Провадження № 2/344/3238/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2023 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого судді Польської М.В.

секретаря Мациборка С.Я.

за участю:

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Івано-Франківського міського суду цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулася в серпні 2023р. до Івано-Франківського міського суду з позовом до ОСОБА_4 про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя: на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 загальною площею 49,4 м. кв., на 1/2 частини земельної ділянки пл..0.06га в садівничому товаристві «Ластівка» в с.Клузів Тисменицького району Івано-Франківської області та 1/2 частини транспортного засобу марки Опель Кадет, д.н.з. НОМЕР_1 , стягнення судового збору.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що з 16.06.2005р. був зареєстрований шлюб між сторонами, а у червні 2023р. ОСОБА_4 подав позов про розірвання шлюбу. За час перебування у шлюбі відповідач за спільні кошти придбав майно, яке є предметом позовних вимог, тому слід дане майно у рівній частці визнати за позивачем.

Представник позивача позовні вимоги підтримав.

Представник відповідача вимоги позову заперечив частково, визнав в частині поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя - на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 загальною площею 49,4 м. кв.

Заслухавши сторін та дослідивши матеріали справи, встановивши фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню частково, з наступних підстав.

Судом встановлено, що 16.06.2005р. був зареєстрований шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , а у червні 2023р. ОСОБА_4 подав до суду позов про розірвання шлюбу.

Сторони підтвердили, що рішенням суду від 19.09.2023р. шлюб розірвано, до матеріалів справи таке судове рішення сторони не надавали.

За час перебування у шлюбі як стверджував представник позивача, відповідач за спільні кошти придбав майно: за договором купівлі-продажу від 12.10.2020р. квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 49,4 м. кв., вартістю на даний час згідно звіту про оцінку майна від 17.07.2023р. - 1200000грн. (а.с.7-10), земельну ділянку пл..0.06га в садівничому товаристві «Ластівка» в с.Клузів Тисменицького району Івано-Франківської області та транспортний засіб марки Опель Кадет, д.н.з. НОМЕР_1 , які слід поділити між колишнім подружжям в рівних частинах.

Визнання права позивача на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 загальною площею 49,4 м. кв., її представник не заперечив, позов в цій частині визнав.

Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Також, відповідно до ч. 3 ст. 368 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України), майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Так, згідно ч.1,2 ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Відповідно до ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.

Відповідно до ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

А тому, зважаючи на оцінку всіх доказів в сукупності, суд приходить до висновку, що слід здійснити поділ майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а саме визнати за позивачем право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 загальною площею 49,4 м. кв.

Що стосується вимоги про поділ земельної ділянки та автомобіля, то судом встановлено таке.

Відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки укладеного 08.06.2005 року, покупець ОСОБА_4 купив земельну ділянку пл..0.06га в садівничому товаристві «Ластівка» в с.Клузів Тисменицького району Івано-Франківської області (а.с.37-39). Державний акт на право власності на дану земельну ділянку видано відповідачу 27.08.2007р. (а.с.13). В зв`язку з тим, що реєстрація права відбулась за час шлюбу, позивач вважає що така також підлягає до поділу. Під час засідання представник позивача додатково пояснив, що на час укладення 08.06.2005р договору купівлі-продажу землі, сторони вже проживали однією сім`єю, а зареєстрували шлюб 16.06.2005р.

Однак, предметом спору не є вимога про встановлення факту проживання колишнього подружжя однією сім`єю, як і справа не містить доказів спільного фінансування за договором про придбання нерухомого майна.

Окрім того, суд зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Стаття 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначає, що державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката.

Згідно зі ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

За змістом наведеної норми закону, державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає.

Звідси, із офіційним визнанням державою права власності пов`язується можливість матеріального об`єкта (майна) перебувати в цивільному обороті та судового захисту права власності на нього. Державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним з юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для виникнення права власності, а самостійного значення щодо підстав виникнення права власності не має. Свідоцтво про право власності не породжує виникнення відповідного права, а тільки фіксує факт його наявності.

У постанові ВП ВС від 07.04.2020 у справі №916/2791/13, вказано, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Державна реєстрація - визначає лише момент, після якого виникає право власності, за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення права власності.

Тому щодо даної вимоги про визнання об`єктом спільної сумісної власності подружжя таку земельну ділянку і як наслідок визнання права на її частку, не є доведеними перед судом і до задоволення не підлягають.

Що стосується автомобіля марки Опель Кадет, д.н.з. НОМЕР_1 , 1985 року випуску, та визнання половини прав на нього, то така вимога теж не підлягає до задоволення, оскільки Свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу видане на ім`я ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.40). Як пояснив представник відповідача, ОСОБА_4 не володіє даним ТЗ, не розпоряджається ним, а тільки інколи його використовував (без оформлення і довіреності). Те, що даний ТЗ належить колишньому подружжю, сторона позивача доказів до матеріалів справи не надала.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому зсіданні дослідити кожен доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009р. №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»).

Пленум Верховного Суду України у п.11 постанови від 18.12.2009 р. №11 «Про судове рішення у цивільній справі» роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

За ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Щодо стягнення судових витрат з відповідача на користь позивача, то слід вказати наступне.

За вимогами ст.133,137,141 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати в т.ч. на професійну правничу допомогу, які несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За подання позову позивачем оплачено 6925.0грн (а.с.26), зважаючи що вимоги щодо квартири задоволено, вартість такої частки (половини) складає 600000грн., сторона відповідача щодо вартості спору не заявляла, а тому судовій збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивача у сумі 6000грн.

На підставі наведеного, відповідно до ст. ст. 60, 69, 70 Сімейного кодексу України, ст. ст. 16, 365, 368 ч. 3, 372 Цивільного кодексу України, керуючись ст. ст. 13, 81, 89, 133,137,141, 259, 263-265, 273 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя на 1/2 частини квартири, на 1/2 частини земельної ділянки та 1/2 частини транспортного засобу - задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ідентифікаційний номер: НОМЕР_2 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_2 в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя право власності на майно - 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 загальною площею 49,4 м. кв.

Стягнути з ОСОБА_4 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , що проживає у АДРЕСА_3 на користь ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_2 , судовий збір в розмірі 6000 грн. ( шість тисяч гривень)

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Івано-Франківського апеляційного суду. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення виготовлено 14.12.2023р..

Суддя МИРОСЛАВА ПОЛЬСЬКА