Справа № 452/4002/21 Головуючий у 1 інстанції: Казан І.С.
Провадження № 22-ц/811/1286/23 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2023 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

секретаря Марко О.Р.

з участю ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_2 , відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_4 - адвоката Заставного Романа Андрійовича на рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 10 квітня 2023 року в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про відшкодування моральної шкоди,-

встановив:

У жовтні 2021 року позивач ОСОБА_4 звернувся до суду із позовною заявою до ОСОБА_3 про відшкодування моральної шкоди, просив стягнути 240000,00 грн. в якості відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю матері.

Вимоги обґрунтовані тим, що 28 листопада 2020 року о 17.45 год на 48км+200м автодороги Львів-Самбір-Ужгород, що біля м. Рудки Самбірського району, за межами населеного пункту ОСОБА_3 , керуючи автомобілем марки «Опель Астра» здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_5 , яка переходила проїзну частину дороги зліва направо відносно напрямку руху автомобіля, вийшовши із маршрутного автобуса. У результаті цього остання отримала тілесні ушкодження, від яких померла на місці пригоди.

За фактом ДТП матеріали про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України внесено до ЄРДР за № 00008731.

Із постанови про закриття кримінального провадження слідчого ВРЗСТ СУ ГУ НП у Львівській області від 28.07.2021 вбачається, що кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 00008731 від 18.11.2020 закрито у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_3 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, так як встановлено, що він був позбавлений технічної можливості уникнути наїзду на пішохода ОСОБА_5 , дії котрої стали причиною настання даної дорожньо-транспортної пригоди.

Позивач ОСОБА_4 є сином загиблої ОСОБА_5 , відтак зазнав сильних моральних та душевних страждань, оскільки втратив близьку людину, за життя позивач перебував з нею у тісних сімейних стосунках, вона завжди йому допомагала і підтримувала у складних життєвих ситуаціях. Її смерть стала для нього великим ударом, тривалий час перебував у напруженому психічному стані, відчував гострі емоційні переживання і до теперішнього часу не може оговтатися від такого лиха.

З урахуванням викладеного, моральну шкоду оцінює у 300 000, 00 грн, однак враховуючи частину, яка підлягала відшкодуванню страховою компанією в сумі 60 000, 00 грн, просить у судовому порядку присудити із відповідача 240 000, 00 гривень моральної шкоди та понесені судові витрати.

Оскаржуваним рішенням Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 10 квітня 2023 рокупозов ОСОБА_4 задоволено частково.

Стягнуто із ОСОБА_3 у користь ОСОБА_4 - 20000 гривень (двадцять тисяч гривень) як відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

У решті частині позовних вимог відмовлено.

Стягнуто із ОСОБА_3 в користь держави судовий збір у розмірі 1073,6 гривень.

Рішення суду в частині відхилених позовних вимог оскаржив представник ОСОБА_4 - адвокат Заставний Р.А., з таким не погоджується, вважає ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також вказане судове рішення не відповідає вимогам щодо його законності та обґрунтованості.

В апеляційній скарзі зазначає, що судом першої інстанції неправильно визначено розмір моральної шкоди, заподіяної смертю фізичної особи, чим допущено порушення норм матеріального права, зокрема, статті 23, 1193 ЦК України та норм процесуального права - ст. 263 ЦПК України.

Зокрема, моральна шкода завдана смертю матері, що спричинило та буде спричиняти протягом усього його життя душевні страждання, а відновити становище, яке існувало до смерті матері у житті сина, не можливо.

Зазначає, що головною особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об?єкта зобов?язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини.

Разом із цим відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається, до них належать непереборна сила та умисел потерпілого, однак таких обставин судом першої інстанції не встановлено.

Вказує, що у разі грубої необережності потерпілого, яка спряла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом, при цьому, доказів грубої необережності пішохода судом першої інстанції також не встановлено.

Крім цього, судом першої інстанції зазначено у мотивувальній частині оскаржуваного рішення, що враховано також матеріальне становище відповідача, який не працює і не має регулярного доходу, однак такі висновки суду є передчасними, оскільки стороною відповідача не надано жодних доказів майнового стану ОСОБА_3 .

Вважає, що суд першої інстанції помилково застосовано положення ст. 1193 ЦК У країни, необґрунтовано відмовив у частині відхилених позовних вимог, а визначений судом розмір відшкодування моральної шкоди в сумі 20 000 гривень не відповідає вимогам розумності, виваженості та справедливості.

Також, судом першої інстанції необґрунтовано відмовлено у стягненні з відповідача понесених повивачем витрат на професійну правничу допомогу, з підстав, що позивачем не підтверджено належними доказами понесення витрат на правничу допомогу в заявленому в позові розмірі, оскільки стороною позивача було долучено до позовної заяви: 1) копію договору про надання правової допомоги, 2) копію додатку до договору про надання правової допомоги; 3) детальний опис робіт.

Звертає увагу на те, що гонорар адвоката у цій справі лише підлягає сплаті (буде сплачений) клієнтом, тому висновки суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення вимоги про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, так як не надано доказів оплати гонорару адвоката, є помилковим, при цьому посилається на практику викладену в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц та в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19.

Просить скасувати Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 10 квітня 2023 року в частині відмови в задоволенні вимог про стягнення моральної шкоди та витрат на професійну правничу допомогу, та ухвалити нове рішення у відповідній частині, яким позовні вимоги про стягнення моральної шкоди та витрат на правничу допомогу задовольнити в повному обсязі.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції (ч. 3 ст. 360 ЦПК України).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення присутніх учасників справи, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково враховуючи таке.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що діями відповідача позивачу заподіяна моральна шкода, оскільки внаслідок дорожньо-транспортної пригоди він зазнав душевних страждань, а саме переніс душевний біль та психологічний стрес внаслідок втрати близької людини.

Доказів умислу пішохода ОСОБА_5 або непереборної сили матеріали справи не містять і під час провадження у справі таких даних не здобуто, - стороною відповідача такого суду не представлено; зі змісту постанови про закриття кримінального провадження вбачається, що дана ДТП сталася внаслідок необережних дій пішохода ОСОБА_5 ; тобто, у водія ОСОБА_3 настала безвинна відповідальність за шкоду, заподіяну в результаті дорожньо-транспортної пригоди.

Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд констатував, що позивач безсумнівно зазнав моральних страждань, зумовлених глибокими емоційними переживаннями з приводу втрати матері, однак заявлений розмір моральної шкоди є значно завищеним, тому із урахуванням відсутності вини відповідача і того, що саме потерпіла порушила правила безпеки руху, відтак, її дії стали причиною настання цієї ДТП, ураховуючи невідворотність негативних наслідків та істотність вимушених змін у способі життя позивача, пов`язаних із втратою матері, виходячи з принципу розумності та справедливості, врахувавши частину 2 статті 1193 ЦК України визначив розмір моральної шкоди у сумі 20000грн.

При цьому, відповідач ОСОБА_3 ствердив, що матеріально допоміг позивачу ОСОБА_4 із витратами на поховання матері, останній тоді не заявляв більше жодних претензій з розумінням, що потерпіла сама винна у ДТП і безпосередньо створила для нього як водія проблеми з автомобілем та життєві незручності, перед ДТП ОСОБА_4 близько двох років не спілкувався з матір`ю та не знав, що вона переїхала проживати в іншу місцевість, що не узгоджується із доводами позивача про тісні сімейні стосунки, допомогу та підтримку у складних життєвих ситуаціях та може свідчити про намагання збагатитись за рахунок відповдіача.

При вирішенні справи суд врахував правові позиції висловлені Верховним Судом у постановах від 18 жовтня 2019 року в справі №352/342/17 (провадження №61-40790св18) та від 27 січня 2021 року в справі №607/15258/19 (провадження №61-4431св20).

Оскільки позивачем не підтверджено належними доказами понесення витрат на правничу допомогу в заявленому в позові розмірі 8000 грн., а саме суду представлено лише договір про надання правової допомоги, інших документальних підтверджень матеріали справи не містять і на момент ухвалення рішення позивачем такі не представлені, суд вказав, що вимога про стягнення витрат на правову допомогу не підлягає задоволенню.

Перевіряючи законність оскаржуваного рішення, колегія суддів враховує таке.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.

Цивільно-правова відповідальність може мати місце при наявності складу адміністративного чи кримінального правопорушення. Саме склад адміністративного чи кримінального правопорушення є тим юридичним фактом який породжує правовідносини між порушником і потерпілим та створює певні правомірні вимоги потерпілого та обов`язки порушника відшкодувати шкоду завдану протиправними діями.

Зобов`язання із заподіяння шкоди - це правовідношення, у силу якого одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування заподіяної шкоди, а інша сторона (боржник) зобов`язана відшкодувати заподіяну шкоду в повному розмірі.

Завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов`язання між особою, яка таку шкоду завдала, та потерпілою особою. Залежно від змісту такого зобов`язання воно може бути грошовим або негрошовим.

Судом встановлено, що 18 листопада 2020 року о 17.45год на 48км+200м автодороги Львів-Самбір-Ужгород, що біля м. Рудки Самбірського району, за межами населеного пункту, ОСОБА_3 , керуючи автомобілем марки «Опель Астра» здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_5 , яка переходила проїзну частину дороги зліва направо відносно напрямку руху автомобіля, вийшовши із маршрутного автобуса, від отриманих тілесних ушкоджень остання померла на місці дорожньотранспортної пригоди.

Із копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 вбачається, що ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 19).

Наведене дає підстави для беззаперечного висновку про те, що загибель ОСОБА_5 наступила внаслідок травм, які остання отримала через наїзд транспортного засобу під керуванням водія ОСОБА_3 .

Згідно із копією постанови про закриття кримінального провадження слідчого ВРЗСТ СУ ГУ НП у Львівській області від 28.07.2021, кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за №00008731 від 18.11.2020, закрито у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_3 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, оскільки він був позбавлений технічної можливості уникнути наїзду на пішохода ОСОБА_5 , дії котрої стали причиною настання даної дорожньо-транспортної пригоди (а.с. 13-16).

19.01.2021 представник позивача повідомив ПрАТ «УСК Княжа Вієнна Іншуранс Груп» про дорожньо-транспортну пригоду (а.с. 18).

Із заяви представника позивача по довіреності ОСОБА_6 на виплату страхового відшкодування від 19.01.2021 вбачається звернення потерпілої сторони до ПрАТ «УСК Княжа Вієнна Іншуранс Груп» з приводу виплати страхового відшкодування, пов`язаного з моральною шкодою в сумі 60000 грн. та як зазначає сторона позивача, отримання відшкодування у такій сумі.

Зазначені обставини визнаються сторонами, відтак не підлягають доказуванню в силу вимог ст. 82 ЦПК України.

Звертаючись із позовними вимогами позивач ОСОБА_4 обґрунтування таких зводить до того, що діями відповідача йому заподіяно шкоду, душевні переживання у зв`язку зі смертю близької людини продовжуються і на момент звернення до суду з цим позовом та продовжуватимуться в подальшому, моральну шкоду оцінює у 300 000,00 грн, однак враховуючи часткове відшкодування моральної шкоди страховою компанією в сумі 60 000, 00 грн, просить стягнути із відповідача 240 000, 00 гривень моральної шкоди та понесені судові витрати.

В свою чергу, оскаржуючи рішення суду першої інстанції позивач, як потерпілий, не погоджується із оскаржуваним рішення виключно в частині визначення судом грошового розміру відшкодування моральної шкоди.

Таким чином, виключною правовою проблемою у спірних правовідносинах є відшкодування моральної шкоди, яку зазнав позивач та обсяг такої у зв`язку із втратою рідної людини, внаслідок ДТП та покладення відповідного розміру відповідальності, як грошового еквіваленту такої на відповідача.

Загальні положення про відшкодування шкоди передбачені главою 82 ЦК України.

Відповідно до частин першої, другої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної особи або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкода завдана не з її вини.

За змістом частин першої, другої статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Таким чином, закон містить вказівку на перерозподіл обов`язку доказування та зобов`язує саме відповідача довести, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, була спричинена внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Разом з тим шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, завжди є неправомірною та передбачає безвинну відповідальність власника такого джерела.

Такий правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 березня 2018 року у справі №204/3783/16-ц (провадження № 61-1141св18).

Отже, у відносинах між володільцем джерела підвищеної небезпеки та третіми особами, яким такий володілець завдав шкоди, діє принцип відповідальності володільця незалежно від його вини.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

З огляду на презумпцію вини заподіювача шкоди, передбаченої частиною другою статті 1166 ЦК України, відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоду було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК України, пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК України).

При цьому слід враховувати, що особливі правила статті 1187 ЦК України діють тоді, коли шкоду завдано тими властивостями об`єкта, через які діяльність із ним визнається джерелом підвищеної небезпеки.

Головною особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки.

Іншими словами, колегія суддів погоджується із тим, що сам лише факт загибелі матері позивача, яка наступила у зв`язку із наїздом автомобіля, як джерела підвищеної небезпеки, спричинив останньому моральні страждання, що є встановленим та за жодних обставин не може бути спростованим.

Згідно із ч. 2 ст. 1168 ЦК України, моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із роз`ясненнями, наданими у пунктах 3, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» за №4 від 31 березня 1995 року з наступними змінами, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

Виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися в будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства (. пункт 92 постанови Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року у справі № 216/3521/16-ц).

Відповідно до статті 23 Закону № 1961-ІV шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок ДТП, є: шкода, пов`язана з лікуванням потерпілого; шкода, пов`язана з тимчасовою втратою працездатності потерпілим; шкода, пов`язана із стійкою втратою працездатності потерпілим; моральна шкода, що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких потерпілий - фізична особа зазнав у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; шкода, пов`язана із смертю потерпілого.

Моральна шкода, відповідно до ч. 2 ст. 23 Цивільного кодексу України може полягати у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Колегія суддів виходить з того, що з клопотанням про призначення відповідної судової експертизи, для встановлення обсягу моральних страждань, позивач не звертався, при цьому категорія справи та предмет доказування у такій, не свідчать про обов`язковість призначення експертизи (ст. 105 ЦПК України), яка і у такому випадку має призначатися за клопотанням хоча б однієї із сторін.

Відповіжно до вимог ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

В свою чергу, відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається.

До таких належать непереборна сила та умисел потерпілого.

Під непереборною силою слід розуміти, зокрема, надзвичайні або невідворотні за даних умов події (пункт 1 частини першої статті 263 ЦК), тобто ті, які мають зовнішній характер.

Під умислом потерпілого слід розуміти, зокрема, таку його протиправну поведінку, коли потерпілий не лише передбачає, але і бажає або свідомо допускає настання шкідливого результату.

Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди.

Такі правові висновки зроблені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 5 червня 2019 року у справі № 461/8496/15-ц, провадження 14-154цс19.

Поряд з цим, аналізуючи встановлені обставин справи та надані сторонами докази, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про те, що факту свідомого порушення потерпілою ОСОБА_5 , не встановлено.

Зокрема, стороною відповідача не наведено будь-яких даних, які б свідчили, про умисел ОСОБА_5 щодо настання події зі смертельним наслідком для себе, як і не наведено обставин непереборної сили.

Верховний Суд у своїй постанові від 21 квітня 2021 року у справі № 450/4163/18 зазначив, що особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки (крім випадку відшкодування шкоди, завданої внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки), є те, що володілець такого джерела зобов`язаний відшкодувати завдану шкоду незалежно від його вини. Разом із цим відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого. Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди. У той же час, чинне законодавство не передбачає такої підстави для звільнення від відповідальності в частині відшкодування моральної шкоди власника джерела підвищеної небезпеки, як вина потерпілого.

В свою чергу, частиною 2 статті 1193 ЦК України встановлено, якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом.

Положення статті 1193 ЦК України про зменшення розміру відшкодування з урахуванням ступеня вини потерпілого застосовуються і в інших випадках завдання шкоди майну, а також фізичній особі, однак у кожному разі підставою для цього може бути груба необережність потерпілого (перебування у нетверезому стані, нехтування правилами безпеки руху тощо), а не проста необачність.

Питання про те, чи є допущена потерпілим необережність грубою (частина друга статті 1193 ЦК України), у кожному конкретному випадку має вирішуватись з урахуванням фактичних обставин справи (характеру дії, обставин завдання шкоди, індивідуальних особливостей потерпілого, його стану тощо).

Пунктом 6.4 Методичних рекомендацій «Відшкодування моральної шкоди» (лист Міністерства юстиції від 13 травня 2004 року № 35-13/797) роз`яснено, що моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз, тим більше, якщо така компенсація стосується юридичної особи. У будь-якому випадку розмір відшкодування повинен бути адекватним.

Отже, рівень моральних страждань визначається не видом правопорушення і не складністю цього правопорушення, а моральними стражданнями потерпілого внаслідок заподіяння йому шкоди та значенням наслідків цього правопорушення для його особистості, що і зумовлює розмір суми компенсації моральної шкоди. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди одразу визначається потерпілим у позовній заяві, хоча остаточне рішення про розмір компенсації моральної шкоди приймається судом. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Відтак, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Колегія суддів враховуючи обставини справи, особу потерпілої, обставини за яких сталося ДТП та ставлячись з максимальним розумінням до втрат, яких зазнав позивач ОСОБА_4 , як син померлої внаслідок ДТП ОСОБА_5 , погоджується із доводами апеляційної скарги представника позивача щодо наявності підстав для збільшення розміру присудженої моральної шкоди, зокрема щодо стягнення такої на користь сина ОСОБА_4 з огляду на недостатній розмір такої, який визначений місцевим судом.

Так, надаючи оцінку та аналізуючи обставини справи з погляду можливих страждань (душевних та фізичних), які може зазнати син у зв`язку із встратою рідної матері, колегія суддів приходить висновку про можливість стягнення з відповідача на користь позивача ОСОБА_4 60000,00 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди, що на переконання колегії суддів, відповідатиме принципу розумності та справедливості.

Також, суд бере до уваги те, що втрата і біль, які пережив позивач ОСОБА_4 та продовжує переживати є непоправними, оскільки близька та рідна йому людина загинула, тобто її не повернеш, відтак жодний грошовий розмір моральної шкоди не може бути належною сатисфакцією та у повній мірі покрити таку.

Вирішуючи питання законності рішення про відмову у стягненні з відповідача витрат на професійну правничу допомогу, апеляційний суд виходить з такого.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України).

В свою чергу, порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України.

Пред`явивши позовну заяву позивач просив стягнути з відповідача витрати на правничу допомогу в розмірі 8000,00 грн.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК).

Відповідно ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 137 ЦПК України).

У Рішенні Конституційного Суду України № 23-рп/2009 (пункт 3.2) від 30 вересня 2009 року передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

За змістом статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено такі види адвокатської діяльності, як надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами тощо.

Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що представництво вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Отже, до правової допомоги належать консультації та роз`яснення з правових питань; складання заяв, скарг та інших документів правового характеру; представництво в судах тощо.

Як вбачається із матеріалів справи, представництво інтересів позивача ОСОБА_4 у суді першої інстанції здійснював адвокат Барнич В.М., який діяв на підставі договору про надання професійної правничої допомоги № 195 від 16.01.2021 та ордеру серія ВС № 1062629 (а.с. 23-25).

Також, до позовної заяви долучений Детальний опис робіт, виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, згідно якого вартість однієї години правничої допомоги становить 1000,00 грн, а загальна вартість такої становить 8000,00 грн (а.с. 26).

Будь яких заперечень з приводу наданої правничої допомоги чи вартості такої зі сторони позивача, колегією суддів не встановлено.

Таким чином, зважаючи на те, що позов ОСОБА_4 задоволено частково, вимоги про стягнення судових витрат за надану правову допомогу у суді першої інстанції є підставними, незважаючи на відсутність у матеріалах справи доказів про сплату таких, що спростовує протилежні висновки суду першої інстанції,.

Як вже зазначалося, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

При цьому, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно із правовою позицією Верховного Суду від 21 січня 2021 року у справі № 280/2635/20, відшкодуванню підлягають витрати на професійну правничу допомогу, незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною чи тільки має бути сплачено.

Разом з цим, зважаючи на часткове задоволення позовних вимог, а саме стягнення 60000,00 грн судом, тоді, коли позивач просив про 240000,00 грн, на переконання колегії суддів, витрати на професійну правничу допомогу необхідно стягнути у розмірі 2000 грн., який буде пропорційним до задоволених позовних вимог та не суперечитиме принципам співмірності та складності справи, наданим адвокатом послуг, реальності таких витрат.

Наведене свідчить про часткову під ставність доводів апеляційної скарги та необхідність скасування оскаржуваного рішення в частині відмови у задоволенні вимог про стягнення витрат на правову допомогу та ухваленні у цій частині нового рішення про часткове задоволення таких та залишення оскаржуваного рішення без змін в іншій частині.

Відповідно до п. 4. ч. 1, п. 2. ч. 2 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - адвоката Заставного Романа Андрійовича - задовольнити частково.

Рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 10 квітня 2023 року в частині стягнення із ОСОБА_3 у користь ОСОБА_4 20000 гривень як відшкодування моральної (немайнової) шкоди змінити, збільшити розмір відшкодування до 60000 (шістдесят тисяч) гривень 00 копійок.

Рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 10 квітня 2023 року в частині відмови у стягнення витрат на правову допомогу - скасувати.

Ухвалити у цій частині нове рішення, яким стягнути із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 2000 (дві тисячі) гривень 00 копійок витрат на правову допомогу.

В решті рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 10 квітня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 13 грудня 2023 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк