"13" грудня 2023 р.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2023 року

м.Харків

Справа 642/4667/21

Провадження 2/642/1135/23

Ленінський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді Петрової Н.М.

секретаря судового засідання Усиченко К.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, -

ВСТАНОВИВ:

21.07.2021 року в провадження судді Ленінського районного суду м. Харкова Пашнєва В.Г. надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, а саме: здійснити поділ квартири АДРЕСА_1 , що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, та визнати за нею право спільної часткової власності на 2/3 частини квартири; визнати грошові кошти у розмірі 2 400 доларів США спільним сумісним майном; в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за позивачем право власності на частину грошових коштів та стягнути з ОСОБА_2 на її користь 1200 доларів США; визнати гараж, розташований за адресою: АДРЕСА_2 , за номером АДРЕСА_3 спільним сумісним майном, в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_2 право власності на частину гаража та стягнути судові витрати.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на те, що вона перебувала з відповідачем ОСОБА_2 в зареєстрованому шлюбі з 12.02.2011 по 13.07.2020. Від шлюбу у подружжя є спільна дитина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Під час шлюбу за сумісні кошти 30.11.2011 була придбана квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_4 , на підставі договору купівлі-продажу № 3186, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Дахно О.А. вартістю 26 500 доларів США без врахування витрат на ремонт.

З 07.03.2014 по 21.06.2016 подружжя отримало допомогу при народженні першої дитини та по вагітності та пологах у розмірі 36 878,73 грн., які вони вирішили обміняти на долари США та відкрити валютний депозитний рахунок на ім`я відповідача ОСОБА_2 у банківській установі АТ «Перший Український міжнародний банк». Також, в 2017 у спільну власність подружжя придбано гараж у ГК «Північний» у розмірі 1800 доларів США.

02.06.2020 між подружжям було узгоджено, підписано та посвідчено приватним нотаріусом Гнилицькою Т.В. договір між батьками про проживання, виховання та сплату аліментів на дитину.

Але, у зв`язку з тим, що між подружжям не досягнуто згоди щодо поділу майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, позивач звернулася до суду щодо вирішення зазначеного спору.

Ухвалою Ленінського районного суду м.Харкова від 26.07.2021 позовну заяву залишено без руху та надано строк для усунення недоліків (Т.1 а.с.101-102).

11.08.2021 до Ленінського районного суду м.Харкова надійшла уточнена позовна заява ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, в якій вона просить суд здійснити поділ квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_4 , що є об?єктом права спільної сумісної власності подружжя та визнати за ОСОБА_1 право спільної часткової власності на 2/3 частини квартири, визнати грошові кошти у розмірі 2400,00 дол. США спільним сумісним майном, в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину грошових коштів та стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1200,00 дол. США, визнати гараж, який розташований за адресою: АДРЕСА_5 спільним сумісним майном, в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_2 право власності на гараж, який розташований за адресою: АДРЕСА_5 та стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію 1/2 вартості зазначеного гаражу в сумі 21 400,00 грн. замість частини у праві спільної сумісної власності, судові витрати по справі стягнути з відповідача (Т.1 а.с.116-145).

Ухвалою суду від 12.08.2021 відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче судове засідання (Т.1 а.с.146).

02.09.2021 до суду від відповідача ОСОБА_2 надійшов відзив на позовну заяву, в якому він просить суд відмовити у задоволені позовних вимог в повному обсязі та стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати по оплаті професійної правничої допомоги в розмірі 6000 грн. В обґрунтування відзиву посилається на те, що позовна заява є безпідставною, оскільки грошові кошти, які отримано ОСОБА_1 за державною допомогою при народженні дитини витрачались за цільовим призначенням. Зазначає, що позивачем не доведено, що грошові кошти у розмірі 2 400 доларів США були спільними, крім того, позивачем не доведена саме сума в розмірі 2 400 доларів США, адже грошові кошти в такому розмірі ніколи не вносилися на рахунок банку під час шлюбу, тому такі твердження позивача є видуманими. Таким чином вважає, що у позивача не має підстав визнавати право власності на частину грошових коштів, які містяться на особистих рахунках відповідача, а також стягувати з нього грошові кошти у розмірі 1200,00 доларів США. Зазначає, що позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання гаражу № НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_2 спільним майном також є безпідставним, оскільки відповідач ОСОБА_2 ніколи не був власником даного гаражу, ще у шлюбі припинив членство у гаражному кооперативі та з 14.04.2020 не є членом ГК «Північний». Звертає увагу суду на неправдиву інформацію, яка надійшла від позивача, а саме: посилання позивача про те, що між ними не досягнуто згоди щодо поділу майна, що аліментів не вистачає для розвитку дитини, тому необхідно відступити від рівності часток про розподілі майна, оскільки між ними укладено Договір про проживання, виховання дитини та сплату аліментів на дитину, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Гнилицькою Т.В., до того ж позивач ніколи не зверталась до відповідача з проханням збільшити розмір аліментів або з відповідною позовною заявою до суду. Крім того, після розірвання шлюбу між відповідачем та позивачем в письмовій формі укладено Угоду про зобов`язання №1 від 09.06.2020 року, згідно п.1 якої визначено, що спільна квартира АДРЕСА_1 передається ОСОБА_2 , а ОСОБА_2 зобов`язується сплатити ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 13 000 доларів США до 01.08.2020. Всі умови та зобов`язання Угоди відповідач виконав, у визначені Угодою строки сплатив встановлену суму, про що є власноруч написані розписки ОСОБА_1 , проте для складання нотаріального договору позивач у визначений час не з`явилась, не повідомила про свою неявку, що підтверджується свідоцтвом, виданим приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Дахно О.А.. У зв`язку із невиконанням позивачем зобов`язань, ОСОБА_2 звернувся до суду з позовною заявою про визнання права власності, яка перебуває на розгляді в суді, справа № 642/2840/21 (Т.1 а.с.168-208).

14.09.2021 до Ленінського районного суду м.Харкова надійшло клопотання представника позивача - адвоката Суріна С.В., який діє на підставі ордеру про надання правової допомоги, про зупинення провадження по справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя до набрання чинності рішення Ленінського районного суду м.Харкова по справі 642/2840/21 за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору дійсним та визнання права власності (Т.1 а.с.211-215).

Ухвалою Ленінського районного суду м.Харкова від 21.09.2021 задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів, а саме: витребувано з АТ «ПУМБ» копії документів, що підтверджують рух коштів на депозитних, будь-яких інших рахунках, які були відкриті на ім`я ОСОБА_2 за період з 12.02.2011 по теперішній час, витребувано з гаражного кооперативу «Північний» документи, що підтверджують переоформлення, права володіння, та/або, але не виключно право користування гаражем/ машиномісцем, також квитанції, суми нарахування, які були внесені у вигляді пайових/поточних внесків на утримання гаражу/машиномісця за ОСОБА_2 , за період з 12.02.2011 по теперішній час, витребувано у ТОВ «Група компаній «Фокстрот», копії документів, що підтверджують факт працевлаштування та отриману заробітну платню (помісячно, із зазначенням складових заробітної плати ОСОБА_2 , за період з 12.02.2011 по теперішній час (Т.1 а.с.221).

Ухвалою суду від 21.09.2021 вжито заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту та заборони відчуження 2/3 частини квартири АДРЕСА_1 , яка на праві власності зареєстрована за ОСОБА_2 (Т.1 а.с.222-224).

Ухвалою Ленінського районного суду м.Харкова від 21.10.2021 зупинено провадження у справі до набрання чинності рішення Ленінського районного суду м.Харкова по справі 642/2840/21 за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору дійсним та визнання права власності (Т.2, а.с.91).

Постановою Харківського апеляційного суду від 28.01.2022 ухвалу Ленінського районного суду м.Харкова від 21.10.2021 про зупинення провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання грошових коштів і гаража спільним сумісним майном подружжя, стягнення грошових коштів та компенсації вартості частки у майні, визнання права особистої власності на гараж скасовано, справу в цій частині направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції, ухвалу Ленінського районного суду м.Харкова від 21.10.2021 про зупинення провадження у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на 2/3 частини квартири залишено без змін (Т.2 а.с.133-135).

Згідно розпорядження Верховного Суду України від 14.03.2022 № 7/0/9-22 територіальну підсудність судових справ Ленінського районного суду м.Харкова змінено на Київський районний суд м.Полтави.

Ухвалою судді Київського районного суду м.Полтави від 02.05.2023 ОСОБА_4 прийнято до провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, призначено підготовче засідання в порядку загального позовного провадження (Т.2 а.с.138).

30.05.2023 до Київського районного суду м.Полтави надійшла заява ОСОБА_1 про направлення справи за підсудністю, в якій вона просить цивільну справу №642/4667/21 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя направити за підсудністю до Ленінського районного суду м.Харкова (Т.2 а.с.143).

21.06.2023 до Київського районного суду м.Полтави надійшов відзив ОСОБА_2 на позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, в якому він просить суд стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати по оплаті професійної правничої допомоги, відмовити у задоволені позовних вимог позивача ОСОБА_1 в повному обсязі, посилаючись на те, що позовна заява є безпідставною та необґрунтованою, оскільки грошові кошти, які отримано за державною допомогою при народженні дитини, витрачались за цільовим призначенням. Зазначає, що позивачем не доведено, що грошові кошти у розмірі 2 400 доларів США були спільними, до того ж не зрозуміло звідки взялась сума в розмірі 2 400 доларів США, адже така сума ніколи не вносилася на рахунок банку під час шлюбу, тому такі твердження позивача є видуманими та у позивача не має підстав визнавати право власності на частину грошових коштів, які містяться на особистих рахунках відповідача, а також стягувати з нього грошові кошти у розмірі 1200,00 доларів США. Зазначає, що позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання гаражу № НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_2 спільним майном є безпідставним, оскільки відповідач ОСОБА_2 ніколи не був власником даного гаражу, ще у шлюбі припинив членство у гаражному кооперативі та з 14.04.2020 не є членом кооперативу. Також зазначає, що посилання позивача про те, що між ними не досягнуто згоди щодо поділу майна та у зв`язку із тим, що аліментів не вистачає для розвитку дитини має бути відступлено від рівності часток про розподілі майна є неправдивою інформацією, оскільки між ними укладено Договір між батьками про проживання, виховання дитини та сплату аліментів на дитину, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Гнилицькою Т.В., до того ж позивачка ніколи не зверталась до нього з проханням збільшити розмір аліментів або з відповідною позовною заявою до суду, крім того, після розірвання шлюбу між відповідачем та позивачем в письмовій формі укладено Угоду про зобов`язання №1 від 09.06.2020 року, усі умови та зобов`язання Угоди відповідач виконав, у визначені Угодою строки сплатив встановлену суму, проте для складання нотаріального договору позивачка у визначений час не з`явилась. У зв`язку із невиконанням позивачем зобов`язань, ОСОБА_2 звернувся до суду з позовною заявою про визнання права власності (Т.2 а.с.155-179).

Ухвалою Київського районного суду м.Полтави від 19.06.2023 цивільну справу №642/4667/21 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя передано на розгляд до Ленінського районного суду м.Харкова за підсудністю (Т.2 а.с.181).

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи муж суддями від 27.07.2023 вищевказана цивільна справа надійшла в провадження судді Петрової Н.М. (Т.3 а.с.2)

31.07.2023 ухвалою судді Ленінського районного суду м. Харкова Петрової Н.М. цивільну справу прийнято до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі, призначено підготовче судове засідання (Т.3 а.с.3).

16.08.2023 відповідач ОСОБА_2 направив суду відзив на позовну заяву, в якому він просить суд відмовити у задоволені позовних вимог позивача ОСОБА_1 в повному обсязі, стягнути з ОСОБА_1 на його користь витрати по оплаті професійної правничої допомоги в розмірі 4000 грн. В обгрунтування відзиву посилається на той факт, що позовна заява є безпідставною та необґрунтованою, оскільки грошові кошти, які отримано за державною допомогою при народженні дитини, витрачались за цільовим призначенням. Зазначає, що позивачем не доведено, що грошові кошти у розмірі 2 400 доларів США були спільними, до того ж не зрозуміло звідки взялась сума в розмірі 2 400 доларів США, адже така сума ніколи не вносилася на рахунок банку під час шлюбу, тому такі твердження позивача є видуманими та у позивача не має підстав визнавати право власності на частину грошових коштів, які містяться на особистих рахунках відповідача, а також стягувати з нього грошові кошти у розмірі 1200,00 доларів США. Зазначає, що позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання гаражу № НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_2 спільним майном є безпідставним, оскільки відповідач ОСОБА_2 ніколи не був власником даного гаражу, ще у шлюбі припинив членство у гаражному кооперативі та з 14.04.2020 не є членом кооперативу. Також зазначає, що посилання позивача про те, що між ними не досягнуто згоди щодо поділу майна та у зв`язку із тим, що аліментів не вистачає для розвитку дитини має бути відступлено від рівності часток про розподілі майна є неправдивою інформацією, оскільки між ними укладено Договір між батьками про проживання, виховання дитини та сплату аліментів на дитину, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Гнилицькою Т.В., до того ж зазначає, що позивачка ніколи не зверталась до нього з проханням збільшити розмір аліментів або з відповідною позовною заявою до суду. Крім того, звертає увагу суду, що 30.11.2011 року на ім`я відповідача ОСОБА_2 придбана квартира АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Дахно О.А., за реєстровим №3186, після розірвання шлюбу між відповідачем та позивачем вирішено розподілити майно, яке набуте у шлюбі, а саме: ОСОБА_2 має сплатити компенсацію за частку спільного майна ОСОБА_1 , яка в свою чергу надає згоду при укладанні договору про поділ спільного майна подружжя, що в особисту приватну власність ОСОБА_2 переходить вищевказана квартира, також визначена грошова сума, яка мала перейти позивачці та визначена домовленість про укладання нотаріального договору. Зазначає, що 09.06.2020 року в письмовій формі укладено Угоду про зобов`язання №1, усі умови та зобов`язання Угоди відповідач виконав, у визначені Угодою строки сплатив встановлену суму, проте для складання нотаріального договору позивачка у визначений час не з`явилась. У зв`язку із невиконанням позивачем своїх зобов`язань, ОСОБА_2 звернувся до суду з позовною заявою про визнання права власності, яка на даний час знаходиться у Київському районному суду м.Полтави №642/2840/21 (Т.3 а.с.10-36).

30.08.2023 від позивача ОСОБА_1 до суду надійшла відповідь на відзив, відповідно до якої просить суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, судові витрати покласти на відповідача. Зазначила, що пояснення відповідача у відзиві не відповідають дійсним обставинам справи, оскільки, перебуваючи у шлюбі, відповідач в 2017 році придбав гараж (металевий) шляхом набуття членства в кооперативі ГК «ПІВНИЧНИЙ» за адресою: м.Харків, вул. Велика Панасівська, буд.232 за №31, платив членські внески, перед розірванням шлюбу «переоформив» його на рідного брата, державної реєстрації відповідно до закону не оформлював. Зазначає, що грошові кошти, які відкривалися у відділенні № 2 «ПУМБ» в м.Харкові відповідач після розірвання шлюбу використав на свій розсуд, а єдиною угодою, яка була укладена між сторонами, є тільки Договір між батьками про проживання, виховання дитини та сплату аліментів на утримання сина, інших угод між ними не укладалося (Т.3 а.с.40-48).

04 вересня 2023 року представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Сурін С.В. подав до суду заперечення, відповідно до яких зазначає, що відповідач не оформлював право власності на металевий гараж у ГК «Північний», розташований за адресою: м.Харків, вул.Велика Панасівська, 232 за № 31, вказав, що позивачем не надано суду жодного доказу на підтвердження вказаного. Крім того, позивачем не надано доказів щодо перебування спільних коштів на депозитних рахунках відповідача. Вказав, що між сторонами було вирішено питання щодо розподілу спільного майна подружжя, а саме: квартири АДРЕСА_1 , була підписана угода про зобов`язання, які позивач не виконала та не з`явилася до нотаріуса на укладення нотаріальної угоди про поділ майна подружжя, про що суду надано докази. Крім того зазначив, що на розгляді в Київському районному суді м.Полтави перебуває цивільна справа за його позовом до ОСОБА_1 про визнання права власності на спірну квартиру (№642/2840/21). В рамках цього провадження ухвалою Ленінського районного суду м.Харкова від 21.10.2021 зупинено провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя до набрання законної сили рішенням суду у справі №642/2840/21. Постановою Харківського апеляційного суду від 28.01.2022 ухвалу Ленінського районного суду м. Харкова від 21 жовтня 2021 року про зупинення провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання грошових коштів і гаража спільним сумісним майном подружжя, стягнення грошових коштів та компенсації вартості частки у майні, визнання права особистої власності на гараж скасовано, справу в цій частині направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції. Ухвалу Ленінського районного суду м.Харкова від 21 жовтня 2021 року про зупинення провадження про визнання права власності на 2/3 частини квартири залишено без змін. Просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі (Т.3 а.с.50-52).

Ухвалою Ленінського районного суду м.Харкова від 21.09.2023 підготовче провадження по справі закрито, справу призначено до судового розгляду (Т.3 а.с.59-60).

В судове засідання позивач ОСОБА_1 та її представник адвокат Ременцова А.В. не з`явилися, про час та дату розгляду справи повідомлені належним чином, своєчасно, надали суду заяву про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримують в повному обсязі, просять суд їх задовольнити (Т.3, а.с.66).

Відповідач ОСОБА_2 та його представник - адвокат Сурін С.В. в судове засіданні не з`явилися, про час та дату розгляду справи повідомлені належним чином, своєчасно, надали суду заяву про розгляд справи за їх відсутності, заперечували проти задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності.

У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, у відповідності до положень ч.2 ст. 247 ЦПК України, судом не здійснювалося.

Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Так, частиною 1 ст.2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст.ст. 4,5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду по захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Положеннями ч. 1ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно зі ст.12 ЦПК України та відповідно до ч.ч.1,5 та 6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасникам справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Частиною 2 статті 78 ЦПК України зазначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Так, власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном.

Норми Сімейного кодексу України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них.

За правилами ч.3 ст. 368 ЦК України, ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності.

Застосовуючи норму статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен встановити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно з частиною третьою якої, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 СК України, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя.

Зі змісту зазначених норм випливає, що критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 Цивільного кодексу України).

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Згідно з роз`ясненнями, що містяться в пп. 23, 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. ст.60,69 СК України, ч. 3 ст.368 ЦК України), відповідно до ч. ч. 2, 3ст. 325 ЦК України, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 24 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», до складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Частиною 3 ст. 368 ЦК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення.

Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення.

Судом встановлено, що відповідно до копії свідоцтва про шлюб Серії НОМЕР_2 сторони ОСОБА_1 і ОСОБА_2 12.02.2011 зареєстрували шлюб (Т.1 а.с.13).

Від шлюбу сторони мають мають неповнолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження Серія НОМЕР_3 (Т.1 а.с.14).

02.06.2020 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали Договір про проживання, виховання дитини та сплату аліментів, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гнилицькою Т.В. (Т.1 а.с.15-16).

Відповідно договору купівлі-продажу від 13.11.2011, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Дахно О.А., під час шлюбу сторони придбали квартиру АДРЕСА_1 (Т.1 а.с.18-19).

Право власності на зазначену квартиру зареєстровано за відповідачем ОСОБА_2 , що підтверджується витягом з Державного реєстру правочинів від 30.11.2011, Витягом про державну реєстрацію прав, Інформацією з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта (Т.1 а.с.20-22).

Отже, з матеріалів справи вбачається, а також не заперечується сторонами, що спірну квартиру придбано у шлюбі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

У відповідності до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Заочним рішенням Ленінського районного суду м.Харкова від 13.07.2020 шлюб між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 розірвано (Т.1 а.с. 17).

Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином вищевказані обставини доказуванню не підлягають.

Як встановлено в судовому засіданні, ухвалою Ленінського районного суду м.Харкова від 21.10.2021 зупинено провадження у справі до набрання чинності рішення Ленінського районного суду м.Харкова по справі 642/2840/21 за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору дійсним та визнання права власності (Т.2, а.с.91).

Постановою Харківського апеляційного суду від 28.01.2022 ухвалу Ленінського районного суду м.Харкова від 21.10.2021 про зупинення провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання грошових коштів і гаража спільним сумісним майном подружжя, стягнення грошових коштів та компенсації вартості частки у майні, визнання права особистої власності на гараж скасовано, справу в цій частині направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції, ухвалу Ленінського районного суду м.Харкова від 21.10.2021 про зупинення провадження у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на 2/3 частини квартири залишено без змін (Т.2 а.с.133-135).

На час ухвалення рішення по даній справі, у суду не має відомостей про набрання законної сили рішення по цивільній справі № 642/2840/21 за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору дійсним та визнання права власності.

Позивачем суду надано копію ухвали Київського районного суду м.Полтави по цивільній справі № 642/2840/21 від 28.11.2023 про залишення позовної заяви без розгляду з Єдиного державного реєстру судових рішень. Але, суд не визнає вказаний доказ належним, виходячи з наступного.

Так, статтею 81 ЦПК України закріплено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до статті 95 ЦПК України, письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством.

Відповідно до ч.2 ст. 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

До справи позивач додала копію ухвали Київського районного суду м.Полтави по цивільній справі №642/2840/21 від 28.11.2023 про залишення позовної заяви без розгляду, але без зазначення сторін, яких вона стосується, не завірену належним чином, без відмітки про набрання законної сили (Т.3 а.с.70-71).

Таким чином, при розгляді даної цивільної справи, судом не вирішувалося питання про поділ сумісно придбаної квартири АДРЕСА_1 .

Крім того, подружжя ОСОБА_6 , зі слів позивача ОСОБА_1 , придбало гараж, який розташований за адресою: АДРЕСА_2 за АДРЕСА_3 , за 1800 доларів США, що складає згідно оцінці суб`єкта оціночної діяльності ФОП ОСОБА_7 , 42 800 грн. (Т.1 а.с.139-144).

До матеріалів справи долучено копію членської книжки автолюбителів № 31, згідно якої ОСОБА_8 прийнятий до спільноти автолюбителів «Північний» (Т.1 а.с.23-24). Інформації, хто такий ОСОБА_8 та яке відношення ця особа має до сім`ї ОСОБА_6 , суду не надано.

Членську книжку автолюбителів №31 спільноти автолюбителів «Північний», оформлену на ОСОБА_8 , суд визнає є неналежним та недопустими доказом набуття права власності на спірний гараж ОСОБА_2 .

Будь - яких інших доказів належності ОСОБА_2 гаражу, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 за АДРЕСА_3 , суду не надано.

Таким чином, з урахуванням вищезазначеного, суд приходить до висновку, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів того, що гараж № НОМЕР_1 в ГК «Північний» є майном, яке було набуто сторонами в період шлюбу, не надано доказів права власності на зазначено майно, доказів сплати пайових внесків за зазначений гараж, тому позовні вимоги в частині визнання права власності на гараж № НОМЕР_1 в ГК «Північний» та визнання його спільним майном подружжя задоволенню не підлягають.

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 про визнання за нею права власності на 1/2 частину грошових коштів у розмірі 1 200 доларів США, суд приходить до наступного висновку.

Так, за період перебування сторін в зареєстрованому шлюбі, на ім`я ОСОБА_2 в АТ «ПУМБ» відкрито депозитний рахунок (Т.2 а.с.1-2)

Як вбачається із інформації про рух коштів на банківському рахунку ОСОБА_2 , відкритого в банку «ПУМБ» за період з 2012 по 12.07.2020 (до розірвання шлюбу), розмір депозиту на момент розірвання шлюбу складає 1 037,98 доларів США (Т.2 а.с.69).

Законом України «Про банки і банківську діяльність» передбачено, що вклад (депозит) - де кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору.

Відповідно до пункту 10.20. Постанови НБУ від 12 листопада 2003 року №492 «Про затвердження Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах» з вкладного (депозитного) рахунка фізичної особи - резидента в іноземній валюті за розпорядженням вкладника або за його дорученням кошти повертаються шляхом виплати готівкою; перерахування на власний поточний або власний вкладний (депозитний) рахунок в іноземній валюті.

Грошові кошти, які були внесені за час зареєстрованого шлюбу та обліковувалися на розрахунковому рахунку, є спільним майном подружжя, а тому підлягають поділу між ними в рівних частках. Дана позиція викладена у постанові Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 3756/14404 (провадження №61-24789св18).

Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_1 щодо визнання спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 грошових коштів, які перебували на депозитному рахунку ОСОБА_2 та визнання за нею права власності на 1/2 частину цих грошових коштів, підлягають задоволенню, але не в тому розмірі, як нею заявлені, а саме в розмірі суми, яка перебувала на депозитному рахунку на час розірвання шлюбу 1 037,98 доларів США.

Належних та допустимих доказів того, що неповнолітній син сторін ОСОБА_9 , 2014 року народження, знаходиться виключно на утриманні позивача ОСОБА_1 та дитина отримує аліменти від відповідача ОСОБА_2 , які при цьому становлять недостатній розмір для забезпечення його фізичного, духовного розвитку та лікування, суду не надано.

Адже сторонами 02.06.2020 укладено Договір про проживання, виховання дитини та сплату аліментів, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гнилицькою Т.В., визначено розмір аліментних зобов`язань, прав та обов`язків сторін щодо виховання дитини тощо (Т.1 а.с.15-16).

Суду не надано доказів щодо звернення ОСОБА_1 до ОСОБА_2 з пропозиціями щодо зміни розміру аліментів.

Проживання дитини з позивачем, з огляду на встановлені судом обставини, та положення статті 70 СК України, само по собі не є підставою для збільшення частки одного з подружжя. Наявність інших обставин, за яких можливе відступлення від засад рівності часток подружжя при поділі спірної квартири, позивачем не доведено.

Таким чином, частки сторін у праві власності подружжя є рівними, та у суду не має правових підстав щодо відступу від рівності часток подружжя та збільшення частки позивача з метою якнайкращого забезпечення інтересів дитини відповідно до ч.3 ст.70 Сімейного кодексу України.

Аналогічний висновок викладено в постанові Верховного Суду від 27.12.2019 у справі №297/2837/17 (провадження № 61-7846св19).

Відповідно до ч. 1ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З матеріалів справи вбачається, що при подачі позовної заяви до суду ОСОБА_1 сплачено судовий збір у розмірі 5100 грн (Т.1 а.с.8). Позовні вимоги задоволено частково (24,71%), таким чином з відповідача підлягає стягненню на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1 259,70 грн.

Вирішуючи питання про відшкодування відповідачу витрат на правову допомогу, суд виходить з наступного.

Як передбачено ст.15 ЦПК України - учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Витрати на професійну правничу допомогу відносяться до витрат, пов`язаних з розглядом справи п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України, та становлять одну із складових судових витрат ч.1 ст.133 ЦПК України.

На підтвердження понесених витрат на правову допомогу суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до ч. 5 ст. 135 ЦПК України сума забезпечення витрат на професійну правничу допомогу визначається судом з урахуванням приписів ч. 4 ст. 137, ч. 7 ст. 139 та ч. 3 ст. 141 цього Кодексу, а також їх документального обґрунтування.

За змістом ст. 137 ЦПК України (1) витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. (2) За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. (3) Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. (4) Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. (5) У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. (6) Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно із ч. 3 ст. 141 ЦПК при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Частиною 8 ст. 141 ЦПК передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду від 30 вересня 2009 року за № 23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Отже, з викладеного встановлено, що до правової допомоги належать й консультації та роз`яснення з правових питань; складання заяв, скарг та інших документів правового характеру, представництво у судах тощо.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12.10.2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10.12.2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23.01.2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26.02.2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28.11.2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Так, суду надано Договір № 01-03/21 про надання правової допомоги від 05.03.2021, укладений між ОСОБА_2 та адвокатським об`єднанням «Альфа-Експерт», Додаток № 1 до Договору № 01-03/21 від 05.03.2021 щодо обсягу правової допомоги в межах даного Договору, Акт № 1 про надання правової допомоги від 11.12.2023, відповідно до якого загальний розмір наданої правової допомоги складає 15 850 грн., квитанцію до прибуткового касового ордера № 01-12/23 від 11.12.2023 про сплату 15 850 грн. на рахунок АО «Альфа-Експерт».

Суду не надходили клопотання позивача щодо зменшення витрат на правову допомогу, а отже, так як позовні вимоги задоволено частково, то суд прийшов до висновку про стягнення з ОСОБА_1 на користь відповідача витрати на правову допомогу у розмірі 11 933,47 грн. (75,29 %) згідно принципу пропорційності.

Згідно зі статтями 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За змістом статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовим і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга статті 78 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (стаття 80 ЦПК України).

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відсутність позиції відповідача по суті позову не є підставою для задоволення позовних вимог, якщо вони не обґрунтовані та доказово не підтверджені.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити суду, та відмінності, які існують в державах учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень (Проніна проти України, № 63566/00, пр. 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 р.).

На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 4, 5, 6, 7, 12, 13, 43, 76-82, 89, 141, 206, 247, 258, 259, 263-265, 354, 355 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя - задовольнити частково.

Визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 1 037,98 (одна тисяча тридцять сім доларів 98 центів) доларів США.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на частину грошових коштів у розмірі 518,99 (п`ятсот вісімнадцять доларів 99 центів) доларів США.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1 259,70 (одна тисяча двісті пятдесят девять грн. 70 коп.) грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правову допомогу у розмірі 11 933,47 (одинадцять тисяч дев`ятсот тридцять три грн. 47 коп.) грн.

Рішення може бути оскаржено до Харківського апеляційного суду через Ленінський районний суд м.Харкова шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Сторони:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , паспорт НОМЕР_4 , РНОКПП НОМЕР_5 , адреса місця проживання: АДРЕСА_6 .

Представник позивача: адвокат Ременцова Аліса Василівна, свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю № 2070, видане Радою адвокатів Харківської області 22.02.2017, адреса: 61003, м.Харків, пров.Короленка, 10

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , паспорт НОМЕР_6 , РНОКПП НОМЕР_7 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_7 .

Представник відповідача: адвокат Сурін Семен Валерійович, свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю № 002350, видане Радою адвокатів Харківської області 22.05.2019, адреса: 61003, м.Харків, вул.Руставелі, 28/1

Веб-адреса цього документу у Єдиному державному реєстрі судових рішень http://reyestr.court.gov.ua/ з посиланням на номер справи.

Повне рішення складено 18.12.2023.

Суддя Наталя ПЕТРОВА