МАЛИНОВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ___ _________
Справа №521/5938/22
Пр. №2/521/207/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2023 року м. Одеса

Малиновський районний суд міста Одеси в складі:

головуючого судді Сегеди О.М.,

при секретарі Замниборщ А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Акаєва Анастасія Вікторівна, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Крицький Олександр Васильович, про визнання довіреності та договору дарування квартири недійсними,

встановив:

У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з зазначеним позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Акаєва А.В., приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Крицький О.В., посилаючись на те, що з 1988 року вона проживає в м. Луцьк, куда переїхала, як молодий спеціаліст за направленням Міністерства освіти України. З цього часу вона регулярно приїзджала та постійно була на зв`язку зі своєю матір`ю ОСОБА_4 , 1930 року народження, яка проживала в квартирі АДРЕСА_1 .

Позивачка зазначала, що з 2017 року ОСОБА_4 страждала важким розладом здоров`я, що проявлялося у частих головних болях, порушеннях сну, погіршенні пам`яті, фізичних болях, порушенням орієнтації у часі та просторі. В липні 2018 року у матері погіршилося здоров`я, пам`ять, мова, зір, був сильний тремор рук. Вона не впізнавала родичів, не могла пригадати своє прізвище, не розуміла, де вона знаходиться. До того ж неодноразово телефонувала їй та відповідачам, як вдень так і в ночі та просила забрати її «з парку», «від Собору», «з вокзалу», хоча вона постійно перебувала вдома, оскільки була обмежена в руках та потребувала сторонній підтримки при ходьби.

Дані обставини стали причиною того, що вона звернулася до КНП «КДЦ №6» ОМР та викликала до матері до дому сімейного лікаря ОСОБА_5 , який за результатами огляду зробив певні медичні призначення, попередивши, що самопочуття матері буде погіршуватися і просив ставити його до відома при прогресуванні симптомів неодекватної поведінки та втрати орієнтації (нападах) для подальшого направлення її до психіатра.

В цей же час вона звернулася за допомогою до знайомої доглядальниці, яка стала приходити до матері щодня, оскільки остання вже не могла самостійно здійснювати догляд за собою та пересуватися. Спочатку доглядальниця приходила до матері один раз в день, а з осені 2019 року двічі в день. Вона доглядала за матір`ю, годувала її, мила, робила фізичні вправи та масажі.

Вказувала, що протягом всього часу після призначення медікаментів вона також самостійно їх купляла для матері та пересилала їх «Новою поштою» на ім`я відповідачів, а також забезпечувала матір мобільними телефонами та оплачувала послуги понад 20 років.

Стверджувала, що її мати ніколи не бажала міняти, продавати або комусь дарувати квартиру, в який вона прожила з 1975 року разом зі своїм чоловіком, який помер в 2006 році.

Зазначала, що у 10-х числах червня 2020 року їй позвонив її брат ОСОБА_2 та повідомив її про те, що його старший син ОСОБА_3 , який проживав разом з їх матір`ю в її квартирі, з 15 липня 2020 року змінює квартиру, тому потрібно вирішувати, що робити з мамою.

В травні 2020 року, ОСОБА_2 повідомив її проте, що він потребує значну суму грошей для лікування, та у зв`язку з тим, що у нього не має таких коштів, він хоче продати квартиру матері, тому наполягав на перевезенні матері до неї, для звільнення квартири з метою подальшого продажу.

27 червня 2020 року вкотре вона написала відповідачу, що проти продажу квартири, яка належить їх матері на праві власності.

Крім того, звертала увагу брата на те, що мати за станом здоров`я може не витримати переїзд у 960 км., тому просила відповідача схаменутися та звернутися до сімейного лікаря матері для консультації з цього питання та загальної перевірки стану її здоров`я, але її прохання було відповідачем проігноровано.

У зв`язку з карантинними обмеженями, вона не мала можливості приїхати до матері навесні 2020 року, тому тільки 07 липня 2020 року вона приїхала до матері, яка була у дуже важкому фізичному та психічному стані, при цьому постійно повторювала, що «її хочуть продати», не керувала своїми діями, замість ложки, коли їла, брала до рук гребінець, спала на підлозі.

Вказувала, що 08 липня 2020 року вона особисто викликала сімейного лікаря, ОСОБА_5 , який оглянув матір, встановив попередній діагноз, зробив призначення та рекомендував звернутися до психіатра за консультацією.

З медичного висновку лікаря-психіатра Міського психіатричного диспансеру Кондратея О.В. від 09 липня 2020 року вбачається, що ОСОБА_4 , 1930 року народження страждає на важкий психічний розлад та констатовано необхідність обмеження її дієздатності та встановлення над нею опіки через Малиновський районний суд м. Одеси.

Зазначала, що дані обставини стали причиною того, що вона зайнялась збором необхідних документів для звернення до суду для встановлення опіки над матір`ю, але 31 серпня 2020 року ОСОБА_4 ,1930 року народження, померла.

Як спадкоєміця першої черги за законом, вона після смерті матері, а саме ІНФОРМАЦІЯ_1 звернулася до нотаріуса, де оформила заяву про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 .

При оформленні заяви про прийняття спадщини, їй із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно стало відомо, що 20 липня 2020 року відповідач ОСОБА_2 , діючий на підставі довіреності від 17 червня 2020 року, посвідченої приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Акаєвою А.В., реєстровий номер №497-498, від імені ОСОБА_4 уклав зі своїм сином ОСОБА_3 договір дарування квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Крицьким О.В.

Вказувала, що на довіреності від 17 червня 2020 року, посвідченої приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Акаєвою А.В., реєстровий номер №497-498 відсутній підпис ОСОБА_4 .

Стверджувала, що довіреність від 17 червня 2020 року, яка посвідчена приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Акаєвою А.В., реєстровий номер №497-498, була складена на дому, в момент, коли ОСОБА_4 не усвідомлювала значення свох дій та не могла керувати ними.

Посилаючись на вищевказані обставини, позивачка просила суд винести рішення, яким визнати недійсною довіреність, посвідчену приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Акаєвою А.В., зареєстровану в реєстрі нотаріальних дій під номером №497-498 від 17 червня 2020 року, яка була видана ОСОБА_4 на ім`я ОСОБА_2 ; визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Крицьким О.В., зареєстрований в реєстрі за №603 від 20 липня 2020 року та скасувати запис про реєстрацію права власності ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 , що міститься в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (рішення про держреєстрацію-індексний номер 53203296 від 20 липня 2020 року); стягнути витрати по сплаті судового збору в розмірі 1816,00 грн.

Ухвалою суду від 27 квітня 2021 року у вказаній справі було відкрито провадження та призначено підготовче судове засідання (т. 1 а.с. 45-46).

Ухвалою суду від 27 квітня 2021 року було накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 , яка належить на праві приватної власності ОСОБА_3 на підставі договору дарування від 20 липня 2020 року (т. 1 а.с. 49-52).

Ухвалою суду від 30 червня 2021 року задоволені клопотання позивачки та відповідача про виклик свідків (т. 2 а.с. 17-19).

Ухвалою суду від 30 червня 2021 року задоволено клопотання позивачки про витребування доказів (т. 2 а.с. 20-22).

Ухвалою суду м. від 25 листопада 2021 року у справі було призначено комплексну посмертну судово-психіатричну експертизу, на час проведення якої провадження у справі зупинено (т. 2 а.с. 179-182).

Ухвалою суду від 27 січня 2022 року по справі було поновлено провадження (т. 2 а.с. 193-194).

Ухвалою суду від 31 березня 2022 року у справі було призначено комплексну посмертну судово-психіатричну експертизу, на час проведення якої провадження у справі зупинено (т. 2 а.с. 213-215).

Ухвалою суду від 24 квітня 2023 року було поновлено провадження у справі (т. 2 а.с. 227).

Ухвалою суду від 05 липня 2023 року по справі було закрито підготовче провадження та справа призначена до судового розгляду (т. 3 а.с. 36-37).

Позивачка та її представник, діюча на підставі ордеру від 16 квітня 2021 року та договору про надання професійної правничої допомоги №08/04/1/21-ЦП від 08 квітня 2021 року в судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце судового засідання повідомлялися відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України, надали до суду заяву про підтримання позовних вимог, просила суд їх задовольнити та розглянути справу за їх відсутності. (т. 1 а.с. 22, 23, 24, т. 3 а.с. 117-118).

Відповідачі та їх представник, діючий на підставі ордерів від 25 листопада 2022 року, в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце судового засідання повідомлялися відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України, надали до суду заяву, якою позовні вимоги не визнали, просили суд відмовити в їх задоволенні, та розглянути справу за їх відсутністю. Раніше надали відзив на позовта письмові пояснення по справі (т. 1 а.с.109-118, т. 2 а.с. 11-13, 176).

Треті особи в судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце судового засідання повідомлялися відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України. Раніше приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Акаєва А.В. надала письмові пояснення (т. 1 а.с. 152, т. 2 а.с. 15, 16, 99, 100).

Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши надані докази в їх сукупності вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Кодексом.

Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1 є рідною сестрою відповідача ОСОБА_2 та рідною тіткою ОСОБА_3 .

Встановлено, що батьками ОСОБА_1 є ОСОБА_4 та ОСОБА_6 , що підтверджується свідоцтвом про народження (т. 1 а.с. 7).

23 травня 1981 року ОСОБА_7 зареєструвала шлюб з ОСОБА_8 та змінила прізвище на ОСОБА_1 , що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища (т. 1 а.с. 8).

22 липня 1986 році шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_8 був розірваний (т. 1 а.с. 8 звор.).

З матеріалів справи вбачається, що позивачка проживає та зареєстрована за адресою: в АДРЕСА_2 (т. 1 а.с. 5-6, 33-34).

Встановлено, що відповідачі зареєстровані за адресою: АДРЕСА_3 (т. 1 а.с. 93, 94).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 , 1930 року народження у віці 90 років, померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть та лікарським свідоцтвом про смерть №459 від 31 серпня 2020 року (т. 1 а.с. 15).

Спадкоємцями першої черги за законом після смерті ОСОБА_4 є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , рідні діти померлої (т. 1 а.с. 7).

Встановлено, що 08 вересня 2020 року ОСОБА_1 , вважав себе спадкоєміцею після смерті матері, звернулась до приватного нотаріуса Луцького міського нотаріального округу де оформила заяву про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 (т.1 а.с.15 звор.).

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 при житті належала на праві власності на підставі рішення Малиновського районного суду м. Одеси, справа №2-6171/06 від 02 жовтня 2006 року квартира АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 37 звор.).

07 грудня 2006 року право власності ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_1 було зареєстровано в КП «МБТІ та РОН» (т.1 а.с.17).

Зі змісту позовної заяви вбачається, що з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно позивачці стало відомо, що 20 липня 2020 року відповідач ОСОБА_2 , діючий на підставі довіреності від 17 червня 2020 року, посвідченої приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Акаєвою А.В., реєстровий номер №497-498, від імені ОСОБА_4 уклав зі своїм сином ОСОБА_3 договір дарування квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Крицьким О.В.

Судом встановлено, що 17 червня 2020 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Акаєвою А.В. посвідчено довіреність, якою ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 уповноважила ОСОБА_2 представляти її інтереси у усіх компетентних органах, органах державної влади з питання замовлення та отримання всіх необхідних для відчуження нерухомого майна документів, а також з питань дарування ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , належної їй квартири АДРЕСА_1 , надав право розписуватись від її імені, підписувати договір дарування, визначаючи умови договору на власний розсуд. (т. 1 а.с. 39).

В довіреності від 17 червня 2020 року, посвідченою приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Акаєвою А.В. зазначено, що внаслідок вади зору ОСОБА_4 не може самостійно прочитати текст довіреності та розсписатися власноручно, тому на її прохання в її присутності та присутності нотаріуса довіреність підписана ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_3 . Текст довіреності до підписання прочитано нотаріусом уголос з одночасним усним перекладом з російської мови на українську мову і схвалено ОСОБА_4 (т. 1 а.с. 39).

Встановлено, що 20 липня 2020 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Крицьким О.В. посвідчено договір дарування, згідно з якимОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , який діяв від іменіОСОБА_4 на підставі довіреності від 17 червня 2020 року подарувавбезоплатно, а ОСОБА_3 прийняв в дар квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 57,5 кв.м., житловою площею 37,8 кв.м., яка належала ОСОБА_4 на праві власності (т. 1 а.с. 17).

20 липня 2020 року право власності ОСОБА_3 на вартиру №48 по АДРЕСА_4 було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (т.1 а.с.18-19).

Відповідно до медичного висновку КНП «Міський психіатричний диспансер» Одеської міської ради від 09 липня 2020 року, ОСОБА_4 , 1930 року народження, страждає важким психіатричним розладом здоров`я. Діагноз: судинна недоумкість. За станом поточного психічного здоров`я потребує обмеження дієздатності і встановлення над нею опіки (т. 1 а.с. 37).

Відповідно до висновку судово-психіатричного експерта Комунального некомерційного підприємтсва «Одеський обласний медичний центр психічного здоров`я» Одеської обласної ради №346 від 05 серпня 2022 року за результатами проведеного посмертного комісійного судово-психіатричного дослідження ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , під час надання довіреності від 17 червня 2020 року , на ім`я ОСОБА_2 , посвідченої приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Акаєвою А.В., реєстровий номер №497-498 виявляла клінічні ознаки хронічного стійкого психічного розладу «Судинної деменції, змішаної (що відповідав діаностичним критеріям рубріці «F01.3 за Міжнародною класифікацією хвороб 10-го перегляду), що абсолютно позбавляла її здатності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними (т. 2 а.с. 220-226).

13 червня 2023року представником відповідача наданий до суду висновок фахівця №4 від 10 травня 2023 року щодо висновку судово-психіатричного експерта КНП «Одеський обласний медичний центр психічного здоров`я» Одеської обласної ради №346 від 05 серпня 2022 року відносно ОСОБА_4 , 1930 року народження, в якому зазначено, що висновок судово-психіатричного експерта№346 від 05 серпня 2022 року відносно ОСОБА_4 , 1930 року народження є неповним, складений з істотними порушеннями нормативних та методичних вимог (т. 3 а.с. 10-15, 16, 17, 18, 19, 20).

Свідок ОСОБА_10 , який працює в КНП «Міський психіатричний диспансер» Одеської міської ради на посаді лікаря-психіатра в судовому засіданні підтвердив свій висновок від 09 липня 2020 року, стосовно того, що дійсно при огляді ОСОБА_4 , 1930 року народження він зробив висновок, що остання страждає важким психіатричним розладом здоров`я. Діагноз: Сосудистое слабоуміе, По состоянию текущего психичного здоров`я нуждається в обмеженні дієздатності і встановленні над нею опіки (т.3 а.с.73).

Свідки ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 в судовому засіданні підтвердили факт того, що діти ОСОБА_2 проживали разом з ОСОБА_4 , 1930 року народження та за нею доглядали.

Факт того, що ОСОБА_4 , 1930 року народження була хворою людиною, та не могла самостійно за собою доглядати, також підтверджується відеозаписами, які були оглянути в судовому засіданні (т. 1 а.с. 119, 120, 177, 178, 193а).

Частиною першою ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ст. 202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила.

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Загальні підстави недійсності правочину визначені ст. 215 ЦК України.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 203 ЦК України передбачені загальні вимоги, додержання яких необхідно для чинності правочину.

На обгрунтування правових підстав визнання недійсною довіреності від 17 червня 2020 року, виданою від імені ОСОБА_4 , 1930 року народження позивачка посилалася на ст. 225 ЦК України, якою передбачено, що правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а у разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Встановлення неспроможності особи, яка померла, у момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними відбувається, зокрема, з урахуванням як висновку посмертної судово-психіатричної експертизи, так й інших доказів, що підтверджують чи спростовують заявлені у справі вимоги.

У пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз`яснено, що правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно з частиною другою статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Надаючи оцінку висновку судово-психіатричного експерта КНП «Одеський обласний медичний центр психічного здоров`я» Одеської обласної ради №346 від 05 серпня 2022 року, проведеної на підставі ухвали Малиновського районного суду м. Одеси від 31 березня 2022 року суд виходить із того, що такий висновок є належним та допустим письмовим доказом психічного стану ОСОБА_4 , 1930 року народження, який підтверджує, що в момент посвідчення оспорюваної довіреності ОСОБА_4 виявляла клінічні ознаки хронічного стійкого психічного розладу «Судинної деменції, змішаної (що відповідав діаностичним критеріям рубріці «F01.3 за Міжнародною класифікацією хвороб 10-го перегляду), що абсолютно позбавляла її здатності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Суд звертає увагу на те, що наданий відповідачем до суду висновок фахівця №4 від 10 травня 2023 року стосовно того, що за думкою останнього, висновок судово-психіатричного експерта КНП «Одеський обласний медичний центр психічного здоров`я» Одеської обласної ради №346 від 05 серпня 2022 року відносно ОСОБА_4 , 1930 року народження є неповним, складений з істотними порушеннями нормативних та методичних вимог, не є належним доказом у справі, оскільки підтверджує незгоду відповідачів з висновком експерта за результатами експертизи.

Суд вважає, що у випадку незгоди з висновком експерта за результатами експертизи, проведеної у рамках даної цивільної справи, відповідачі мали право заявити клопотання про призначення повторної експертизи, виклавши у клопотанні підстави незгоди з цим висновком та зазначивши вимоги до повторної експертизи, що останніми зроблено не було.

Ніхто з відповідачів з відповідним клопотанням до суду не звертався.

Таким чином, ОСОБА_4 , 1930 року під час оформлення довіреності на відчуження квартири знаходилася у стані, коли вона абсолютно була позбавлена здатності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, тому її волевиявлення на укладення договору дарування квартири не було вільним і не відповідало її внутрішній волі.

За таких обставин, суд вважає, що довіреність від 17 червня 2020 року, виданою від імені ОСОБА_4 , 1930 року народження на ім`я ОСОБА_2 є недійсною, оскільки на час її складання 17 червня 2020 року ОСОБА_4 , 1930 року народження, оскільки виявляла клінічні ознаки хронічного стійкого психічного розладу «Судинної деменції, змішаної (що відповідав діаностичним критеріям рубріці «F01.3 за Міжнародною класифікацією хвороб 10-го перегляду), що абсолютно позбавляла її здатності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Суд вважає, що оскільки договір дарування квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 57,5 кв.м., укладений 20 липня 2020 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , від імені якої діяв ОСОБА_2 , та посвідчений 20 липня 2020 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Крицьким О.В., був укладений на підставі недійсної довіреності від 17 червня 2020 року, то він є недійсним, оскільки в момент видачі довіреності від 17 червня 2020 року ОСОБА_4 , страждала тяжким хронічним стійким психічним розладом, у зв`язку з чим була абсолютно не здатна 17 червня 2020 року усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2018 року у справі № 161/17119/16-ц (провадження № 61-11268св18) зроблено висновок, що: «тлумачення статті 225 ЦК України свідчить, що правила цієї статті поширюються на випадки, коли фізична особа хоча і є дієздатною, однак у момент вчинення правочину вона перебувала в такому стані, коли не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). […] Підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними».

Що стосується позовних вимог щодо скасування запису запис про реєстрацію права власності ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 , що міститься в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (рішення про держреєстрацію-індексний номер 53203296 від 20 липня 2020 року), то суд вважає, що дані вимоги підлягають задоволенню, виходячі з наступного.

Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, регулюються Законом № 1952-IV.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону № 1952-IV державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації (частина друга статті 3 Закону № 1952-IV).

У практиці Великої Палати закріпився принцип реєстраційного підтвердження речових прав на нерухоме майно (такий висновок сформульований у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16-ц і в подальшому повторювався у практиці Верховного Суду). Відомості державного реєстру прав на нерухомість презюмуються правильними, доки не доведено протилежне, тобто державна реєстрація права за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права, але створює спростовувану презумпцію права такої особи (постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 липня 2019 року у справі № 48/340 (пункт 6.30), від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17 (пункт 4.17), від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13) та інші).

Отже, державна реєстрація права власності на спірне нерухоме майно за відповідачем - це офіційне визнання та підтвердження державою факту набуття права власності на таке майно.Внаслідок цього право позивача було порушено та між сторонами виник спір про право цивільне.

Згідно ч. 1.ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Велика Палата Верховного Суду зауважує, що обраний позивачем спосіб захисту прав повинен відповідати правовій природі тих правовідносин, що виникли між сторонами.

За загальним правилом речово-правові способи захисту прав особи застосовуються тоді, коли сторони не пов`язані зобов`язально-правовими відносинами, що визначають їх зміст та правову природу.

Якщо спір стосується правочину, укладеного власником майна, то його відносини з контрагентом мають договірний характер, що зумовлює і можливі способи захисту його прав. Водночас, коли власник та володілець майна не перебували у договірних відносинах один з одним, власник майна може використовувати речово-правові способи захисту.

Зважаючи на обставини цієї справи, які існували на момент звернення позивачки з позовом та прийняття рішення судом, для захисту порушеного права власності позивача необхідно відновити становище, яке існувало до порушення. Вказане відповідає способу захисту, передбаченому п. 4 ч.2 ст. 16 ЦК України.

При цьому абзацом другим частини третьої статті 26 Закону № 1952-IV (у редакції, чинній на момент подання позовної заяви) встановлено, що у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону.

Судове рішення про задоволення позовних вимог про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав є підставою для державної реєстрації права власності за позивачем тільки за умови, що на час вчинення реєстраційної дії право власності зареєстроване за відповідачем, а не за іншою особою.

За таких обставин, суд доходить до висновку, що зібрані у справі докази, встановлені судом фактичні обставини справи та належна оцінка доказів вказують, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі.

Європейським судом з прав людини зазначено, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23).

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.

Згідно ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд також вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат.

Судовий збір у справі складає 2270,00 грн., які були сплачені позивачкою при зверненні до суду (т. 1 а.с. 1, 29).

Керуючись ст.15, 16, 202, 203, 215, 225 ЦК України, ст. ст. 4, 12, 13, 258, 259, 263, 264, 265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд

вирішив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Акаєва Анастасія Вікторівна, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Крицький Олександр Васильович, про визнання довіреності та договору дарування квартири недійсними задовольнити.

Визнати недійсною довіреність від 17 червня 2020 року, посвідчену приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Акаєвою Анастасією Вікторівною та зареєстровану в реєстрі за №497, 498.

Визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_5 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського округу Крицьким Олександром Васильовичем та зареєстрований в реєстрі за №603 від 20 липня 2020 року.

Скасувати запис про реєстрацію права власності за ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_5 , що міститься в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (рішення про державну реєстрацію індексний номер 53203296 від 20 липня 2020 року).

Стягнути в рівних частках з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , паспорт громадянина України серії НОМЕР_1 виданого Суворовським РВ ОМУ УМВС України в Одеській області 30 березня 1998 року, РНКОПП НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_6 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , паспорт громадянина України серії НОМЕР_3 виданого Суворовським РВ ОМУ УМВС України в Одеській області 16 серпня 1999 року, РНКОПП НОМЕР_4 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_6 , судовий збір в розмірі 2270 (дві тисячі двісті сімдесят) гривень 00 копійок.

Стягнути солідарно з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , паспорт громадянина України серії НОМЕР_1 виданого Суворовським РВ ОМУ УМВС України в Одеській області 30 березня 1998 року, РНКОПП НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_6 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , паспорт громадянина України серії НОМЕР_3 виданого Суворовським РВ ОМУ УМВС України в Одеській області 16 серпня 1999 року, РНКОПП НОМЕР_4 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_6 , судові витрати за проведення посмертної судово-психіатричної експертизи у розмірі 25402 (двадцять п`ять тисяч чотириста дві) гривні 32 копійки.

Рішення може бути оскаржене учасниками справи в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду шляхом подачі протягом 30 днів апеляційної скарги з дня проголошення судового рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення суду складено 15 грудня 2023 року

Суддя: О.М. Сегеда