Постанова

Іменем України

Єдиний унікальний номер справи 760/20870/21
Номер апеляційного провадження 22-ц/824/8132/2023
Головуючий у суді першої інстанції Г. О. Козленко
Суддя - доповідач у суді апеляційної інстанції Л. Д. Поливач

07 червня 2023 року місто Київ

Справа №760/20870/21

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого - Поливач Л. Д. (суддя - доповідач),

суддів Стрижеуса А. М., Шкоріної О. І.

секретар судового засідання Рудик О. Л.

учасники справи

заявник ОСОБА_1

заінтересована особа Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Куксова Марія Сергіївна

заінтересована особа Київська міська рада

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Майорової Віти Василівни на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 10 січня 2023 року, ухваленеу складі судді Козленко Г. О., в приміщенні Солом`янського районного суду міста Києва,

у с т а н о в и в :

У липні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою, в порядку окремого провадження, уточненою у подальшому, заінтересована особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Куксова М. С., Київська міська рада, про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання спадкоємцем.

В обґрунтування заявлених вимог вказала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_2 , з яким вона перебувала у шлюбі з 27.10.1982 по 25.12.2001. 25 грудня 2001 року за ініціативою ОСОБА_2 шлюб було розірвано. Після його смерті залишилась спадщина у вигляді частини квартири АДРЕСА_1 , що належить спадкодавцю на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданного 13.10.1994 Державним комунальним підприємством «Київреконструкція». 30.09.1999 нею та ОСОБА_2 на підставі договору дарування квартири було відчужено 71/100 частини квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_3 (синові ОСОБА_1 від першого шлюбу). На момент смерті ОСОБА_2 , власниками кв. АДРЕСА_1 були ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в рівних долях, та ОСОБА_3 на 71/100 частини квартири.

У червні 2021 року ОСОБА_1 отримала постанову приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Куксової М. С. про відмову у вчиненні нотаріальної дії у зв`язку з ненаданням рішення суду, що встановлює факт проживання спадкоємця однією сім`єю із спадкодавцем.

Оскільки після розірвання шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 продовжували проживати разом та вели спільне господарство, що можуть підтвердити свідки: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , заявник є спадкоємцем четвертої черги, що необхідно встановити суду разом із фактом проживання однією сім`єю з померлим ОСОБА_2 більше п`яти років.

З урахуванням зазначених обставин заявник просила суд встановити факт проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 однією сім`єю з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у період з 2001 року до часу відкриття спадщини, визнати ОСОБА_1 спадкоємцем четвертої черги після смерті ОСОБА_2 .

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 10 січня 2023 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 , заінтересована особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Куксова М. С., Київська міська рада, про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання спадкоємцем відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_6 подала апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення заяви про встановлення юридичних фактів.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначено, що суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні заяви не взяв до уваги, що ОСОБА_1 до моменту звернення у 2021 році до приватного нотаруса вважала, що є дружиною померлого та прийняла спадщину в силу положень ст. 1270 ЦК України, оскільки їй не було відомо про розірвання шлюбу ініційованого її померлим чоловіком. Суд першої інстанції не врахував той факт, що подружжя перебувало у шлюбі 19 років, доводити та надавати докази спільного сумісного проживання під час шлюбу є безпідставним. Висновки суду щодо недоведеності заявником факту проживання з померлим однією сім'єю є надуманими та необґрунтованими. Також під час розгляду справи судом не взято до уваги відсутність заперечень з боку Київської міської ради, приватного нотаріуса, а також те, що у цій справі відсутній спір про спадщину, що свідчить про відсутність порушення прав та інтересів інших осіб.

Апелянт звернула увагу суду, що в іншому порядку, ніж у судовому, заявник позбавлена можливості на захист свого порушеного права на прийняття спадщини, що просила врахувати суд при перегляді рішення.

Своїм правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу заінтересовані особи Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Куксова М. С. та Київська міська рада не скористалися.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 - ОСОБА_6 підтримала подану апеляційну скаргу, просила задовольнити її з викладених підстав.

Заінтересовані особи Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Куксова М. С. та Київська міська рада про час та дату розгляду справи повідомлені належним чином шляхом направлення судової повістки - повідомлення на офіційні електронні адреси, зазначені у заявах, поданих суду першої інстанції. У судове засідання суду апеляційної інстанції заінтересовані особи не з'явилися. Будь - яких заяв чи клопотань станом на день розгляду справи до апеляційного суду від них не надходило.

Суд апеляційної інстанції вважав за можливе розглянути справу за відсутності вказаних заінтересованих осіб, з урахуванням вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України, оскільки їх неявка в судове засідання не унеможливлює встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та не перешкоджає її розгляду.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення представника заявника, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ч.ч. 2, 4 ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Стаття 4 ЦПК України гарантує кожній особі право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Жодна особа не може бути позбавлена права на участь у розгляді своєї справи у визначеному цим Кодексом порядку.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення (пункт 5 частини другої статті 293 ЦПК України).

Справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених ЦПК України, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Як вбачається із матеріалів справи 27.10.1982 між ОСОБА_2 та ОСОБА_7 було укладено шлюб, зареєстрований відділом РАЦС Залізничного РВК м. Києва, після укладання шлюбу прізвище дружини ОСОБА_1 , актовий запис № 1351 (а.с.8).

Згідно свідоцтва про право власності на житло ДКП «Київреконструкція» від 13.10.1994 квартира АДРЕСА_1 належала на праві приватної спільної власності в рівних долях ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а.с.9).

Згідно договору дарування квартири від 30.09.1999, посвідченого державним нотаріусом Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори Русіною Н. О., ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подарували ОСОБА_3 71/100 частини належної їм в рівних частинах квартири по АДРЕСА_2 (а.с.11).

25.12.2001 шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірваний, що вбачається із штемпелю на свідоцтві про укладання шлюбу (а.с. 8).

Відповідно до свідоцтва про смерть, виданого 29.07.2002 відділом реєстрації смерті у м. Києві ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що в книзі реєстрації про смерть зроблено актовий запис №12077 (а.с.13).

Постановою приватного нотаріуса Куксової М. С. про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 09.07.2021 ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після померлого ОСОБА_2 у зв`язку з тим, що спадкоємець не надав рішення суду, що встановлює факт проживання спадкоємця однією сім`єю із спадкодавцем (а.с.14).

У матеріалах справи також наявна довідка - характеристика від 30.11.2005 № 1127501, видана Київським міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації прав власності на об`єкти нерухомого майна на ім`я ОСОБА_3 для оформлення спадщини, про те, що нерухоме майно, яким є квартира АДРЕСА_1 зареєстрована в Київському міському бюро технічної інвентаризації в реєстровій під № 8119 за: ОСОБА_3 71/100 частка, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 29/100 в рівних частках (а.с.12).

Заявник вказує, що ОСОБА_3 є її сином від першого шлюбу, який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , доказів на підтвердження зазначеного у розпорядження суду не надано. Але зазначені заявником обставин не мають будь якого правового значення для вирішення заяви ОСОБА_1 , оскільки встановлення фактів, що мають юридичне значення та які просить суд встановити заявник пов`язані виключно з правом позивача на спадщину після смерті її колишнього чоловіка ОСОБА_2 та не стосуються спадкового майна інших осіб.

Факт постійного проживання та ведення сумісного господарства ОСОБА_1 з ОСОБА_2 до дня смерті останнього заявник підтверджує поясненнями свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (сусідок ОСОБА_1 ), наданих адвокату Майоровій В. В.

Звертаючись до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення ОСОБА_1 просила суд встановити факт її проживання однією сім`єю з ОСОБА_2 у період з 2001 року до часу відкриття спадщини ( ІНФОРМАЦІЯ_5 ) та визнати її спадкоємцем четвертої черги.

Відмовляючи у задоволенні заяви суд дійшов висновку про недоведеність заявником факту проживання ОСОБА_1 зі спадкодавцем однією сім`єю, відсутність належних та допустимих доказів, які б свідчили про обставини характерні для сімейних правовідносин. Щодо визнання ОСОБА_1 спадкоємцем четвертої черги, суд зазначив, що ця вимога не підлягає розгляду в порядку окремого провадження. Крім того, у разі ймовірного задоволення поданої заяви, ця обставина прямо передбачена статтею 1264 ЦК України, що у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Проте з такими висновками суду першої інстанції повністю погодитися колегія суддів не може з огляду на наступне.

Згідно з частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.

Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи.

Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.

За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права й обов`язки визначаються на підставах, передбачених СК України.

Відповідно до пункту 1 розділу VII «Прикінцеві Положення» СК України, цей Кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності ЦК України, тобто з 01 січня 2004 року.

Оскільки заявник просить встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з 2001 року по 27 лютого 2002 року спірні правовідносини, що виникли між учасниками справи, регулюються нормами КпШС України та ЦК УРСР та ЦПК України в редакціях яка діяли до 01 січня 2004 року.

Згідно з частиною другою, третьою статті 13 КпШС України права і обов`язки подружжя породжує лише шлюб, укладений у державних органах реєстрації актів громадянського стану. Час виникнення прав і обов`язків подружжя визначається моментом реєстрації шлюбу в органах реєстрації актів громадянського стану.

У статті 44 КпШС України вказано, що шлюб вважається припиненим з моменту реєстрації розлучення в органах реєстрації актів громадянського стану.

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі у період з 27.10.1982 по 25.12.2001 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер, тобто перід який ОСОБА_2 і ОСОБА_1 не перебували в шлюбі - з 26.12.2001 року по 27.07.2002 року, фактично сім місяців.

Квартира № 10, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 зареєстрована в Київському міському бюро технічної інвентаризації в реєстровій книзі під № 8119 за ОСОБА_3 71/100 частка, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 29/100 в рівних частках.

З наведеного вбачається, що правовідносини, що стали підставою звернення заявника до суду із заявою про встановлення фактів, що мають юридичне значення виникли у 2001-2002 роках, ОСОБА_1 просить суд встановити факт її проживання однією сім`єю з ОСОБА_2 у період з 25.12.2001 (припинення шлюбу) по 27.02.2002 (відкриття спадщини). Встановлення цього факту необхідно заявнику для вирішення питання щодо спадкування майна померлого ОСОБА_2 .

Проте, положення Кодексу законів про шлюб та сім`ю України, ЦПК України чинні на час виникнення спірних правовідносин (2001-2002 роки), не містили норми щодо встановлення факту проживання жінки та чоловіка однією сім`єю. Зазначене положення передбачене статтею 74 СК України, який набрав чинності з 01 січня 2004 року та ЦПК України в редакції від 01.01.2004 року.

З урахуванням викладеного, висновок суду першої інстанції, про відмову у задоволенні вимог ОСОБА_1 щодо встановлення факту її проживання однією сім`єю з ОСОБА_2 у період з 25.12.2001 по 27.02.2002 є правильним. Проте судом наведено неправильні мотиви відмови у задоволенні заяви, оскільки норми діючого на час виникнення спірних правовідносин КпШС України та ЦПУ України не передбачали можливості встановлення факту проживання однією сімьєю чоловіка та жінки без шлюбу.

Щодо вимог заявника про визання її спадкоємцем четвертої черги колегія суддів заначає наступне.

На час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_2 спадкові відносини були врегульовані відповідними нормами ЦК УРСР.

У разі відкриття спадщини до 01 січня 2004 року застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом.

Згідно статей 525, 526 ЦК УРСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим день, зазначений в статті 21 цього Кодексу; місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (стаття 17 цього Кодексу), а якщо воно невідоме, місцезнаходження майна або його основної частини.

Відповідно до статей 529-531 ЦК УРСР, які діяли на час відкриття спадщини, за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. При відсутності спадкоємців першої черги або при неприйнятті ними спадщини, а також в разі, коли всі спадкоємці першої черги не закликаються до спадкування, успадковують у рівних частках: брати і сестри померлого, а також дід та бабка померлого як з боку батька, так і з боку матері (друга черга). До числа спадкоємців за законом належать непрацездатні особи, що перебували на утриманні померлого не менше одного року до його смерті.

Наведене свідчить про те, що норми ЦК УРСР, які діяли на час відкриття спадщини, не передбачали спадкоємців четвертої черги, а тому вимоги заявника про встановвлення факту її проживання однією сім`єю з ОСОБА_2 у період з 25.12.2001 по 27.02.2002 не є фактом, що має юридичне значення, оскільки такі обставини (навіть якщо вони будуть доведені заявником) не надають право заявнику на спадкування після смерті ОСОБА_2 , а відповідно не тягнуть за собою вказані заявником юридичні наслідки.

Суд вірно відмовив у задоволенні такої вимоги заявника, проте помилився в мотивах такої відмови.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції дійшовши правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 , але невірно вказав мотиви такої вдмови.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно до приписів ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Виходячи з вищенаведеного, рішення суду першої інстанції не може вважатись повністю законним та обґрунтованим, і таким, що ухвалене з правильним застосуванням норм матеріального та з дотриманням норм процесуального права, у зв`язку з чим наявні підстави для його зміни в частині підстав відмови ОСОБА_1 у задоволенні заяви про встановлення фактів, що мають юридичне значення, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Питання щодо розподілу судових витрат, пов`язаних із розглядом справи у суді апеляційної інстанції, суд вирішує відповідно до положень статті 141 ЦПК України. Суд не вбачає підстав для відшкодування завникові судових витрат, оскільки резолютивну частину рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні заяви фактично залишає без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 386, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Майорової Віти Василівни задовольнити частково.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 10 січня 2023 рокузмінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 14.06.2023.

Судді

Л. Д. Поливач

А. М. Стрижеус

О. І. Шкоріна