Провадження № 2/369/117/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.06.2023 м. Київ

Києво-Святошинський районний суд Київської області у складі головуючої судді Ковальчук Л.М., за участю секретаря Житар А.А., представника позивача (відповідача за зустрічним позовом) адвоката Діхтяренко О.М., представника відповідача (позивача за зустрічним позовом) адвоката Аваєвої Н.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю, -

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, просив суд:

-визнати земельну ділянку, кадастровий номер :02:001:0172, та житловий будинок із допоміжними спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ;

-визнати за ним право власності на 1/2 частину житлового будинку із допоміжними спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 ;

-визнати за ним право власності на 1/2 частину земельної ділянки, кадастровий номер :02:001:0172, площею 0,1011 га, за призначенням: для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд.

Свої позовні вимоги позивач мотивував тим, що сторони перебували у шлюбі з 19.11.2004.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 31.08.2018 шлюб сторін було розірвано.

Позивач стверджує, що за час шлюбу сторони придбали земельну ділянку, кадастровий номер :02:001:0172, площею 0,1011 га, із цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд, та житловий будинок із допоміжними спорудами, за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач вважає, що вказане майно є спільним сумісним майном сторін, проте щодо його поділу сторони не знаходять згоди.

З урахуванням викладеного, позивач звернувся до суду із цим позовом.

15.10.2019 ухвалою судді було відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче засідання.

Не погоджуючись з позовом ОСОБА_1 , 22.11.2019 ОСОБА_2 звернулась до суду із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_1 , в якій просила суд визнати за ОСОБА_2 право особистої приватної власності на земельну ділянку з кадастровим номером :02:001:0172 та будинок із допоміжними спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , які розташовані на земельній ділянці з кадастровим номером :02:001:0172.

Свої зустрічні вимоги ОСОБА_2 обґрунтувала тим, що спірні земельна ділянка та житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , не є спільним сумісним майном, а є її особистою приватною власністю, так як були придбані за її особисті кошти, отримані від продажу її квартир 08.08.2002 та 01.09.2005. Також ОСОБА_2 стверджувала, що у їх подружжя з ОСОБА_1 не було таких доходів (сімейного бюджету), щоб придбати спірне майно.

27.01.2020 ухвалою суду було прийнято до спільного розгляду з первісним позовом ОСОБА_1 зустрічний позов ОСОБА_2 та об`єднано в одне провадження з первісним позовом.

07.02.2020 ОСОБА_1 подав до суду відзив на зустрічну позовну заяву, в якій просив суд відмовити у задоволенні зустрічної позовної заяви.

02.03.2020 ОСОБА_2 подала до суду відповідь на відзив на зустрічну позовну заяву, в якій підтримала свої зустрічні позовні вимоги та вказала відсутність у змісті відзиву обґрунтувань заперечень.

Ухвалою суду від 13.04.2020 було витребувано у приватного нотаріуса Києво-Святошинського районного нотаріального округу Апишкової З.І. належним чином засвідчені копії матеріалів нотаріальної справи та документів, на підставі яких 23.09.2005 було посвідчено Договір купівлі-продажу житлового будинку по АДРЕСА_1 , за реєстровим № 7933, та Договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,1011 га по АДРЕСА_1 , за реєстровим номером 7929.

02.06.2020 ОСОБА_1 було подано додаткові пояснення, в яких він вказав на відсутність доказів того, що спірне майно було придбано за особисті кошти ОСОБА_2 .

Ухвалою суду від 27.07.2021 було витребувано у Державної податкової служби України відомості, які містяться в інформаційній базі Державного реєстру фізичних осіб-платників податків, а саме: відомості з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми/джерела виплачених доходів та утриманих податків за період з 19.11.2004 по 01.09.2018 ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ); Відомості з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми/джерела виплачених доходів та утримання податків за період з 19.11.2004 по 01.09.2018 ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ).

10.11.2021 ухвалою суду було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

В судовому засіданні представник позивача (відповідача за зустрічним позовом) позов підтримала і просила його задовольнити, зустрічний позов не визнала і заперечувала проти його задоволення.

В судовому засіданні представник відповідача за первісним позовом (позивача за зустрічним позовом) позов не визнала і заперечувала проти його задоволення, зустрічний позов підтримала і просила його задовольнити.

Вислухавши осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що первісний позов слід задовольнити частково, а зустрічний залишити без задоволення, з огляду на наступне.

Так, судом встановлено, що 19.11.2004 сторонами було укладено шлюб у ВРАЦС Святошинського РУЮ м. Києва за актовим записом № 1315, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_3 від 19.11.2004.

Вказаний шлюб було розірвано на підставі рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 31.08.2018, що набрало законної сили 02.10.2018, у справі 369/9499/18.

З матеріалів, поданих разом із зустрічною позовною заявою, вбачається, що на підставі договору купівлі-продажу квартири від 08.08.2002 за реєстровим № 1892, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Воловиченко В.В., ОСОБА_2 було продано квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , за 7 000 грн.

Крім того, на підставі договору купівлі-продажу від 01.09.2005 за реєстровим № 5406, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Корнелюк К.М., ОСОБА_2 було продано за 14 190 грн. квартиру за адресою: АДРЕСА_3 .

У подальшому 23.09.2005 на ім`я ОСОБА_2 було придбано:

- на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку за реєстровим номером № 7929, посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Апишковою З.І., за 116 010 грн. житловий будинок з надвірними будівлями, житловою площею 80,7 кв.м, загальною площею 155,4 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1 ;

- на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки за реєстровим номером № 7933, посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Апишковою З.І., за 111 837 грн. земельну ділянку, якій в подальшому було присвоєно кадастровий номер :02:001:0172, площею 0,1011 га, надану для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель, за адресою: АДРЕСА_1 .

При цьому, з наданих на ухвалу суду приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Апишковою З.І. матеріалів вбачається, що ОСОБА_1 надавав ОСОБА_2 дозвіл на придбання згаданих житлового будинку та земельної ділянки, посвідчений 23.09.2005 приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Апишковою З.І. за реєстровим № 7928. Вказані матеріали не містять заяви ОСОБА_2 про те, що вона придбаває це майно за особисті кошти.

З відомостей, наданих ДПС України на ухвалу суду, вбачається, що у період з дати укладання шлюбу до дати придбання спірного майна ОСОБА_2 доходу не мала, а ОСОБА_1 отримав 22 165,43 грн. після вирахування податку на доходи фізичних осіб.

Зважаючи на встановлені обставини, суд вважає за необхідне проаналізувати наступні правові норми.

У відповідності до ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Статтею 41 Конституції України проголошено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Як передбачено ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13.

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно з ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

У ст. 355 ЦК України визначено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом.

Статтею 368 ЦК України передбачено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

У відповідності до ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 57 СК України передбачено, що Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

У ст. 60 СК України проголошено презумпцію того, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Статтями 68, 69 СК України встановлено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. А отже, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Згідно з ч.ч. 1-4 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

У пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

З огляду на правовий висновок ВП ВС, викладений у постанові від 21.11.2018 у справі № 372/504/17, підтверджено абсолютну презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд сприяє всебічному та повному з`ясуванню обставин по справі, роз`яснює їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їх прав у випадках передбачених цим Кодексом.

Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно з ч.ч. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Тобто, в результаті аналізу правових норм та судової практики, з огляду на встановлені у ході розгляду справи обставини, суд приходить до наступних висновків.

Спірні житловий будинок та земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 , були набуті сторонами під час шлюбу. При цьому, ОСОБА_2 отримувала від ОСОБА_1 на придбання цього майна нотаріально засвідчену згоду.

Вказані об`єкти були набуті за 227 847 грн., проте ОСОБА_2 не було надано доказів того, що ці кошти були її особистими.

Надання ОСОБА_2 доказів того, що 08.08.2002 нею було продано квартиру в м. Києві за 7 000 грн., а 01.09.2005 іншу квартиру в м. Києві за 14 190 грн., не доводить того, що спірне майно було придбано саме за ці кошти, більш того, ці суми є неспівмірними із сумою в 227 847 грн.

А отже, спірні житловий будинок та земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 , були набуті сторонами саме у спільну сумісну власність.

З огляду на це, суд вважає вимоги ОСОБА_1 про визнання за ним в порядку поділу майна подружжя права власності на 1/2 частину житлового будинку та 1/2 частину земельної ділянки такими, що підлягають задоволенню.

Разом з тим, суд не вбачає за можливе задоволення вимоги ОСОБА_1 про визнання спірного майна спільним сумісним, так як констатації цього достатньо в мотивувальній частині судового рішення і правильним способом захисту у цьому випадку, з огляду на мету позивача за первісним позовом поділ майна подружжя, є саме визнання за ним права власності на 1/2 частину кожного зі спірних об`єктів.

А отже, первісний позов підлягає частковому задоволенню лише в частині визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частину спірного житлового будинку та 1/2 частину спірної земельної ділянки.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що у зустрічному позові слід відмовити у повному обсязі, так як первісні та зустрічні позовні вимоги повністю виключають один одного.

З огляду на часткове задоволення первісного позову та залишення зустрічного позову без задоволення на підставі ст. 141 ЦПК України суд стягує з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 3 842 грн., що пропорційно відповідає розміру задоволених вимог, а витрати ОСОБА_2 по сплаті судового збору залишає за нею.

Також суд відповідно до вимог ст. 137 ЦПК України та наданих представником позивача доказів дійшов висновку про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 33 332 грн. на надання професійної правничої допомоги.

При цьому, з огляду на низку тверджень сторін, що не стали предметом аналізу в даному рішенні, суд вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010).

З огляду на вищенаведене, керуючись ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 41 Конституції України, ст.ст. 15, 16, 321, 328, 355, 368, 372 ЦК України, ст. 57, 60, 68-71 СК України, ст.ст. 4, 5, 12, 13, 76-81, 141, 259, 263-268, 351, 352, 354 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на:

-1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями, житловою площею 80,7 кв.м, загальною площею 155,4 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1 ;

-1/2 частину земельну ділянку, кадастровий номер :02:001:0172, площею 0,1011 га, надану для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель, за адресою: АДРЕСА_1 .

У решті позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені витрати по сплаті судового збору в розмірі 3 842 грн. та 33 332 грн. на надання правової допомоги.

У задоволені зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного рішення суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Інформація про учасників справи:

Позивач за первісним позовом (відповідач за зустрічним позовом): ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_4 .

Відповідач за первісним позовом (позивач за зустрічним позовом): ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_5 .

Повне рішення суду складено 15.06.2023 року.

Суддя: Л.М. Ковальчук