робив ніяких кроків, щоб оспорити своє батьківство. Саме такі мотиви для відмови в задоволенні позову навів суд першої інстанції у своєму рішенні, яке ухвалено з дотриманням балансу інтересів сторін.

З огляду на викладене вважаю, що Верховний Суд у складі Другої палати Касаційного цивільного суду правильно скасував постанову Волинського апеляційного суду від 21 грудня 2022 року, однак необхідності передавати справу на новий апеляційний розгляд не було, оскільки в справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, тому слід було залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Суддя М. Ю. Тітов