Номер провадження: 22-ц/813/6042/23
Справа № 501/2309/22
Головуючий у першій інстанції Смирнов В.В.
Доповідач Громік Р. Д.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.11.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Громіка Р.Д.,

суддів Дришлюка А.І., Сегеди С.М.,

за участю секретаря Триколіч І.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 14 квітня 2023 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

1. ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог.

01 вересня 2022 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 по поділ майна подружжя.

В обґрунтування позову зазначила, що перебувала з 08 серпня 1992 року по 18 травня 2021 року в зареєстрованому шлюбі з відповідачем.

За час шлюбу подружжям придбано жилий будинок з господарчими спорудами, що розташований на земельній ділянці розміром 0,04 га, що знаходиться в АДРЕСА_1 , який на протязі 2000-2015 років був реконструюваний, загальна площа будинку становила 274,2 кв. м., житлова 134,3 кв.м.

В подальшому будинок та земельна ділянка під цим будинком були поділені на дві частини з наданням окремих поштових адрес. Частина будинку з земельною ділянкою під нею була відчужена за договором дарування. Друга частина будинку з земельною ділянкою під нею залишається у спільній власності подружжя, право власності на яку зареєстровано за відповідачем.

Позиція відповідача у суді першої інстанції.

Представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Левіт В.С. надав відзив на позовну заяву, в якому проти позову заперечував з підстав того, що спірне майно належить відповідачу на праві особистої приватної власності. Просив суд стягнути з позивача відшкодування витрат на правову допомогу.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 14 квітня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя задоволено.

Визнано таким, що нажите в шлюбі ОСОБА_2 і ОСОБА_1 і таким, що належить їм на праві спільної сумісної власності колишнього подружжя в рівних частках наступне майно: житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 ; земельна ділянка, загальною площею 0,0166 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер :04:015:0113.

У порядку поділу спільного сумісного майна подружжя виділити ОСОБА_2 в натурі 1/2 частину житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 в складі наступних приміщень: 2-3 житлова кімната, площею 8,5 м2; 2-4 житлова кімната, площею 10,4 м2; частина приміщення 2-7 житлова кімната, площею 21,6 м2 (проектною); площа в будинку 40,5 м2.

У порядку поділу спільного сумісного майна подружжя виділити ОСОБА_2 в натурі 1/2 частину земельної ділянки площею 28 м2, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер :04:015:0113. Ізольована земельна ділянка площею 28 м2 з геометричними розмірами по периметру (початкова точка: лівий фасадний кут житлового будинку, за годинниковою стрілкою):

- 9,01 м по лівій межі по стіні житлового будинку та впродовж до перетину з задньою межею;

- 3,06 м по задній межі у напрямку до правої межі;

- 1,21 м у напрямку до фасадної межі до перетину зі стіною житлового будинку;

- по лінії розподілу житлового будинку;

- 3,06 м у напрямку до лівої межі по стіні житлового будинку до початкової точки відліку. При цьому ОСОБА_2 виділяються наступні будівлі та споруди:

- частина житлового будинку літ. «А,МС».

В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за ОСОБА_2 , (РНОКПП НОМЕР_1 ) право власності на частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 в складі наступних приміщень: 2-3 житлова кімната, площею 8,5 м2; 2-4 житлова кімната, площею 10,4 м2; частина приміщення 2-7 житлова кімната, площею 21,6 м2 (проектною); площа в будинку 40,5 м2;

В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за ОСОБА_2 , (РНОКПП НОМЕР_1 ) право власності на частину земельної ділянки площею 28 м2, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер :04:015:0113. Ізольована земельна ділянка площею 28 м2 з геометричними розмірами по периметру (початкова точка: лівий фасадний кут житлового будинку, за годинниковою стрілкою):

- 9,01 м по лівій межі по стіні житлового будинку та впродовж до перетину з задньою межею;

- 3,06 м по задній межі у напрямку до правої межі;

- 1,21 м у напрямку до фасадної межі до перетину зі стіною житлового будинку;

- по лінії розподілу житлового будинку;

- 3,06 м у напрямку до лівої межі по стіні житлового будинку до початкової точки відліку. При цьому ОСОБА_2 виділяються наступні будівлі та споруди:

- частина житлового будинку літ. «А,МС».

Припинено право спільної сумісної власності на це майно ОСОБА_1 .

Стягнено з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 компенсацію вартості частини майна в розмірі 339 030 грн.

Стягнено з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 8 832,50 грн.

Короткий зміст та доводи апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати оскаржуване судове рішення та постановити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог повністю, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не в повному обсязі досліджено матеріали справи та зроблено помилкові висновки про задоволення позовної заяви.

2. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду

Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції частковому скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Фактичні обставини справи.

На підставі матеріалів справи встановлено, що сторони перебували в шлюбі з 08 серпня 1992 року, відповідно свідоцтва про реєстрацію шлюбу серії НОМЕР_2 , актовий запис № 310 (т. 1 а.с. 14, 58).

Згідно із свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_3 , актовий запис №26 шлюб розірвано 18.05.2021 року, змінено прізвище ОСОБА_3 на ОСОБА_4 (т. 1 а.с. 15, 59).

Відповідно до договору купівлі-продажу від 11.11.1999 ОСОБА_1 купив жилий будинок з господарчими спорудами, що розташований на земельній ділянці розміром 0,04 га, що знаходиться в АДРЕСА_1 та складається в цілому з одного цегляного будинку, загальною жилою площею 21,2 кв. м, з господарчими спорудами: «Б»-убиральня, «В,Д» - сараї, «Г»-навіс, «Е»-душ.. (т. 1 а.с. 16, 62).

Згідно із свідоцтва про народження серії НОМЕР_4 у сторін по справі народилась дитина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (т. 1 а.с. 60).

Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_5 у сторін по справі народилась дитина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 61).

Згідно із технічного паспорту на житловий будинок від 06.12.1999 року, за адресою: АДРЕСА_1 - належить ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 63-67).

Відповідно до технічного паспорту на житловий будинок (КП «БТІ») від 10.06.2015 року, житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 - належить ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 68-76).

Згідно із Договору дарування від 09.04.2021 = ОСОБА_1 передав безоплатно ОСОБА_3 у власність житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею 101,1 кв.м, житловою площею 40,1 кв.м (т. 1 а.с. 79-82, 88-91).

Відповідно до технічного паспорту на житловий будинок (КП «БТІ») від 28.11.2016, житловий будинок за адресою: АДРЕСА_3 - належить ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 83-87).

Згідно із технічної документації за договором № 54 від 06.09.2016 року ОСОБА_1 замовив щодо поділу земельної ділянки, за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 108-139).

Відповідно до реєстраційного посвідчення від 06.12.1999 року житловий будинок,що знаходиться в АДРЕСА_1 зареєстрований за ОСОБА_1 . (т. 1 а.с. 140).

Протягом 2000-2015 років сторони здійснили реконструкцію зазначеного будинку.

Згідно із технічного паспорту від 10.06.2015 року загальна площа будинку становила 274,2 кв. м., житлова 134,3 кв.м., з`явився підвал та другий поверх. (т. 1 а.с. 133-138).

Згідно із рішення №353 від 26.10.2017 Виконавчого комітету Чорноморської міської ради «Про присвоєння адреси» на підставі висновку КП «БТІ» Чорноморської міської ради Одеської області щодо технічної можливості поділу об`єкта нерухомого майна від 04.09.2019 р. №996 житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами площею 101,1 кв. м., житловою 40,1 кв. м. отримав поштову адресу: АДРЕСА_3 ; а житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами площею 99,3 кв. м., житловою 75,8 кв.м. отримав поштову адресу: АДРЕСА_2 . (т. 1 а.с. 157-158).

Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 312345950, виданого ОСОБА_7 . Виконавчий комітет Чорноморської міської ради Одеської області 13.10.2022 р. право власності на нерухоме майно житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_2 зареєстровано за ОСОБА_1 24.07.2018 року, номер запису про право власності: 27232098. (т. 1 а.с. 178-179)

Згідно із державного акту на право власності на земельну ділянку ЯГ №938038, виданого Іллічівським міським відділом земельних ресурсів 05.02.2007 року та зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №27, яка надана для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), ОСОБА_1 є власником земельної ділянки, загальною площею 0,036 га, розташованої на території АДРЕСА_1 , кадастровий номер :04:015:0042. (т. 1 а.с. 113).

Відповідно до нотаріально посвідченої заяви від 06.09.2016 ОСОБА_1 просив зареєструвати дві окремі земельні ділянки згідно зі схемою поділу земельної ділянки, загальною площею 0,036 га, розташованої на території АДРЕСА_1 , кадастровий номер :04:015:0042. (т. 1 а.с. 114, 115).

В результаті такого поділу з`явилась земельна ділянка, загальною площею 0,0190 га, з них за угіддями: 0,0190 га під житловою забудовою одно- та двохповерховою, розташованої за адресою: АДРЕСА_3 , кадастровий номер :04:015:0114, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 108. А також земельна ділянка загальною площею 0,0166 га, за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер :04:015:0113.

Згідно із Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №251962245, виданого приватним нотаріусом Слаєвой Р.К. 09.04.2021 р. право власності на нерухоме майно житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_3 зареєстровано за ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , номер запису про право власності: 41412504.

Згідно із Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №251963192, виданого приватним нотаріусом Слаєвой Р.К. 09.04.2021 р. право власності на нерухоме майно земельну ділянку, загальною площею 0,0190 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 зареєстровано за ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , номер запису про право власності: 41412625 (т. 1 а.с. 91).

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права.

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 п. 2 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно до ч. 1 п. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Так, задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції послався на те, що у заяві від 24.02.2023 позивач ОСОБА_2 повідомила, що заяву від 16.04.2021 не підтримує, заперечує усю інформацію викладену в ній, адже підписати таку заяву її вимусив відповідач ОСОБА_1 , так як він відмовлявся повернути їй оригінали договорів дарування. Зазначала, що спірний будинок та земельна ділянка не були придбані за особисті кошти ОСОБА_1 , оскільки будинок і земельну ділянку вони придбали 11.11.1999 і в подальшому реконструювали власними силами.

Будинок та земельна ділянка, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 набуті за час шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , то суд першої інстанції дійшов висновку, що позов слід задовольнити.

Однак з такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна з огляду на таке.

Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.

За загальним правилом власник самостійно користується, володіє та розпоряджається своїм майном.

Володіння та розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості.

Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Відповідно до положень статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною першою статті 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Законодавцем визначено, що право на поділ майна, яке перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Згідно з положеннями частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (частина перша статті 71 СК України).

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі у судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Апеляційним судом встановлено, що 16 квітня 2021 року ОСОБА_3 підписала нотаріально посвідчену заяву, в якій зазначила, що набутий житловий будинок та земельна ділянка, що розташовані за адресою: АДРЕСА_2 не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя та є особистою приватною власністю її чоловіка ОСОБА_1 , оскільки придбана за його особисті кошти. Жодних претензій до ОСОБА_1 з цього приводу не має та в майбутньому мати не буде (т.1, а.с. 167).

В подальшому позивач подає до суду першої інстанції заяву від 24.02.2023, в якій позивач ОСОБА_2 повідомила, що заяву від 16.04.2021 не підтримує, заперечує усю інформацію викладену в ній, адже підписати таку заяву її вимусив відповідач ОСОБА_1 , так як він відмовлявся повернути їй оригінали договорів дарування. Зазначає, що спірний будинок та земельна ділянка не були придбані за особисті кошти ОСОБА_1 , оскільки будинок і земельну ділянку вони придбали 11.11.1999 і в подальшому реконструювали власними силами.

Колегія суддів звертає увагу, що застосування критеріїв добросовісності і зловживання правом під час судового розгляду перебувало предметом дослідження Верховного Суду у постанові від 22 травня 2019 року у справі №234/3341/15-ц.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними.

Згідно зі статтею 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

Відповідно до частини третьої статті 16 ЦК України суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої-п`ятої статті 13 цього Кодексу.

Аналіз частини другої статті 13 ЦК України дає підстави для висновку, що недобросовісна поведінка особи, яка полягає у вчиненні дій, які можуть у майбутньому порушити права інших осіб, є формою зловживання правом.

Формулювання "зловживання правом" необхідно розуміти, як суперечність, оскільки якщо особа користується власним правом, то його дія дозволена, а якщо вона не дозволена, то саме тому відбувається вихід за межі свого права та дію без права, "injuria". Сутність зловживання правом полягає у вчиненні уповноваженою особою дій, які складають зміст відповідного суб`єктивного цивільного права, недобросовісно, в тому числі всупереч меті такого права.

Термін "зловживання правом" свідчить про те, що ця категорія стосується саме здійснення суб`єктивних цивільних прав, а не виконання обов`язків. Обов`язковою умовою кваліфікації дій особи як зловживання правом є встановлення факту вчинення дій, спрямованих на здійснення належного відповідній особі суб`єктивного цивільного права.

Заборона зловживання правом по суті випливає з якості рівнозваженості, закладеної такою засадою, як юридична рівність учасників цивільних правовідносин. Ця формула виражає втілення в цивільному праві принципів пропорційності, співмірності, справедливості під час реалізації суб`єктивних цивільних прав і виконання юридичних обов`язків.

Здійснення суб`єктивних цивільних прав повинно відбуватись у суворій відповідності до принципів правомірності здійснення суб`єктивних цивільних прав, автономії волі, принципів розумності і добросовісності. Їх сукупність є обов`язковою для застосування при здійсненні усіх без винятку суб`єктивних цивільних прав.

Розглядаючи поняття розумності та добросовісності як принципів здійснення суб`єктивних цивільних прав необхідно враховувати, що розумною є поведінка особи, яка діє у межах, не заборонених їй договором або актами цивільного законодавства. Виходячи із аналізу норм, закріплених у ЦК України, поняття "добросовісність" ототожнюється із поняттям "безвинність" і навпаки, "недобросовісність" із "виною". Такий висновок випливає із того, що за діяння, якими заподіяно шкоду внаслідок недобросовісної поведінки, може наступати відповідальність (наприклад, частина третя статті 39 ЦК України), а оскільки обов`язковим елементом настання відповідальності, за загальним правилом, є вина, то такі діяння є винними.

Дослідження питання про здійснення особою належного їй суб`єктивного матеріального права відповідно до його мети тісно пов`язане з аналізом фактичних дій суб`єкта на предмет дотримання вимоги добросовісності.

У зв`язку з цим, добросовісність при правовому регулюванні цивільних відносин повинна розглядатися як відповідність реальної поведінки учасників таких відносин вимогам загально соціальних уявлень про честь і совість. Іншими словами, щоб бути добросовісним, дії та вчинки учасників цивільних відносин мають здійснюватися таким чином, щоб вони викликали схвальну оцінку з боку суспільної моралі, зокрема в аспекті відповідності застосованих засобів правового регулювання тим цілям, які перед ним ставляться.

Цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, яка відповідатиме зазначеним критеріям і уявленням про честь та совість.

Враховуючи матеріали справи та суперечливу поведінку позивача ОСОБА_2 , а також те, що в судовому порядку нотаріально посвідчену заяву ОСОБА_2 від 16.04.2021 не визнано недійсною, колегія суддів дійшла висновку, що позивач недобросовісно виконує свої цивільні обов`язки. Зокрема, про це свідчить наявність сукупність дій, які суперечать одна одній:

1) подання нотаріально посвідченої заяви про відсутність претензії до ОСОБА_1 щодо спірного майна;

2) подання позову про поділ спільного майна подружжя та свідоме незазначення у позовній заяві про наявність посвідченої заяви про відсутність претензії до ОСОБА_1 щодо спірного майна;

3) подання до суду 24 лютого 2023 року заяви про непідтримання нотаріально посвідченої заяви від 16.04.2021 як такої, що вчинена під впливом тиску з боку ОСОБА_1 .

Таким чином, апеляційний суд не приймає до уваги заяву, подану до суду першої інстанції, від 24.02.2023, в якій позивач ОСОБА_2 повідомила, що заяву від 16.04.2021 не підтримує, заперечує усю інформацію викладену в ній, адже підписати таку заяву її вимусив відповідач ОСОБА_1 , так як він відмовлявся повернути їй оригінали договорів дарування.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 15 листопада 2023 року у справі №291/1352/20.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що спірне майно є особистою власністю ОСОБА_1 , що не заперечувалось позивачем 16.04.2021, а тому у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Таким чином, судова колегія дійшла висновку, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, не довів обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, висновки районного суду не відповідають обставинам справи, у зв`язку з чим є підстави для скасування рішення суду першої інстанції та постановлення нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 14 квітня 2023 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя відмовити.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 27 листопада 2023 року.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді: А.І. Дришлюк

С.М. Сегеда