Житомирський апеляційний суд
Справа №274/8135/19 Головуючий у 1-й інст. Корбут В. В.
Категорія 36 Доповідач Борисюк Р. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2023 року

Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Борисюка Р.М.,

суддів Григорусь Н.Й. Трояновської Г.С.,

з участю секретаря

судового засідання Гарбузюк Ю.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу № 274/8135/19 за позовом Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Пирогова до ОСОБА_1 про стягнення вартості навчання,

за апеляційною скаргою Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Пирогова на рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 20 вересня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Корбута В.В. у м. Бердичеві,

в с т а н о в и в :

У грудні 2019 року Вінницький національний медичний університет ім. М.І. Пирогова (далі Університет) звернувся до суду із даним позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_1 на його користь в рахунок відшкодування витрат на навчання 241 110,18 грн та понесені судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що між Університетом та ОСОБА_1 було укладено угоду про підготовку лікаря № 690, за умовами якої остання взяла на себе зобов`язання прибути після закінчення Університету за місцем направлення і відпрацювати не менше трьох років, а у разі відмови їхати за призначенням відшкодувати вартість навчання. ОСОБА_1 за направленням три роки не відпрацювала, а тому зобов`язана відшкодувати Університету вартість навчання. Посилаючись на вказані обставини, просив задовольнити позовні вимоги.

Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 20 вересня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції розглянуто справу при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, що в свою чергу призвело до невідповідності висновків, викладених у рішенні, фактичним обставинам справи.

Зазначає, що суд не взяв до уваги та належним чином не оцінив ту обставину, що відповідачка 30.07.2017 подала на ім`я голови комісії з працевлаштування заяву, у якій відмовилась від пропозиції комісії по працевлаштуванню випускників та направлення на роботу.

Вказують, що ОСОБА_2 не вправі видати направлення на роботу студенту, який закінчив навчання, не довівши до нього наявні пропозиції та не з`ясувавши його думку щодо запропонованих пропозицій. Такої можливості Університет був позбавлений, оскільки ОСОБА_1 від пропозиції комісії по працевлаштуванню випускників та направлення на роботу відмовилась.

Вважають, що Університет виконав взяті на себе зобов`язання, згідно укладеної Угоди, щодо забезпечення відповідної якісної теоретичної і практичної підготовки фахівця з вищою освітою - відповідача, згідно з навчальними планами та програмами і вимогами кваліфікаційних характеристик фахівця, доказом чого є успішна здача відповідачем державних іспитів та отримання диплому спеціаліста. Однак, суд першої інстанції не взяв до уваги та не надав належної правової оцінки невиконання відповідачем умов Угоди про підготовку лікаря №690, що є підставою для задоволення позову.

У поданому відзиві ОСОБА_1 просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. Зокрема, зазначає, що Університет не виконав зобов`язання за угодою про підготовку лікаря, а саме не видав їй направлення на роботу в державному секторі (народного господарства), що перешкодило їй виконати зобов`язання з відпрацювання за місцем направлення не менше трьох років.

Представник позивача у судове засідання не з`явився, надіслав до апеляційного суду клопотання про розгляд справи без його участі, зазначивши у ньому про підтримання його апеляційної скарги.

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_1 апеляційну скаргу не визнала, просила відмовити в її задоволенні і надала пояснення, які відповідають змісту поданого нею відзиву на скаргу.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень ст. 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом встановлено, що наказом ректора Університету від 10.08.2011 за №212 згідно з рішенням Приймальної комісії від 9 серпня (протокол №16) ОСОБА_1 зараховано з 1 вересня 2011 року на перший курс Вінницького національного медичного університету ім. М.І.Пирогова на денну форму навчання (на місця державного замовлення) на медичний факультет за спеціальністю «лікувальна справа» (а.с.93).

Між Університетом та ОСОБА_1 було укладено угоду про підготовку лікаря № 690, за умовами якої Університет зобов`язався забезпечити:

-Якісну теоретичну та практичну підготовку фахівця з вищою освітою згідно з навчальними планами та програмами і вимогами кваліфікаційних характеристик фахівця;

-після закінчення навчання та одержання відповідної кваліфікації місцем працевлаштування в державному секторі народного господарства, де ОСОБА_1 зобов`язана відпрацювати не менше трьох років;

ОСОБА_1 у свою чергу зобов`язалася, зокрема, прибути після закінчення Університету на місце направлення і відпрацювати не менше трьох років, а в разі відмови їхати за призначенням відшкодувати до державного бюджету вартість навчання в установленому порядку (а.с.11).

В угоді не зазначена дата її укладення, проте з матеріалів справи (а.с.6,93) та пояснень ОСОБА_1 вбачається, що угода була укладена у 2011 році, коли вона була зарахована до Університету.

24 червня 2017 року ОСОБА_1 отримала диплом спеціаліста, за змістом якого вона у 2017 році закінчила Вінницький національний медичний університет ім. М.І. Пирогова та здобула професійну кваліфікацію лікар (а.с.8,12).

Від пропозиції комісії по працевлаштуванню випускників 2017 та направлення на роботу ОСОБА_1 відмовилась, подавши 30.03.2017 відповідну заяву (а.с.92) та як випливає із її пояснень самостійно працевлаштувалась у Комунальне некомерційне підприємство "Бердичівська міська лікарня" Бердичівської міської ради, звідки звільнилась 31.07.2019 (а.с.13).

Згідно із розрахунком заборгованості за навчання за 2011-2017 навчальний рік випускниці Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Пирогова ОСОБА_1 , загальна сума боргу становить 241110,18 грн (а.с.6,7,51-52).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції вважав, що невиконання Університетом зобов`язання забезпечити ОСОБА_1 після закінчення навчання та одержання відповідної кваліфікації місцем працевлаштування в державному секторі народного господарства об`єктивно перешкоджало ОСОБА_1 виконати своє зобов`язання, передбачене угодою про підготовку лікаря № 690, прибути після закінчення Університету на місце направлення і відпрацювати не менше трьох років. Тобто, відповідач цього зобов`язання не порушувала, так як не отримувала від Університету направлення (на працевлаштування в державному секторі народного господарства). За таких обставин в Університету відсутні правові підстави вимагати від ОСОБА_1 відшкодування вартості навчання (така вимога була б правомірною, якщо б Університет довів, що остання порушила зобов`язання, передбачене угодою про підготовку лікаря № 690, прибути після закінчення Університету на місце направлення (на працевлаштування) в державному секторі народного господарства і відпрацювати не менше трьох років ).

Проте колегія суддів не погоджується із такими висновками місцевого суду, мотивуючи таким.

Спірні правовідносини в сфері зобов`язання випускника вищого навчального закладу щодо повернення понесених на навчання витрат регулюються наступними законодавчими актами.

Пунктом 3 Порядку працевлаштування випускників вищихнавчальних закладів (далі - Порядок працевлаштування випускників ВНЗ), затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 22 серпня 1996 року № 992 (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, передбачено, що цей Порядок поширюється на осіб, які навчаються за спеціальністю медичного профілю.

Згідно із пунктом 4 Порядку працевлаштування випускників ВНЗ, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, керівники вищих навчальних закладів після зарахування осіб на навчання за державним замовленням укладають з ними угоду за формою згідно з додатком № 1.

За змістом Указу Президента України від 23 січня 1996 року № 77/96 «Про заходи щодо реформування системи підготовки спеціалістів та працевлаштування випускників вищих навчальних закладів» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) особи, які навчаються за рахунок державних коштів, укладають з адміністрацією вищого навчального закладу угоду, за якою вони зобов`язуються після закінчення навчання та одержання відповідної кваліфікації працювати в державному секторі народного господарства не менше ніж три роки. У разі відмови працювати в державному секторі народного господарства випускники відшкодовують в установленому порядку до Державного бюджету повну вартість навчання.

Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 25 грудня 1997 року № 367 затверджено Порядок працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин). Пунктом 6 цього Порядку передбачено, що випускники, які уклали угоду з вищим закладом освіти після зарахування на навчання, зобов`язані відпрацювати за місцем призначення не менше ніж три роки.

За приписами ч.1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться ( ч.1 ст. 526 ЦК України).

Згідно із ч.1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ч.1 ст.638 ЦК України).

Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

За нормами статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відповідно до частини другої статті 52 Закону України від 23 травня 1991 року «Про освіту» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, випускники вищих навчальних закладів, які здобули освіту за кошти державного або місцевого бюджетів, направляються на роботу і зобов`язані відпрацювати за направленням і в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

У справі, що переглядається, встановлено та не заперечується відповідачем, що вона 30.03.2017, тобто за три місяці до отримання диплому подала заяву, в якій відмовилась від пропозиції комісії по працевлаштуванню випускників 2017 року та направлення на її роботу (а.с.92), таким чином позбавивши навчальний заклад можливості реалізувати зобов`язання, передбачені Угодою про підготовку лікаря №690 в частині забезпечення її працевлаштування. Така поведінка відповідача, на думку колегії суддів, порушує взяті нею зобов`язання за названим договором, а відтак є підставою для відповідальності у вигляді відшкодування вартості навчання.

Вказані висновки відповідають правовій позиції, наведеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.01.2021 у справі №607/3693/17, де вказано, що вирішуючи аналогічні спори, судам слід керуватись таким: «… Якщо між сторонами укладеної угоди про підготовку фахівця з вищою освітою передбачений обов`язок цього фахівця після закінчення відповідного навчання відпрацювати три роки, наприклад, в закладі охорони здоров`я, куди цей фахівець (випускник) буде направлений за розподілом, а також його обов`язок компенсувати (відшкодувати) замовнику його навчання вартість витрат цього замовника на це навчання у разі неприбуття цього випускника за направленням або його відмови без поважних причин приступити до роботи за призначенням (наприклад, відпрацювати три роки в закладі охорони здоров`я, куди випускник направлений за розподілом), то зазначене зобов`язання з відшкодування витрат на навчання є цивільно-правовим договірним зобов`язанням».

Велика Палата Верховного Суду вважає розумним та справедливим відповідне договірне зобов`язання щодо відпрацювання фахівцем після закінчення відповідного навчання трьох років за направленням замовника такого навчання, який оплатив навчання фахівця.

На переконання Великої Палати Верховного Суду покладення на фахівців, які отримали вищу освіту безкоштовно за державним замовленням, обов`язку щодо оплатного відпрацювання (на умовах не гірших, ніж ті які надаються іншим працівниками державного сектора економіки) за направленням держави протягом визначеного періоду часу (трьох років) не суперечить самій суті конституційного права на безкоштовну вищу освіту і в сучасник умовах економічного розвитку країни відповідає інтересам суспільства, щодо отримання від держави якісних послуг у відповідних секторах.

Доводи відповідача щодо недійсності Угоди № 609, колегія суддів визнає неприйнятними, оскільки дана угода не оспорена ОСОБА_1 у встановленому законом порядку.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до положень ст. 376 ЦПК України невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення.

Відтак, апеляційна скарга підлягає до задоволення, а судове рішення у відповідності до положень п. п. 3, 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України скасуванню із ухваленням нового рішення про задоволення позову.

За приписами частини першої ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи.

Частиною першою ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною 13 даної статті передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи вище викладене, із ОСОБА_1 підлягають стягненню на користь позивача витрати, пов`язані із сплатою судового збору при зверненні із позовом до суду у розмірі 3 616, 65 грн та при поданні апеляційної скарги в розмірі 5424, 97 грн, а всього 9041,62 грн.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 367, 368, 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Пирогова задовольнити.

Рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 20 вересня 2023 року скасувати і ухвалити нове рішення.

Позов Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Пирогова задовольнити.

Стягнути із ОСОБА_1 на користь Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Пирогова вартість навчання у розмірі 241110 грн 18 коп. та 9041 грн 62 коп. судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Судді

Повний текст постанови складений: 14 грудня 2023 року.