МИКОЛАЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 490/1756/16-ц
Провадження № 22-ц/812/1270/23
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2023 року Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах :

головуючого Темнікової В.І.,

суддів Крамаренко Т.В., Тищук Н.О.,

із секретарем судового засідання Горенко Ю.В.,

за участю представника відповідачки ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Сенс Банк» на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 22 вересня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Афоніної С.М. в приміщенні того ж суду, у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_2 про стягнення кредитної заборгованості, -

В С Т А Н О В И В :

В лютому 2016 року «Укрсоцбанк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором №640/828-К828 від 28.12.2007 станом на 20.04.2015 у розмірі 1031445,65грн.

В обґрунтування позовних вимог банк зазначав, що за умовами Кредитного договору банк надав позичальнику кредит у сумі 28138 Доларів США із відсотковою ставкою за користування кредитними коштами 13% річних та строком погашення до 27 грудня 2014 року.

Позичальник зобов`язаний виконати зобов`язання згідно з Кредитним Договором у повному обсязі, у тому числі але не обмежуючись цим, повернути суму отриманих кредитних коштів та сплатити відсотки за користування кредитними у порядку та на умовах кредитного договору, щомісячними платежами, згідно встановленого графіку сплати.

Відповідно до Кредитного договору Позивач має право вимагати дострокового повернення кредиту, нарахованих процентів та можливих штрафних санкцій у разі невиконання або неналежного виконання взятих на себе зобов`язань за кредитним договором.

Виходячи із приписів ЦК України, у разі невиконання або неналежного виконання Позичальником Основного зобов`язання позичальник відповідає перед Кредитором за своїми грошовими зобов`язаннями усім належнім Позичальнику майном. Відповідачу неодноразово направлялись листи-попередження про необхідність погашення простроченої заборгованості, проводились переговори в телефонному режимі. Проте, Позичальник не відреагував, заборгованість не погасив, грошове зобов`язання виконане належним чином не було.

У зв`язку із зазначеними порушеннями зобов`язань по Кредитному Договору станом на 20.04.2015 р. за відповідачем рахується заборгованість, яка складає 48 981,98 Доларів США, або (за курсом НБУ на дату складання розрахунку) 1031445,65 гривень, з яких сума заборгованості по кредиту 584758,21 грн, сума заборгованості за відсотками 207307,57 грн, пеня за несвоєчасне повернення кредиту - 176726,92 грн, пеня за несвоєчасне повернення відсотків 62652,95 грн.

Посилаючись на вимоги ст. 526, 625 ч.1, 1054, 1050 ч.2 ЦК України, просили стягнути з відповідача заборгованість у зв`язку з невиконанням або неналежним виконанням взятих на себе зобов`язань за кредитним договором, у розмірі 1031445,65грн.

Заочним рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 21 квітня 2016 року позовні вимоги ПАТ «Укрсоцбанк» задоволені в повному обсязі.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 24 березня 2021 року заочне рішення від 21 квітня 2016 року скасовано, справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою від 13 квітня 2021 року справу направлено за підсудністю до Заводського районного суду м. Миколаєва.

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 07 лютого 2022 року задоволено заяву представника АТ «Альфа-Банк» та замінено позивача у справі ПАТ «Укрсоцбанк» його правонаступником АТ «Альфа-Банк».

01 червня 2023 року до суду надійшла заява АТ «Сенс Банк» з посиланням на те, що 12.08.2022 на позачергових загальних зборах акціонерів АТ «Альфа-Банк» прийнято рішення про зміну назви банку на АТ «Сенс Банк», яке є повним правонаступником всіх прав та обов`язків АТ «Альфа-Банк», відповідно до витягу зі Статуту АТ «Сенс Банк», затвердженого НБУ 12.09.2022.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 22 вересня 2023 року відмовлено в задоволенні позовної заяви Акціонерного товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_2 про стягнення кредитної заборгованості.

Відмовляючи у задоволені позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що 28 грудня 2007 року між АКБСР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 було укладено договір №640/828-К828, за умовами п. 1.1. якого банк надав Позичальнику кредит в іноземній валюті у сумі 28138 доларів США, зі сплатою 13% річних, з визначеним порядком погашення суми основної заборгованості, з кінцевим терміном повернення 27.12.2014.

На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором з ОСОБА_2 було укладено договір застави транспортного засобу автомобіля «Skoda Oktavia Tour», 2007 року випуску, заставною вартістю 165286 грн та в день укладення цього Договору з ОСОБА_3 укладено договір поруки, відповідно до якого останній узяв на себе солідарну відповідальність із позичальником за виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором ( п. 1.3, 1.3.1, 1.3.2).

14 вересня 2011 року ПАТ «Укрсоцбанк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , посилаючись на вимоги ч.2 ст. 1050 ЦК України, про стягнення в солідарному порядку заборгованості за кредитним договором №640/828-К828 від 28.12.2007 у розмірі 404849,10 грн (50789,62 доларів США), з яких: сума заборгованості за простроченим кредитом - 27769,39 доларів США (221352,58 грн), заборгованість за строковими відсотками 210,58 доларів США (1678,55 грн), сума заборгованості за простроченими відсотками 7057,02 доларів США (56252,21 грн), пеня за прострочення платежів 5241,53 доларів США (41780,74 грн), штрафи, передбачені кредитним договором - 10511,10 доларів США (83785,02 грн).

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 07 листопада 2011 року позовні вимоги ПАТ «Укрсоцбанк» задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_2 і ОСОБА_3 в солідарному порядку на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість за кредитним договором №640/828-К828 від 28.12.2007 станом на 19.07.2011 у розмірі 363068,36 грн.

Будь-яких належних та допустимих доказів, що вказане рішення суду не виконане та заборгованість за спірним кредитним договором відповідачем не сплачена, позивачем суду не надано.

Правонаступником ПАТ «Укрсоцбанк» стало АТ «Альфа-Банк», яке 12.08.2022 на позачергових загальних зборах акціонерів АТ «Альфа-Банк» змінило назви банку на АТ «Сенс Банк», яке є повним правонаступником всіх прав та обов`язків АТ «Альфа-Банк», відповідно до витягу зі Статуту АТ «Сенс Банк», затвердженого НБУ 12.09.2022.

Отже, ПАТ «Укрсоцбанк», правонаступником всіх прав та обов`язків якого є АТ «Альфа-Банк», звернувшись 14 вересня 2011 року до Заводського районного суду м. Миколаєва з позовом до ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , про стягнення в солідарному порядку заборгованості за кредитним договором №640/828-К828 від 28.12.2007, використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК України, та пені за порушення умов договору.

Такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом, а також неустойки, із чим погодився й суд, який задовольнив частково позовні вимоги ПАТ «Укрсоцбанк».

Якщо за рішенням про стягнення кредитної заборгованості чи звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів.

Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором.

Такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) передбачено, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Таким чином, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором

У такому разі положення абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України, за яким проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики, не підлягають застосуванню, оскільки між сторонами немає домовленості про порядок повернення позики поза межами строку дії договору, а право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції критично поставився до посилання представника позивача щодо відсутності рішення суду щодо припинення, розірвання, зміни або визнання недійсним договору кредиту №640/828-К828 від 28.12.2007.

Крім того, суд виходив з того, що кредитні зобов`язання ОСОБА_2 забезпечені договором поруки з ОСОБА_3 , який є солідарним боржником до вказаних кредитних зобов`язань, але будь-яких вимог позивачем до останнього не пред`явлено.

Проаналізувавши зазначені обставини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення з ОСОБА_2 на користь позивача заборгованості за кредитним договором задоволенню не підлягають, оскільки сума заборгованості за тілом кредиту була стягнута з відповідача рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 07.11.2011, а право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку, після звернення з позовом до суду припинилося.

Також суд першої інстанції зазначив, що оскільки в задоволенні позову відмовлено по суті, то відсутні підстави для застосування у даних правовідносинах наслідків пропуску строку позовної давності.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, АТ «Сенс Банк» звернулось до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просило скасувати рішення суду та задовольнити позовні вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором №640/828-К828 від 28 грудня 2007 року.

В апеляційній скарзі зазначає, що суд першої інстанції не повністю дослідив всі обставини, що мають значення для справи, не надав належної оцінки доказам, рішення є необґрунтованим та таким що ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що у лютому 2016 році ПАТ «Укрсоцбанк» звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором № 640/828-К828 від 28 грудня 2007 року. Разом із позовною заявою було надано розрахунок заборгованості за цим Кредитним договором, яка складає 48 921,98 доларів США, що еквівалентно по курсу НБУ станом на день складання розрахунку 20.04.2015 1031445,65 грн, з яких: сума заборгованості за кредитом (тіло) 27769,39 доларів США - 584 758,21 грн, сума заборгованості за відсотками 9844,76 доларів США - 207307,57 грн, пені за несвоєчасне повернення кредиту 8392,53 доларів США - 176 726,92 грн, пені за несвоєчасне повернення відсотків 2975,31 доларів США - 62 652,95 грн, інфляційні втрати за кредитом - 0,00 грн, інфляційні втрати за відсотками - 0,00 грн.

Під час судового розгляду стало відомо про наявність рішення суду Заводського районного суду м. Миколаєва від 07 листопада 2011 року у справі 2-3870/2011, оскільки згідно Єдиного державного реєстру судових рішень вказане рішення - було відсутнє.

Однак, заборгованість яка утворилась, після ухвалення судового рішення по справі № 2- 3870/2011 в період з 20.07.2011 по 20.04.2015 підлягає стягненню у розмірі 446 687,44 грн з яких: сума заборгованості за відсотками 9844,76 доларів США - 207 307,57 грн, пеня за несвоєчасне повернення кредиту 8392,53 доларів США - 176 726,92 грн, пеня за несвоєчасне повернення відсотків 2975,31 доларів США - 62 652,95 грн.

Із розрахунку заборгованості, який було надано разом із позовною заявою вбачається, що суму заборгованості за тілом кредиту зафіксовано та згідно з рішенням у справі № 2-3870/2011 вона становить 27769,39 доларів США. Таким чином, розрахунок поданий разом із позовною заявою виконаний із врахуванням рішення по справі № 2-3870/2011.

Також банк вважає, що застосування ст. 1050 ЦК України є безпідставним та необґрунтованим, оскільки відповідні висновки, щодо застосування наслідків припинення правочину має бути ухвалено судом. Наразі відсутнє судове рішення щодо припинення, розірвання, зміни або визнання недійсним Кредитного договору № 640/828-К828 від 28.12.2007.

Вважає, що у будь-якому разі наявність рішення про стягнення з відповідачки заборгованості за договором 640/828-К828 від 28 грудня 2007 року в жодному разі не позбавляє позивача права на звернення до суду, оскільки ст. 55 Конституції України передбачає можливість для звернення до суду. Ст.4 ЦПК України, визначає, що кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Крім того, наявність судового рішення про стягнення з боржника на корить кредитора заборгованості за кредитним договором не є підставою для припинення грошового зобов`язання боржника і припинення іпотеки. Відповідне положення міститься у постанові КЦС ВС від 8 грудня 2021 року у справі № 751/3510/15-ц.

Також вказує, що за рішенням суду по справі № 2-3870/11 було стягнуто відсотки за період починаючи з 28.12.2007 по 19.07.2011 року - 1678,55 грн + прострочених відсотків - 56 252,21 грн разом за відсотками стягнуто 57930,76 грн. та штрафні санкції - 83785,02 грн.

Відтак, з урахування рішення суду по справі № 2-3870/11, позивних вимог у справі №490/1756/16-ц та розрахунку заборгованості станом на 20.04.2015 розмір відсотків який підлягає стягненню за період починаючи з 20.07.2011 року по 20.04.2015, згідно п.1.1.2 Кредитного, становить - 207307, 57 грн, пені за несвоєчасне повернення кредиту 8392,53 доларів США - 176726,92 грн, пені за несвоєчасне повернення відсотків 2975,31доларів США - 62652,95 грн.

Пунктом 1.1.1 Кредитного договору сторони визначили кінцевим терміном повернення основної заборгованості до 27 грудня 2014 року.

Таким чином, апелянт вважає, що враховуючи строк дії кредитного договору 27 грудня 2014 року, а також дату останнього платежу вчиненого 04.02.2013 року у розмірі 3098,60 доларів США ніяк не свідчать про пропуск строку позовної давності, оскільки позивач звернувся із цим позовом 29.02.2016 року.

Відповідно до правових висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 07 березня 2018 року у справі № 305/1293/16-ц, провадження № 61-5779св18, від 18 січня 2018 року у справі № 309/4208/13-ц, провадження № 61-1627св17, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником вчасно, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання, оскільки зобов`язання залишається невиконаним.

Згідно зі статтею 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Виконання зобов`язання виступає підставою припинення лише тоді, коли проведене належним чином, тобто не тільки відповідає встановленим вимогам (статті 526-545 ЦК України), а й прийняте кредитором. Неналежне виконання договору не призводить до припинення зобов`язання. Належне виконання зобов`язання має підтверджуватися належними і достовірними доказами.

Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Посилаючись на викладене, а також на правові позиції, викладені Великою Палатою Верховного Суду у справі № 910/4518/16, АТ «Сенс банк» просило задовольнити позовні вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором №640/828-К828 від 28 грудня 2007 року.

В судовому засіданні представник відповідача не визнав доводи апеляційної скарги, просив залишити її без задоволення, а рішення суду без змін.

Інші учасники процесу до судового засідання не з`явилися, про час і місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні ( ст.263 ЦПК України).

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин ( ст. 264 ЦПК України).

Рішення суду зазначеним вимогам закону відповідає.

Переглядаючи рішення суду в межах доводів апеляційних скарг, надаючи оцінку зібраним у справі доказам, визначаючи юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно зі ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на судовий захист. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їхнього порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Стаття 12 ЦК України передбачає, що особа вільно, на власний розсуд обирає способи захисту цивільного права. Способи захисту цивільних прав та інтересів передбачені ст. 16 ЦК України. Так під способами захисту суб`єктивних цивільних прав та інтересів розуміють закріплені законом матеріально - правові заходи примусового характеру, за допомогою яких суд здійснює поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав чи інтересів та вплив на правопорушника.

Звертаючись до суду з позовом, банк просив стягнути заборгованість за кредитним договором станом 20.04.2015 у розмірі 48 921,98 доларів США, що еквівалентно по курсу НБУ станом на день складання розрахунку 20.04.2,65 грн, з яких: сума заборгованості за кредитом (тіло) 27769,39 доларів США - 584 758,21 грн, сума заборгованості за відсотками 9844,76 доларів США - 207307,57 грн, пені за несвоєчасне повернення кредиту 8392,53 доларів США - 176 726,92 грн, пені за несвоєчасне повернення відсотків 2975,31 доларів США - 62 652,95 грн, інфляційні втрати за кредитом - 0,00 грн, інфляційні втрати за відсотками - 0,00 грн.

Під час судового розгляду стало відомо про наявність рішення суду Заводського районного суду м. Миколаєва від 07 листопада 2011 року у справі 2-3870/2011, яким було стягнуто заборгованість за тілом кредиту у розмірі 221352,58грн, що становило 27769,39 доларів США, відсотки за період починаючи з 28.12.2007 по 19.07.2011 року - 1678,55 грн(210,58 дол.США) + прострочених відсотків - 56 252,21 грн(7057,02 дол.США) разом за відсотками стягнуто 57930,76 грн. та штрафні санкції - 83785,02 грн(10511,10дол.США).

Відтак, з урахування рішення суду по справі № 2-3870/11, апелянт вважає, що заборгованість яка утворилась, після ухвалення судового рішення у справі № 2- 3870/2011 в період з 20.07.2011 по 20.04.2015 підлягає стягненню у розмірі 446 687,44 грн з яких: сума заборгованості за відсотками 9844,76 доларів США - 207 307,57 грн, пеня за несвоєчасне повернення кредиту 8392,53 доларів США - 176 726,92 грн, пеня за несвоєчасне повернення відсотків 2975,31 доларів США - 62 652,95 грн.

Скаржник посилається на те, що у кредитному договорі було встановлено, що позичальник зобов`язаний сплатити проценти за користування кредитом до моменту повного фактичного повернення кредитних коштів, що строк кредитування зазначений в договорі як 27 грудня 2014 року, а рішення суду про стягнення заборгованості, яке не виконане не є підставою для звільнення позичальника від плати за користування кредитним коштами до їх повернення.

З цього приводу слід зазначити наступне.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).

Тобто позичальник (1) отримує від банку грошові кошти, власником яких він не був, та (2) отримує можливість певний час правомірно не повертати надані грошові кошти. Натомість у позичальника виникає зобов`язання (1) повернути грошові кошти у встановлений строк та (2) сплатити визначені договором проценти за користування кредитом.

Отже, позичальник отримує «чужі» грошові кошти в борг, який зобов`язується повернути в майбутньому.

Поняття «користування кредитом» є окремим випадком «користування чужими коштами». Термін «користування чужими коштами» Велика Палата Верховного Суду розтлумачила в постанові від 10.04.2018 у справі № 910/10156/17 (пункти 34, 35, 37 відповідно).

Термін «користування чужими коштами» може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх.

Відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані законодавством. Зокрема, відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом; розмір і порядок одержання процентів установлюються договором; якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Такі ж правила щодо сплати процентів застосовуються до кредитних відносин у силу частини другої статті 1054 ЦК України та до відносин із комерційного кредиту - в силу частини другої статті 1057 цього Кодексу.

Наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх, також врегульовані законодавством. У цьому разі відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, «користування кредитом» - це можливість позичальника за плату правомірно не повертати кредитору борг (кредит) протягом певного періоду часу, погодженого сторонами кредитного договору.

Проценти відповідно до статті 1048 ЦК України сплачуються не за сам лише факт отримання позичальником кредиту, а за «користування кредитом» (тобто за можливість позичальника за плату правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу).

Надання кредиту наділяє позичальника благом, яке полягає в тому, що позичальник, одержавши від кредитора грошові кошти, не повинен повертати їх негайно, а отримує можливість правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу (строку кредитування, у межах якого сторони можуть встановити періоди повернення частини суми кредиту), а кредитор, відповідно, за загальним правилом не вправі вимагати повернення боргу протягом відповідного строку (право кредитора достроково вимагати повернення всієї суми кредиту передбачає частина друга статті 1050 ЦК України). Саме за це благо - можливість правомірно не повертати кредитору борг протягом певного часу - позичальник сплачує кредитору плату, якою є проценти за договором кредиту відповідно до статті 1048 ЦК України.

Уклавши кредитний договір, сторони мають легітимні очікування щодо належного його виконання. Зокрема, позичальник розраховує, що протягом певного часу він може правомірно «користуватися кредитом», натомість кредитор розраховує, що він отримає плату (проценти за «користування кредитом») за надану позичальнику можливість не повертати всю суму кредиту одразу.

Разом з цим зі спливом строку кредитування чи пред`явленням кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту кредит позичальнику не надається, позичальник не може правомірно не повертати кошти, а тому кредитор вправі вимагати повернення кредиту разом із процентами, нарахованими відповідно до встановлених у договорі термінів погашення періодичних платежів на час спливу строку кредитування чи пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту у межах цього строку. Тобто позичальник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення строку кредитування чи після пред`явлення кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту, а тому й не повинен сплачувати за нього нові проценти відповідно до статті 1048 ЦК України.

Очікування кредитодавця, що позичальник повинен сплачувати проценти за «користування кредитом» поза межами строку, на який надається такий кредит (тобто поза межами існування для позичальника можливості правомірно не сплачувати кредитору борг), виходять за межі взаємних прав та обов`язків сторін, що виникають на підставі кредитного договору, а отже, такі очікування не можуть вважатись легітимними.

Слід зауважити, що зазначене благо виникає у позичальника саме внаслідок укладення кредитного договору. Невиконання зобов`язання з повернення кредиту не може бути підставою для отримання позичальником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу, а отже - і для виникнення зобов`язання зі сплати процентів відповідно до статті 1048 ЦК України.

За таких обставин надання кредитодавцю можливості нарахування процентів відповідно до статті 1048 ЦК України поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту вочевидь порушить баланс інтересів сторін - на позичальника буде покладений обов`язок, який при цьому не кореспондує жодному праву кредитодавця.

Отже, припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України.

Саме про таке застосування зазначених норм права йде мова у постанові ВП Верховн6ого Суду від 05 квітня 2023 року у справі № 910/4518/16.

Зазначене не означає, що боржник не повинен у повному обсязі виконувати свій обов`язок за кредитним договором. Боржник не звільняється від зобов`язань зі сплати нарахованих у межах строку кредитування, зокрема до пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, процентів за «користування кредитом». Установлений кредитним договором строк кредитування лише визначає часові межі, в яких проценти за «користування кредитом» можуть нараховуватись, не скасовуючи при цьому обов`язок боржника щодо їх сплати.

На період після прострочення виконання зобов`язання з повернення кредиту кредит боржнику не надається, боржник не може правомірно не повертати кредит, а тому кредитор вправі вимагати повернення боргу разом з процентами, нарахованими на час спливу строку кредитування. Тобто боржник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення кредитування, а тому й не повинен сплачувати за нього проценти відповідно до статті 1048 ЦК України; натомість настає відповідальність боржника - обов`язок щодо сплати процентів відповідно до статті 625 ЦК України у розмірі, встановленому законом або договором.

Щодо можливості нарахування процентів поза межами стоку кредитування, слід зазначити наступне.

Особи мають право вибору: використати існуючі диспозитивні норми законодавства для регламентації своїх відносин або встановити для себе правила поведінки на власний розсуд. Цивільний договір як домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, виявляє автономію волі учасників щодо врегулювання їхніх відносин згідно з розсудом і у межах, встановлених законом, тобто є актом встановлення обов`язкових правил для сторін, індивідуальним регулятором їхньої поведінки.

Приписи частин другої та третьої статті 6 і статті 627 ЦК України визначають співвідношення між актами цивільного законодавства та договором, зокрема ситуації, коли сторони у договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства та врегулювати свої відносини на власний розсуд і коли вони не вправі цього робити.

Зазначене узгоджується з висновками, викладеними в пунктах 22, 23 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.07.2022 у справі № 363/1834/17.

У частині третій статті 6 ЦК України зазначено, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд; сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Тобто частина третя статті 6 ЦК України не допускає встановлення договором умов, які не відповідають закону.

У статті 627 ЦК України зазначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Отже, ця стаття також не допускає свободу договору в частині порушення, зокрема, вимог ЦК України та інших актів цивільного законодавства.

Тому сторони не можуть з посиланням на принцип свободи договору домовитись про те, що їхні відносини будуть регулюватися певною нормою закону за їхнім вибором, а не тією нормою, яка регулює їхні відносини виходячи з правової природи останніх.

Зазначене не означає, що сторони не можуть домовитися про те, що в разі прострочення повернення кредиту позичальник сплачує кредитору проценти саме як міру відповідальності, зокрема в тому ж розмірі, в якому він сплачував проценти як плату за наданий кредит, або в іншому розмірі. Водночас така домовленість за правовою природою є домовленістю про сплату процентів річних у визначеному договором розмірі на підставі статті 625 ЦК України, і цей розмір може зменшити суд.

Тобто твердження апелянта про те, що проценти за «користування кредитом» нараховуються не лише в межах строку кредитування, а й після спливу такого строку, тобто до моменту повного фактичного повернення кредитних коштів, свідчать про помилкове розуміння скаржником правової природи процентів, які сплачуються позичальником у випадку прострочення грошового зобов`язання. Проценти, які можуть бути нараховані поза межами строку кредитування (чи після вимоги про дострокове погашення кредиту), є мірою цивільно-правової відповідальності та сплачуються відповідно до положень статті 625 ЦК України.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 квітня 2023 року у справі № 910/4518/16 зауважила, що надання кредитору можливості одночасного стягнення як процентів за «користування кредитом», так і процентів як міри відповідальності, може призводити до незацікавленості кредитора як у вчиненні активних дій щодо повернення боргу, так і у якнайшвидшому виконанні боржником зобов`язань за кредитним договором, оскільки після спливу строку кредитування грошове зобов`язання боржника перед кредитором зростає навіть швидше, ніж зростало протягом строку кредитування. Тобто фактично кредитор продовжує строк кредитування на власний розсуд на ще вигідніших для себе умовах, маючи при цьому можливість в будь-який момент вчинити дії, спрямовані на стягнення боргу з боржника (наприклад, звернути стягнення на заставне майно боржника або стягнути борг з поручителя).

Несправедливість цього підходу стає особливо очевидною у випадках, коли ринковий розмір процентів за «користування кредитом» за час після укладення кредитного договору істотно знизився. У таких випадках кредитор стає навіть більше зацікавлений у невиконанні договору, ніж у задоволенні своїх вимог. За такого підходу кредитор може продовжувати нарахування процентів за «користування кредитом» (який при цьому навіть не надавався на новий строк) у розмірі, якого вже не існує на ринку. Цим самим створюються штучні передумови для банкрутства підприємств та збільшення кількості фізичних осіб, які не мають надії повернутися до нормального життя інакше, як через банкрутство, що негативно відбивається на економіці та підвищує соціальну напруженість.

Такий підхід вочевидь не відповідає балансу інтересів сторін кредитного договору та призводить до того, що кредитор не використовує ефективні способи захисту своїх прав (звернення стягнення на заставне майно боржника, стягнення боргу з поручителя тощо) одразу після порушення боржником умов договору.

Натомість Велика Палата Верховного Суду вважає, що у цивільних та господарських відносинах, які регулює глава 71 ЦК України, важливо дотримати баланс інтересів позичальника та позикодавця в межах кредитних відносин, так само як і банку та вкладника у межах відносин за договором банківського вкладу.

Принципи справедливості, добросовісності та розумності передбачають, зокрема, обов`язок особи враховувати потреби інших осіб у цивільному обороті, проявляти розумну дбайливість і добросовісно вести переговори (див. пункт 6.20 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі № 910/719/19). Отже, сторони повинні сумлінно та добросовісно співпрацювати з метою належного виконання укладеного договору. Кредитор у зобов`язанні має створити умови для виконання боржником свого обов`язку, для чого вчиняє не тільки дії, визначені договором, актами цивільного законодавства, але й ті, які випливають із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту (див. частину першу статті 613 ЦК України). Вказаного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13.07.2022 у справі № 363/1834/17 (пункт 57).

Для вирішення подібних спорів важливим є тлумачення умов договорів, на яких ґрунтуються вимоги кредиторів, для з`ясування того, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування. Для цього можуть братися до уваги формулювання умов про сплату процентів, їх розміщення в структурі договору (в розділах, які регулюють правомірну чи неправомірну поведінку сторін), співвідношення з іншими положеннями про відповідальність позичальника тощо. У разі сумніву слід застосовувати принцип contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem, тобто слова договору тлумачаться проти того, хто їх написав).

Установивши, що умова договору передбачає нарахування процентів як міри відповідальності після закінчення строку кредитування, тобто за період прострочення виконання грошового зобов`язання, слід застосовувати як статтю 625 ЦК України, так і інше законодавство, яке регулює наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

У даній справі сторони у кредитному договорі не передбачили сплату позичальником у разі прострочення повернення кредиту процентів саме як міру відповідальності, зокрема в тому ж розмірі, в якому вона сплачувала проценти як плату за наданий кредит, або в іншому розмірі.

Згідно п.1.1.2 кредитного договору кінцевим терміном повернення основної заборгованості сторони визначили 27 грудня 2014р.

Відтак, у межах строку кредитування позивальник мала, зокрема, повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти відповідно графіку розрахунків до цього Договору, оскільки, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Проте, звернувшись 14 вересня 2011р. до суду вперше з вимогою про стягнення всієї суми заборгованості за тілом кредиту, процентів на час звернення до суду та штрафних санкцій, банк фактично змінив строк виконання зобов`язання. Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 07 листопада 2011р. вимоги банку були задоволені.

З урахуванням викладеного колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про неможливість застосування під час вирішення спору положень частини другої статті 1050 ЦК України.

Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Саме такі висновки містяться у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року (справа № 444/9519/12, провадження № 14-10 цс18).

З урахуванням викладеного, вимоги банку про стягнення заборгованості, яка утворилась, після ухвалення судового рішення в період з 20.07.2011 по 20.04.2015 за відсотками 9844,76 доларів США - 207 307,57 грн, та нарахованої пені за несвоєчасне повернення відсотків 2975,31 доларів США - 62 652,95 грн., не відповідає умовам кредитного договору.

Не підлягає стягненню також пеня у передбаченому кредитним договором розмірі за несвоєчасне повернення тіла кредиту 8392,53 доларів США - 176 726,92 грн, оскільки після настання строку кредитування права кредитора можуть бути захищені тільки у спосіб передбачений ст. 625 ЦК України, але з такими вимогами позивач у даній справі не звертався.

Установивши, що проценти за «користування кредитом» нараховані поза межами строку кредитування, суд першої інстанції правомірно відмовив скаржнику у стягненні зазначених сум.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду наведених в рішенні.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

З урахуванням викладеного, розглядаючи справу в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, а також враховуючи, що інші доводи апеляційної скарги містять суб`єктивне тлумачення апелянтом як обставин справи, так і норм діючого законодавства, направлене на переоцінку доказів, колегія суддів вважає, що рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу- без задоволення.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, судова колегія, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Сенс Банк» залишити без задоволення.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 22 вересня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання її повного тексту в порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді

Повний текст постанови складено 14 грудня 2023 року.