УХВАЛА

07 грудня 2023 року

місто Київ

справа № 463/5124/21

провадження № 61-15412ск23

Верховний Суд, який діє у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Ступак О. В., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2

на постанову Львівського апеляційного суду від 05 жовтня 2023 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи: виконавчий комітет Львівської міської ради, Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю, державний реєстратор Жирівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області Тузяк Павло Тарасович, про скасування рішення про державну реєстрацію права власності та зобов`язання вчинити дії;

за об`єднаним позовом керівника Галицької окружної прокуратури м. Львова в інтересах Держави в особі Львівської міської ради, Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю до ОСОБА_3 про скасування державної реєстрації речового права на об`єкт самочинного будівництва,

ВСТАНОВИВ:

І. ФАБУЛА СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивачів

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у травні 2021 року звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3 , треті особи: Виконавчий комітет Львівської міської ради, Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю, державний реєстратор Жирівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області Тузяк П. Т., у якому просили:

- скасувати рішення державного реєстратора Жирівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області Тузяка П. Т. від 30 жовтня 2019 року про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 , номер запису про право власності 156746101, яка належить на праві власності ОСОБА_3 ;

- зобов`язати ОСОБА_3 привести самовільно реконструйовану квартиру АДРЕСА_1 , до попереднього стану, а саме: до розмірів, зазначених у реєстраційній справі спірної квартири та інвентаризаційної справи на будинок.

Керівник Галицької окружної прокуратури м. Львова (далі - прокурор) в інтересах Держави в особі Львівської міської ради, Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у м. Львові у травні 2021 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , у якому просив скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію та припинити право власності ОСОБА_3 на самочинне будівництво, зокрема квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 146, 70 кв. м, житловою площею 98, 70 кв. м, та відомості про складові частини об`єкта нерухомого майна, зокрема комору в підвалі, площею 3, 00 кв. м, гараж, площею, 76, 60 кв. м зі змінами, внесеними на підставі рішення державного реєстратора від 30 жовтня 2019 року, індексний номер рішення 49439895.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням від 17 листопада 2022 року Личаківський районний суд м. Львова задовольнив позови ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та прокурора.

Суд скасував рішення державного реєстратора Жирівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області Тузяка П. Т. від 30 жовтня 2019 року про державну реєстрацію змін до права власності на квартиру АДРЕСА_1 , номер запису про право власності: 156746101, яка належить на праві власності ОСОБА_3 .

Скасував в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію та припинив право власності ОСОБА_3 на самочинне будівництво, зокрема на квартиру АДРЕСА_1 , в редакції змін, внесених на підставі рішення державного реєстратора від 30 жовтня 2019 року, а саме: загальна площа 146, 70 кв. м, житлова площа 98, 70 кв. м, відомості про складові частини об`єкта нерухомого майна: комора в підвалі, площею 3, 00 кв. м, гараж, площею 76, 60 кв. м.

Зобов`язав ОСОБА_3 привести самовільно реконструйовану квартиру АДРЕСА_1 , у попередній стан: до розмірів, зазначених у реєстраційній справі спірної квартири та інвентаризаційної справи на будинок.

Здійснив розподіл судових витрат.

Постановою від 05 жовтня 2023 року Львівський апеляційний суд задовольнив апеляційну скаргу ОСОБА_3 , скасував рішення Личаківського районного суду м. Львова від 17 листопада 2022 року, ухвалив нове рішення, яким відмовив у задоволенні обох позовів.

ІІ. ВИМОГИ та АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

ОСОБА_1, ОСОБА_2 09 листопада 2023 року із використанням засобів поштового зв`язку направили до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просять скасувати постанову Львівського апеляційного суду від 05 жовтня 2023 року, рішення Личаківського районного суду м. Львова від 17 листопада 2022 року залишити в силі.

Визначення заявником підстав касаційного оскарження

Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частина третя статті 3 ЦПК України).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Пунктами 1-4 частини другої статті 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадках, врегульованих процесуальним законом.

Вивчивши зміст касаційної скарги, Верховний Суд встановив, що касаційна скарга містить визначення підстав касаційного оскарження відповідно до вимог статті 389 ЦПК України.

Заявники зазначили, що суд апеляційної інстанції неправильно застосував норми матеріального права та порушив норми процесуального права, як підстави касаційного оскарження наведеного судового рішення визначили те, що:

- (1) суд апеляційної інстанції в оскаржуваному рішенні застосував норми права без урахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 18 лютого 2019 року у справі № 308/5988/17-ц, від 20 березня 2019 року у справі № 202/3520/16-ц, у постановах Верховного Суду України від 04 грудня 2013 року у справі № 6-130цс13 від 30 вересня 2015 року у справі № 6-286цс15, від 02 грудня 2015 року у справі № 6-1328цс15, щодо застосування частини першої статті 376 ЦК України;

- (2) суд апеляційної інстанції в оскаржуваному рішенні застосував норми права без урахування висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 22 червня 2022 року у справі № 461/484/18, за змістом яких у разі звернення особи до суду із цивільним позовом про приведення відповідного приміщення, яке самовільно змінене шляхом переобладнання чи перепланування, до попереднього стану, важливим є встановлення факту порушення, невизнання або оспорювання прав позивача, зокрема наявність перешкод у реалізації своїх повноважень щодо належного йому майна;

- (3) суд апеляційної інстанції в оскаржуваному рішенні застосував норми права без урахування висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 квітня 2020 року у справі № 916/2791/13, від 23 червня 2020 року у справі № 680/214/16, щодо застосування частини другої статті 376 ЦК України;

- (4) суд апеляційної інстанції в оскаржуваному рішенні застосував норми права без урахування висновків, викладених у постанові Верховного Суду України від 19 квітня 2017 року у справі № 354/612/13-ц, відповідно до яких з урахуванням змісту статті 376 ЦК України у поєднанні з приписами статей 16, 386, 391 ЦК України вимоги про знесення самочинно збудованого нерухомого майна на земельній ділянці, власником або користувачем якої є інша особа, можуть бути заявлені власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, за умови доведеності факту порушення прав цих осіб самочинною забудовою;

- (5) суд апеляційної інстанції в оскаржуваному рішенні застосував норми права без урахування висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 20 січня 2021 року у справі № 442/302/17, щодо застосування частин третьої та четвертої статті 376 ЦК України;

- (6) суд апеляційної інстанції в оскаржуваному рішенні застосував норми права без урахування висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 24 квітня 2020 року у справі № 911/1455/19, щодо визначення поняття «державна реєстрація»;

- (7) суд апеляційної інстанції в оскаржуваному рішенні застосував норми права без урахування висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 725/5630/15-ц, у постанові Верховного Суду від 02 червня 2022 року у справі № 727/7282/15-ц, згідно з якими самочинне будівництво підлягає безумовному знесенню, якщо: власник земельної ділянки заперечує проти визнання права власності за особою, яка здійснила таке будівництво; власник земельної ділянки не заперечує проти визнання права власності на самочинну забудову, однак така забудова порушує права інших осіб на зазначену земельну ділянку; самочинна забудова зведена на наданій земельній ділянці але з відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, з істотним порушенням будівельних норм і правил, що порушує права інших осіб, за умови, що особа, яка здійснила самочинне будівництво, відмовилась від здійснення перебудови;

- (8) суд апеляційної інстанції в оскаржуваному рішенні застосував норми права без урахування висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 29 січня 2020 року у справі № 822/2149/18, щодо застосування статті 376 ЦПК України та статті 38 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»;

- (9) суд апеляційної інстанції в оскаржуваному рішенні застосував норми права без урахування висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 08 серпня 2019 року у справі № 909/472/18, щодо добросовісності поведінки відповідача;

- (10) суд апеляційної інстанції в оскаржуваному рішенні застосував норми права без урахування висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц, за змістом яких серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпоряджання майном (стаття 391 ЦК України). Такі способи захисту можуть бути реалізовані шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів відповідно.

Серед підстав касаційного оскарження рішення суду апеляційної інстанції заявники зазначили ті підстави, які згадані у пункті 1 частини другої статті 389 ЦПК України що свідчить про виконання ними вимог пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України щодо форми та змісту касаційної скарги.

ІІІ. ЗАГАЛЬНІ ВИСНОВКИ ЩОДО ВІДКРИТТЯ КАСАЦІЙНОГО ПРОВАДЖЕННЯ

Касаційна скарга подана з дотриманням вимог статті 392 ЦПК України, а наведені підстави касаційного оскарження відповідають приписам статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження.

Судом не встановлено наявності достатніх й обґрунтованих підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги, а так само відмови у відкритті касаційного провадження.

Керуючись статтями 389, 390, 392, 394, 395 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Відкрити касаційне провадження у справі.

Роз`яснити учасникам справи, які відповідно до частини шостої статті 14 ЦПК України зобов`язані зареєструвати електронний кабінет, але не зареєстрували його, що вони мають обов`язок зареєструвати свій електронний кабінет та можливість ознайомитися із копією касаційної скарги та доданих документів, що подані у цій справі, виключно через Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему або її окрему підсистему (модуль), що забезпечує обмін документами.

Іншим учасникам справи надіслати копію цієї ухвали, касаційної скарги та доданих до неї документів.

Роз`яснити учасникам справи право подати відзив на касаційну скаргу, який за формою і змістом має відповідати вимогам статті 395 ЦПК України, у строк тривалістю в двадцять днів від моменту отримання копії цієї ухвали суду.

Провести попередній розгляд справи колегією у складі трьох суддів.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді С. О. Погрібний

І. Ю. Гулейков

О. В. Ступак