Провадження №22-ц/812/855/23
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2023 року м. Миколаїв

Справа № 484/889/22

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Шаманської Н.О.,

суддів: Кушнірової Т.Б., Темнікової В.І.,

із секретарем судового засідання Ковальським Є.В.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за позовом

ОСОБА_1

до

ОСОБА_2

про стягнення заборгованості за договором позики

за апеляційною скаргою

ОСОБА_2 , поданою його представником ОСОБА_3 ,

на заочне рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області, ухвалене суддею Мельничуком О.В., 27 березня 2023 року в приміщенні цього ж суду, повний текст рішення складено 6 квітня 2023 року,

у с т а н о в и в:

16 березня 2022 року ОСОБА_1 , звернувся з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.

В обґрунтування позову зазначав, що 28 вересня 2020 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики у письмовій формі, за умовами якого позивач передає відповідачу грошову суму в розмірі 10 000 доларів США, а відповідач зобов`язується повернути зазначену суму на першу вимогу позикодавця.

На підтвердження факту отримання грошових коштів позичальником складено розписку, яку особисто ним підписано.

У грудні 2021 року позивач звернувся до відповідача з вимогою про повернення коштів, однак його вимога залишилась не задоволеною. При особистих зустрічах за участі свідків ОСОБА_2 відмовляється повертати гроші.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просив стягнути з відповідача заборгованість за договором позики у сумі 10000 доларів США, що згідно офіційного курсу НБУ на час звернення до суду еквівалентно 292 549 грн.

Заочним рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 27 березня 2023 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики у розмірі 10 000 доларів США, що еквівалентно 292 549 грн. Розподілено судові витрати.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 ОСОБА_3 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просив скасувати заочне рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову. Зазначав, що судом першої інстанції безпідставно не взято до уваги того, що зі змісту договору позики та розписки, яку не підписував відповідач, не зазначено дати повернення коштів. За такого вказував, що розписка не є борговим документом та не підтверджує факту укладення між сторонами договору позики оскільки вона не містить дати повернення коштів.

Від представника позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін. Зазначав, що доводи апеляційної скарги щодо безгрошовості договору позики та відсутність волевиявлення у позичальника не заслуговують на увагу, оскільки є суб`єктивним тлумаченням норм матеріального права.

У судове засідання позивач та його представник не з`явились, представник позивача ОСОБА_4 надав суду заяву про розгляд справи у відсутність позивача та його представника та просили залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Представник відповідача ОСОБА_3 надав суду заяву з проханням розглядати справу у відсутність його та відповідача, апеляційну скаргу підтримує та просить її задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками ( ч. 2 ст.1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів, зазначена в ч. 2 ст. 640 ЦК України, за якою, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідно також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Частина 2 ст. 1047 ЦК України допускає пред`явлення на підтвердження укладення договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або кількості речей.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво-чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч.1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялись сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів.

Статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Отже, наявність оригіналу боргової розписки у позивача, кредитора, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.

Зазначений правовий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладений у постановах: від 18 вересня 2013 року № 6-63 цс 13; від 02 липня 2014 року № 6-79 цс 14.

Судом першої інстанції встановлено, що 28 вересня 2020 року між позивачем та відповідачем укладено договір позики, згідно якого ОСОБА_2 взяв у борг у ОСОБА_1 10000 доларів США, які зобов`язався повернути на першу вимогу позикодавця. На підтвердження укладеного договору склав письмову розписку.

Отже, грошові кошти отримані відповідачем за розпискою від 28 вересня 2020 року підлягають поверненню на першу вимогу ОСОБА_1 , тому є боргом ОСОБА_2 перед позивачем.

На першу вимогу ОСОБА_2 , позичальник борг не повернув.

Відповідно до ч. 1 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

За змістом статей 525, 526 ЦК України зобов`язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається.

У відповідності до частини першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

При цьому доказом повернення позики є факт передачі позикодавцем оригіналу боргового документа позичальникові або зазначення кредитором відомостей у розписці про повернення боргу щодо неможливості повернення боргового документа.

Суд першої інстанції належним чином дослідив боргову розписку від 28 вересня 2020 року, написану власноручно відповідачем, з`ясував справжню правову природу укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 договору позики, врахував, що розписка про отримання у борг грошових коштів відповідачем є документом, який виданий боржником кредитору, тобто позивачу, за договором позики, що підтверджує його укладення і умови цього договору, засвідчує отримання відповідачем від позивача певної грошової суми й зобов`язання повернути отримані грошові кошти та дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги про те, що розписка не є борговим документом та не підтверджує факту укладення між сторонами договору позики оскільки вона не містить дати повернення коштів не заслуговують на увагу виходячи з наступного.

Відповідно до ч.2 ст. 530 ЦК якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Згідно п.1 договору позики від 28 вересня 2020 року, укладеному між сторонами, позичальник зобов`язується повернути позику на першу вимогу позикодавця.

ОСОБА_1 пред`явив вимогу ОСОБА_2 про повернення позики, що останнім не заперечується, проте той не виконав взятого на себе зобов`язання.

За такого, доводи відповідача про те, що висновок суду першої інстанції не відповідає постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року № 6-1967цс15, згідно з якою розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати повернення коштів, є помилковими і спростовуються зазначеними вище обставинами справи та положеннями законодавства.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що ОСОБА_2 не підписував договір позики та розписку не можуть бути прийняті судом до уваги виходячи з наступного.

Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 18 вересня 2023 року за клопотанням представника відповідача у справі призначено судову почеркознавчу експертизу. Згідно висновку експерта № СЕ-19/116-2316771-ПЧ від 24 листопада 2023 року підпис від імені ОСОБА_2 у «Позичальник» у договорі позики від 28 вересня 2020 року між громадянином ОСОБА_1 та громадянином ОСОБА_2 виконаний самим ОСОБА_2 . Підпис від імені ОСОБА_2 у графі «Позичальник» у розписці від 28 вересня 2020 року про одержання ОСОБА_2 від ОСОБА_1 грошей у розмірі 10000 (десять тисяч) доларів, виконаний самим ОСОБА_2 .

За таких обставин, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги є безпідставними та не підлягають задоволенню, а рішення суду першої інстанції, винесено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану його представником ОСОБА_3 , залишити без задоволення.

Заочне рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 27 березня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення з підстав, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: Н.О. Шаманська

Судді: Т.Б.Кушнірова

В.І.Темнікова

Повний текст постанови складено 14 грудня 2023 року.