МИКОЛАЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 488/1983/23
Провадження № 22-ц/812/1287/23
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2023 року Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах :

головуючого Темнікової В.І.,

суддів Крамаренко Т.В., Тищук Н.О.,

із секретарем судового засідання Горенко Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 04 жовтня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Селіщевої Л.І., в приміщенні того ж суду, у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

В С Т А Н О В И В :

В червні 2023 року АТ КБ «Приватбанк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що ОСОБА_1 звернувся до АТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав анкету-заяву б/н від 17 вересня 2007 року. При підписанні заяви, відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складає між ним та Банком Договір про надання банківських послуг, що підтверджується його підписом у заяві. Заявою відповідача також підтверджується той факт, що він був повністю проінформований про умови кредитування в АТ КБ «ПриватБанк», які були надані йому для ознайомлення в письмовій формі.

Банком на підставі Договору надання банківських послуг відкрито картковий рахунок із початковим кредитним лімітом у розмірі, що зазначений у довідці про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку, а відповідачу надано у користування кредитну картку.

У подальшому розмір кредитного ліміту збільшився до 50000.00грн, що підтверджується Довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку.

Щодо встановлення та зміни кредитного ліміту Банк керувався п.п. 3.2, 3.3 Договору, на підставі яких відповідач при укладанні Договору дав свою згоду, щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, його зміну за рішенням та ініціативою Банку.

Таким чином, Банк свої зобов`язання за Договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах передбачених Договором та в межах встановленого кредитного ліміту.

Відповідач зобов`язався повернути витрачену частину кредитного ліміту відповідно до умов Договору, а саме щомісячними платежами у розмірі мінімального платежу від суми заборгованості, який встановлений Договором.

Але в процесі користування кредитним рахунком Відповідач не надавав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за борговими зобов`язаннями, що має відображення у Розрахунку заборгованості за договором, а також підтверджується випискою по рахунку, яка додається до позовної заяви.

Виникнення простроченої заборгованості відбувається у разі несплати мінімального платежу останнього календарного числа (включно) місяця, наступного за місяцем, у якому було здійснено витрати за рахунок кредитного ліміту, зобов`язання Клієнта вважаються простроченими.

У зв`язку з зазначеними порушеннями зобов`язань за кредитним договором відповідач станом на 22.05.2023 року має заборгованість - 54350.44 грн, яка складається з наступного: 43686.67 грн - заборгованість за кредитом; 10663.77 грн - заборгованість за відсотками за користування кредитом.

Відповідач продовжує ухилятись від виконання своїх зобов`язань і не погашає заборгованість за Договором про надання банківських послуг, що є порушенням законних прав та інтересів AT КБ "ПриватБанк".

На підставі викладеного, AT КБ "ПриватБанк" просив стягнути з відповідача ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором про надання банківських послуг №б/н від 17.09.2007 року у розмірі 54350,44 грн станом на 22.05.2023.

Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 04 жовтня 2023 року позов задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного Товариства Комерційний Банк «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 17.09.2007 р., станом 22.05.2023 р., у розмірі 43 686,67 грн (тіло кредиту). Також стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного Товариства Комерційний Банк «Приватбанк» 2 147,20 грн. судового збору.

В задоволені іншої частини позовних вимог Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» - відмовлено.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції виходив із того, що між ОСОБА_1 та АТ КБ "ПриватБанк" існують договірні зобов`язання, які підтверджуються анкетою-заявою про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку від 17.09.2007 року. Розмір та порядок нарахування пені та штрафів сторонами не погоджувався.

Проаналізувавши положення ст. ст. 626, 628, 629, 633, 634, 638, 526, 1048, 1049, 1054 ЦК України, встановивши що відповідач користувався кредитними коштами та частково сплачував заборгованість за договором, суд першої інстанції дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума у розмірі 43 686,67 грн, що є заборгованістю за тілом кредиту.

При цьому суд зазначив, що матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку та Тарифи розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи Заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема щодо сплати відсотків, комісії та пені.

Крім того, суд першої інстанції вважав, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період з часу виникнення спірних правовідносин (17.09.2007 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (20.06.2023 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

Таким чином, суд дійшов висновку про відсутність підстав вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді розмір та умови нарахування заборгованості за відсотками, нарахованими за користування кредитом згідно ст. 625 ЦК України.

Враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, суд вважав, що позивач вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів, що узгоджується з правовим висновком викладеним у постанові Великої Палати Верхового Суду від 03.07.2019 року по справі №342/180/17, яка відступила від висновку Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у раніше прийнятій постанові від 24.09.2014 року /провадження № 6-144цс14/.

На підставі викладеного суд першої інстанції дійшов висновку, що із відповідача на користь АТ КБ «ПриватБанк» слід стягнути лише заборгованість за кредитним договором № б/н від 17.09.2007 року у розмірі 43 686,67 грн - заборгованість за кредитом (тіло кредиту), залишивши без задоволення позовні вимоги в іншій частині.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду в частині незадоволених вимог щодо стягнення заборгованості за відсотками за користування кредитом в розмірі 10663,77 грн та ухвалити в цій частині нове рішення, яким зазначені вимоги задовольнити в повному обсязі.

В апеляційній сказі зазначає, що встановивши, що банк надав відповідачу кредит, а відповідач його не повернув, місцевий суд не мав жодних підстав відмовляти у стягненні відсотків по кредиту, враховуючи погоджений сторонами розмір базової процентної ставки за користування кредитом 3,0% на місяць (36% річних) на залишок заборгованості, про що зазначено в Заяві від 17.09.2007 р.

Апелянт вважає, що з відповідачем 17.09.2007року було погоджено отримання банківської послуги - кредитної картки Універсальна, про що зазначено відмітками в Заяві, розмір кредитного ліміту на дату підписання Заяви 500грн., умови кредитування, а саме розмір відсоткової ставки-3% на місяць на залишок заборгованості. Заперечень щодо підпису вказаної Заяви відповідачем не надано, своїм підписом відповідач ОСОБА_1 підтвердив погодження умов кредитування.

Таким чином, на думку апелянта, висновок суду про відсутність погодження умов кредитування не відповідає наданим по справі доказам, є безпідставним та помилковим.

Наявність узгодження між сторонами базового розміру процентної ставки є підставою для задоволення вимог зі стягнення заборгованості за процентами.

Аналогічна позиція викладена в постановах Верховного суду від 20.10.2020 року по справі № 456/3643/17, від 04.12.2019 року по справі № 750/6058/17-ц, від 23.12.2019р. по справі № 572/1169/17, від 12.02.2020 року по справі № 382/327/18-ц, від 26.02.2020 року по справі № 355/1091/17.

З урахуванням наявності в матеріалах справи доказів ознайомлення та погодження відповідача з розміром відсоткової ставки, правові висновки, що містяться в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року по справі №342/180/17, не можуть бути застосовані.

Також апелянт вказує, що розрахунок заборгованості відповідачем не спростовано. Доказів належного виконання зобов`язань по сплаті кредиту відповідачем не надано. Відповідач не звертався до Банку для розірвання договору, а навпаки погодився з його умовами та прийняв їх до виконання, адже протягом тривалого часу користувався кредитною карткою та частково сплачував заборгованість.

Таким чином, апелянт вважає, що судом першої інстанції помилково зазначено про відсутність погодження розміру відсотків, проігноровано факт погодження з відповідачем умов кредитування та безпідставно відмовлено в їх стягненні з посиланням на непогодження таких умов.

Від відповідача ОСОБА_1 на електронну пошту апеляційного суду надійшло клопотання, в якому він просить визнати боргові зобов`язання боржника перед кредитором за кредитним договором недійсними у зв`язку з форс-мажорними обставинами, спричиненими війною в Україні; припинити будь-яке поточне стягнення або виконавче провадження, пов`язане із зазначеними борговими зобов`язаннями; надати будь-яку іншу допомогу, яку буде визнано справедливою і доречною за цих обставин.

Клопотання мотивував тим, що до 24 лютого 2022 року він виконував усі боргові зобов`язання перед АТ КБ «ПриватБанк» (що підтверджується датами і сумами оплати, які надходили на розрахунковий рахунок банку). Після цієї дати, у зв`язку з війною розпочатою Російською федерацією з Україною він втратив роботу. На утриманні перебуває неповнолітня дитина, а єдині засоби до існування - це виплати як тимчасово розміщеній особі, що є нижчим за прожитковий мінімум в Україні.

Кредитний договір було укладено за нормальних обставин, і обидві сторони погодилися виконати свої зобов`язання, передбачені договором. На жаль, Україна опинилася втягнутою у стан війни, що розпочалася 24.02.2022р. Збройний конфлікт, що триває, призвів до низки негативних наслідків, включно, крім іншого, з порушеннями в національній економіці, значними втратами життя і майна, переміщенням цивільного населення, пошкодженням інфраструктури та загальною дестабілізацією фінансової системи.

Концепція форс-мажору визнається і регулюється українським законодавством, насамперед Цивільним кодексом України, а саме статтями 617 та 365 Цивільного кодексу України.

Також ст. 14 Закону України «Про договори і контракти України» встановлює, що сторони не несуть відповідальності за невиконання зобов`язань, якщо воно викликане обставинами непереборної сили.

Збройний конфлікт в Україні призвів до активізації військових дій, введення надзвичайних заходів, порушення роботи основних служб, закриття підприємств, серйозного економічного спаду та інших значних наслідків.

Вказує, що вищевказані обставини суттєво вплинули на здатність виконувати свої фінансові зобов`язання за кредитним договором. Форс-мажорна подія, війна в Україні, є непередбачуваною та неминучою обставиною, яка перебуває поза його контролем, що унеможливлює виконання своїх зобов`язань згідно з первісною домовленістю. Також зазначає, що форс-мажорні обставини безпосередньо та суттєво впливають на його фінансову стабільність, роблячи нерозумним і несправедливим примусове стягнення боргових зобов`язань з нього.

Учасники процесу до судового засідання не з`явилися, про час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ст.263 ЦПК України).

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин ( ст. 264 ЦПК України).

Приймаючи остаточне рішення у справі, колегія суддів враховує те, що рішення суду в частині задоволених позовних вимог апелянтом не оскаржується. Не оскаржене воно в цій частині в установленому законом порядку також відповідачем.

Згідно п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24 жовтня 2008 року «Про практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується. Даний правовий висновок неодноразово повторювався в і постановах Верховного Суду.

Тому рішення суду в частині задоволених позовних вимог про стягнення заборгованості за тілом кредиту у розмірі 43686,67грн. апеляційним судом не переглядається взагалі.

Переглядаючи рішення в оскаржуваній частині щодо відмови у стягненні процентів за користування кредитними коштами в межах доводів апеляційної скарги, надаючи оцінку зібраним у справі доказам, визначаючи юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти ( ч.1 ст. 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним ( ст. 1055 ЦК України).

Згідно із ч.1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст ст. ст. 633,634 ЦК України, можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом ст. 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із ч.1ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України.

Приймаючи рішення суд виходив з того, що 17 вересня 2007 року між позивачем та ОСОБА_1 був укладений договір на отримання банківських послуг від АТ КБ "ПриватБанк" у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок шляхом підписання заяви. В заяві зазначено, що ОСОБА_1 надає згоду на те, що ця заява разом з Умовами та правил надання банківських послуг та Тарифами банку, складають між ним і банком договір про надання банківських послуг.

Проте Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, що містяться в матеріалах даної справи, не містять підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як складову частину кредитного договору, укладеного між сторонами 17 вересня 2007 року шляхом підписання відповідачем заяви.

Неможливо в даному випадку також застосувати до вказаних правовідносин правила ч.1 ст. 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (17 вересня 2007 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обстави Витяг з Умов та правил не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Колегія суддів з висновками суду в цій частині погоджується.

При цьому колегія суддів враховує правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17.

З урахуванням викладеного, доводи апеляційної скарги про не врахування судом того, що сторонами було укладено кредитний договір відповідно до вимог законодавства шляхом підписання заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, що у заяві зазначено, що відповідач згоден з тим, що ця заява разом із Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді, що заборгованість банком була визначена відповідно до зазначених Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, Тарифами та не спростована відповідачем, не є підставою для скасування чи зміни рішення суду, так як ці доводи є суб`єктивним тлумаченням позивача як обставин справи, так і законодавства, зазначеного в тексті рішення суду, яке регулює спірні правовідносини, та направлені на переоцінку доказів.

Щодо наданого до позовної заяви паспорту споживчого кредиту, слід зазначити наступне.

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом (частина третя статті 1054 ЦК України).

Кредитодавець розміщує на своєму офіційному веб-сайті інформацію, необхідну для отримання споживчого кредиту споживачем. Така інформація повинна містити наявні та можливі схеми кредитування у кредитодавця. Споживач перед укладенням договору про споживчий кредит має самостійно ознайомитися з такою інформацією для прийняття усвідомленого рішення (частина перша статті 9 Закону України «Про споживче кредитування»).

До укладення договору про споживчий кредит кредитодавець надає споживачу інформацію, необхідну для порівняння різних пропозицій кредитодавця з метою прийняття ним обґрунтованого рішення про укладення відповідного договору, в тому числі з урахуванням обрання певного типу кредиту. Зазначена інформація безоплатно надається кредитодавцем споживачу за спеціальною формою (паспорт споживчого кредиту), встановленою у Додатку 1 до Закону України «Про споживче кредитування», у письмовій формі (у паперовому вигляді або в електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством) із зазначенням дати надання такої інформації та терміну її актуальності. У такому разі кредитодавець визнається таким, що виконав вимоги щодо надання споживачу інформації до укладення договору про споживчий кредит згідно з частиною третьою цієї статті (частина друга статті 9 Закону України «Про споживче кредитування», в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Договір про споживчий кредит, договори про надання додаткових та супутніх послуг кредитодавцем і третіми особами та зміни до них укладаються у письмовій формі (у паперовому або електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством). Кожна сторона договору отримує по одному примірнику договору з додатками до нього. Примірник договору, що належить споживачу, має бути переданий йому невідкладно після підписання договору сторонами. Примірник укладеного в електронному вигляді договору про споживчий кредит та додатки до нього надаються споживачу у спосіб, що дозволяє встановити особу, яка отримала примірник договору та додатків до нього, зокрема шляхом направлення на електронну адресу або іншим шляхом з використанням контактних даних, зазначених споживачем під час укладення договору про споживчий кредит. Обов`язок доведення того, що один з оригіналів договору (змін до договору) був переданий споживачу, покладається на кредитодавця (стаття 13 Закону України «Про споживче кредитування»).

Тлумачення вказаних норм свідчить, що: під формою правочину розуміється спосіб вираження волі сторін та/або його фіксація; правочин оформлюється шляхом фіксації волі сторони (сторін) та його змісту. Така фіксація здійснюється різними способами: першим і найпоширенішим з них є складання одного або кількох документів, які текстуально відтворюють волю сторін; зазвичай правочин фіксується в одному документі. Це стосується як односторонніх правочинів, (наприклад, складення заповіту), так і договорів (дво- і багатосторонніх правочинів). Домовленість сторін дво- або багатостороннього правочину, якої вони досягли, фіксується в його тексті, який має бути ідентичним у всіх сторін правочину; потрібно розмежовувати форму правочину та спосіб підтвердження виконання переддоговірного обов`язку кредитодавцем по наданню споживачу інформації, необхідної для порівняння різних пропозицій кредитодавця. Способом підтвердження виконання переддоговірного обов`язку кредитодавця є паспорт споживчого кредиту. Ознайомлення з паспортом споживчого кредиту, його підписання споживачем не означає укладення договору про споживчий кредит та дотримання його форми, оскільки в паспорті кредиту не відбувається фіксація волі сторін договору та його змісту.

Отже, паспорт споживчого кредиту не є невід`ємною складовою частини спірного кредитного договору. Саме такий правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 травня 2022 року у справі № 393/126/20, яка відступила від висновку Верховного Суду, викладеного у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 грудня 2020 року у справі № 284/157/20-ц (провадження № 61-13569св20), від 18 листопада 2020 року у справі № 313/346/20 (провадження № 61-14573св20) та у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 грудня 2019 року у справі № 467/555/19 (провадження № 61-17707св19), про те, що паспорт споживчого кредиту є невід`ємною складовою частини спірного кредитного договору з огляду на згоду позичальника з умовами кредитування, яка підтверджена його підписом.

Однак, приймаючи рішення суд першої інстанції не звернув уваги, що додана позивачем до позову заява, підписана відповідачем 17 вересня 2007 року, містить дані про тип та номер кредитної картки, а саме про те, що відповідачу видана кредитка «Універсальна» № 311532, а також містить інформацію про кредитний ліміт в сумі 500 грн, базову процентну ставку у розмірі 3% в місяць із розрахунку 360 днів в році.

За такого посилання суду на те, що відписана відповідачем заява не містить відомостей про базову процентну ставку не відповідають обставинам справи.

Отже, матеріали справи свідчать про наявність між сторонами кредитних правовідносин на підставі кредитного договору № б/н від 17 вересня 2007 року, у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту, який був укладений сторонами шляхом підписання ОСОБА_1 заяви.

Згідно наявної в матеріалах справи довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної карти розмір кредитного ліміту неодноразово змінювався, зокрема, 06.04.2017р. було встановлено кредитний ліміт в розмірі 15000грн., 02.11.2017р у розмірі 25000грн., 12.03.2019р.- у розмірі 50000грн., 11.03.2022р.- у розмірі 48420грн., 18.03.2022р.- у розмірі 48120грн., 24.03.2022р. - 47100грн., 13.07.2022 - 43440грн., 30.08.2022р. - 42280грн., 26 грудня 2022-0грн. (а. с.23).

Для здійснення операцій з отримання та повернення кредиту відповідач на підставі названого договору отримав декілька карток, останню 29.11.2019 року № НОМЕР_1 зі строком дії до останнього дня липня 2023 року (а. с.24). Про факт отримання кредитних карток також свідчить надана банком виписка по рахунку клієнта, з якої вбачається, що відповідач користувався вказаними картками, знімав кошти з банкоматів, здійснювала оплату в магазинах, тощо. Вказані операції неможливі без фізичного пред`явлення кредитної картки.

При цьому колегія суддів враховує те, що виписка по рахунку згідно Переліку типових документів, затверджених наказом МЮ України №578/5 від 12.04.2012р., має статус первинного документу, а отже є належним та допустимим доказом по справі.

Крім того, слід врахувати, що у постанові НБУ № 705 від 05.11.2014р. «Про здійснення операцій з використанням електронних платіжних засобів» також зазначено, що документи за операціями з використанням електронних платежів мають статус первинного документа та можуть бути використані під час урегулювання спірних питань.

Таким чином, колегія суддів вважає, що матеріалами справи достовірно підтверджено, що між сторонами існують кредитні правовідносини на підставі кредитного договору № б/н від 17 вересня 2007 року у вигляді відновлювальної кредитної лінії, а також те, що для здійснення операцій з отримання та повернення кредиту за даним кредитним договором відповідач отримав декілька карток, останню зі строком дії до останнього дня липня 2023 року.

В той же час, встановивши, що банк надав відповідачу кредит, а відповідач його не повернув, суд помилково дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, пославшись на те, що з наданих позивачем доказів не вбачається домовленості сторін про сплату процентів за користування кредитними коштами, та помилково відмовив у стягненні заборгованості за відсотками.

Згідно наданого позивачем до позову розрахунку заборгованості, вона станом на 22.05.2023 року має заборгованість - 54350.44 грн, яка складається з наступного: 43686.67 грн - заборгованість за кредитом; 10663.77 грн - заборгованість за відсотками за користування кредитом.

Визначаючи розмір заборгованості за процентами, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, колегія суддів виходить з того, що як уже зазначалося, згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірах та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. За змістом статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Отже, оскільки відповідач уклав кредитний договір з позивачем та отримав кредитні кошти від банку, він зобов`язаний повернути їх та сплатити проценти за користування кредитними коштами.

Заява позичальника, яка підписана відповідачем, містить в собі дані про встановлений розмір процентів, а саме 3% в місяць, що становить 36% річних. Доказів протилежного стосовно розміру погодженої сторонами процентної ставки відповідачем суду надано не було.

Як зазначено в розрахунку заборгованості, наданому до позову, банк починаючи з жовтня 2007р. до грудня 2012р. розрахував заборгованість, виходячи з погодженої сторонами первісної процентної ставки (36% річних), з січня 2013р. по серпень 2014р. з не погодженої процентної ставки (30% річних), з вересня 2014 року по березень 2014 року з не погодженої процентної ставки (34,8% річних), з квітня 2015року по серпень 2015року з не погодженої процентної ставки (43,2% річних), з вересня 2015р. по листопада 2019 року з не погодженої процентної ставки (42 % річних), з грудня 2019 року по червень 2020 року- з не погодженої процентної ставки (43,2% річних), з серпня 2020 року також з підвищеної відсоткової ставки 42 %.

Проте належних та допустимих доказів погодження інших процентних ставок в тому числі і підвищеної процентної (простроченої) ставки з позичальником позивачем суду надано не було, а тому у позивача були відсутні підстави для нарахування процентів за користування кредитними коштами за не погодженими, в тому числі і збільшеними процентними ставками.

Згідно виписки по рахунку та розрахунку позивача станом на 23 лютого 2022року у відповідача була відсутня заборгованість. На картковому рахунку знаходились його власні кошти у розмірі 1069,75грн.

Як убачається із розрахунку заборгованості за кредитом, наданим позивачем під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції, та зробленим за первісною процентною ставкою (36% річних), і цей розрахунок підтверджується випискою руху коштів за рахунком, станом на 22 травня 2023 року залишок заборгованості за тілом кредиту складав 43686,67 грн., а залишок заборгованості за процентами складав 13977,93 грн.

Проте, як убачається зі змісту позовної заяви, позивачем були заявлені позовні вимоги про стягнення заборгованості за процентами у сумі 10663,77 грн.

За такого колегія суддів вважає, що заявлені позовні вимоги щодо стягнення процентів за користування кредитом підлягають задоволенню в межах заявлених позовних вимог шляхом стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за процентами за користування кредитом у розмірі 10663,77 грн.

Проаналізувавши зазначені вище обставини у справі у їх сукупності, колегія суддів вважає, що суд зазначеним в тексті постанови обставинам належної правової оцінки не дав та не встановивши дійсні обставини по справі і не визначившись з характером спірних відносин та нормами матеріального права, що їх регулюють, помилково відмовив у задоволенні позовних вимог до відповідача про стягнення заборгованості за процентами, а тому рішення суду в цій частині слід скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, а саме про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості станом на 22 травня 2023 року за процентами у сумі 10663,77 грн.

Приймаючи остаточне рішення, колегія суддів відхиляє доводи відповідача про необхідність визнання боргових зобов`язань боржника перед кредитором за кредитним договором недійсними у зв`язку з форс-мажорними обставинами, спричиненими війною в Україні; припинення будь-якого поточного стягнення або виконавчого провадження, пов`язаного із зазначеними борговими зобов`язаннями, виходячи з наступного.

Укладаючи договір, сторони не передбачили обставини звільнення від виконання зобов`язань у зв`язку з форс-мажорними обставинами.

Проте, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України Верховна Рада України прийняла Закон України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» № 2120-IX від 15 березня 2022 р., який набув чинності 17 березня 2022 р.

Його положення стосується також питань кредитування та іпотеки, встановлюючи нові правила, що підлягають застосуванню під час дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування. Так, вказаним Законом було внесено зміни до розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України та доповнено його пунктом 18, що встановлює нові правила звільнення позичальника від відповідальності в разі прострочення виконання ним своїх зобов`язань, а саме у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Отже, звільнення позичальника від виконання своїх зобов`язань з повернення кредиту (позики), сплати процентів за користування ним або відтермінування таких платежів Законом № 2120 не передбачено.

Законом № 2120 також внесено зміни до розділу IV "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про споживче кредитування" і доповнено його п. 6-1, який встановлює нові правила звільнення споживача від відповідальності за прострочення виконання ним своїх зобов`язань за договором про споживчий кредит, а саме у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після дня його припинення або скасування у разі прострочення споживачем виконання зобов`язань за договором про споживчий кредит споживач звільняється від відповідальності перед кредитодавцем за таке прострочення. У разі допущення такого прострочення споживач звільняється, зокрема, від обов`язку сплати кредитодавцю неустойки (штрафу, пені) та інших платежів, сплата яких передбачена договором про споживчий кредит за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) споживачем зобов`язань за таким договором. Забороняється збільшення процентної ставки за користування кредитом з причин інших, ніж передбачені частиною четвертою статті 1056-1 Цивільного кодексу України, у разі невиконання зобов`язань за договором про споживчий кредит у період, зазначений у цьому пункті. Норми цього пункту поширюються, у тому числі, на кредити, визначені частиною другою статті 3 цього Закону. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена договором про споживчий кредит, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за таким договором, підлягають списанню кредитодавцем.

Тобто зміни і до цього Закону не передбачають звільнення позичальника від виконання своїх зобов`язань з повернення споживчого кредиту, сплати процентів за користування ним або відтермінування таких платежів.

У даній справі позивачем вимоги про стягнення неустойки (штрафу, пені) та інших платежів, сплата яких передбачена договором про споживчий кредит, заявлені не були, а отже не є предметом спору, а звільнення боржника за кредитним договором від виконання зобов`язання по сплаті кредиту та процентів, законодавством не передбачено.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, судова колегія, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 04 жовтня 2023 року в частині відмови у стягненні заборгованості за процентами скасувати та ухвалити в цій частині позовних вимог нове судове рішення.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором №б/н, укладеним 17 вересня 2007 року, за процентами у сумі 10663грн.77 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання її повного тексту в порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді

Повний текст постанови складено 14 грудня 2023 року