ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2023 року

м. Хмельницький

Справа № 689/2537/21

Провадження № 22-ц/4820/1117/23

Хмельницький апеляційний суд у складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Гринчука Р.С., Спірідонової Т.В., Янчук Т.О.,

секретар судового засідання Кошельник В.М.,

з участю сторін та їх представників,

розглянув у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 03 квітня 2023 року, суддя Шевчик О.М., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Хмельницького районного нотаріального округу Хмельницької області Стожик Наталія Василівна, ОСОБА_3 , про визнання недійсним спадкового договору,

встановив:

В грудні 2021 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсним спадкового договору, укладеного 11.11.2020 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 .

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що 11.11.2020 року між її рідною тіткою, ОСОБА_4 , та ОСОБА_2 було укладено спадковий договір, посвідчений приватним нотаріусом Ярмолинецького районного нотаріального округу Хмельницької області Стожик Н.В., зареєстрований в реєстрі за №1595.

Згідно з умовами цього договору, ОСОБА_2 зобов`язувався утримувати ОСОБА_4 до її смерті, виконувати передбачені в договорі розпорядження ОСОБА_4 , і в разі її смерті набував право власності на належне відчужувачу майно, квартиру АДРЕСА_1 . ОСОБА_2 зобов`язувався поховати ОСОБА_4 за обрядами православної церкви та встановити надгробок з чорного мармуру, вартістю не більше восьми тисяч гривень. Вартість матеріального забезпечення (харчування, одягу, догляду та необхідної допомоги) визначена сторонами в розмірі одна тисяча гривень на місяць.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла.

Вона є єдиним спадкоємцем за законом після смерті ОСОБА_4 .

Вважає оспорюваний договір таким, що укладений всупереч дійсної волі померлої та на вкрай невигідних для неї умовах.

ОСОБА_2 застосував до ОСОБА_4 фізичне та психологічне насильство, постійний емоційний тиск, скористався її безпорадним станом, в якому ОСОБА_4 перебувала внаслідок тривалої тяжкої онкологічної хвороби. Поховання ОСОБА_4 відбулось без дотримання обрядів православної церкви та без встановлення надгробку з чорного мармуру на могилі ОСОБА_4 .

Рішенням Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 03.04.2023 року в задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову суд виходив з того, що ОСОБА_4 добровільно переїхала проживати до відповідача, добровільно перебувала у нього та добровільно уклала спадковий договір, будучи дієздатною та усвідомлюючи значення своїх дій до дня смерті. Сім`я ОСОБА_5 здійснювала належний догляд за ОСОБА_4 , її утримання та лікування. Стороною позивача не доведено, що спадковий договір був укладений на вкрай невигідних умовах. Судом встановлено, що ОСОБА_4 за час проживання у сім`ї відповідача отримувала належні догляд та лікування.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просила рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

В обґрунтування скарги зазначила, що ОСОБА_4 мала вади зору, що підтвердив відповідач, у зв`язку з чим остання не могла ознайомитися належним чином із усіма умовами спадкового договору, нотаріус уголос не прочитував їй текст документа, у зв`язку із чим ОСОБА_4 не могла здійснити вільне об`єктивне волевиявлення, на що суд першої інстанції уваги не звернув.

На ім`я відповідача померлою також було складено довіреність, згідно з якою він міг розпоряджатися пенсією ОСОБА_4 , яка була за розміром втричі більша ніж розмір грошового утримання, передбаченого спірним договором, що свідчить про очевидну несправедливість договору.

ОСОБА_2 , всупереч умовам спадкового договору, не провів поховання ОСОБА_4 згідно з православним обрядом, оскільки ним не виконано відповідного порядку та не дотримано атрибутів такого обряду, що свідчить про відсутність наміру ОСОБА_2 належним чином виконувати вимоги спадкового договору.

В свою чергу, приватний нотаріус не здійснив покладені на неї функції щодо контролю за виконанням умов спадкового договору.

Спадковий договір укладався ОСОБА_2 без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином, що свідчить про його фіктивність, відтак про додаткову підставу для визнання його недійсним.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 зазначив, що доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, невиконання ОСОБА_2 умов договору не є підставою його недійсності. ОСОБА_4 уклала із ОСОБА_2 оспорюваний договір вільно та повно усвідомлюючи його правову природу та наслідки. Просив стягнути з ОСОБА_1 5000грн. витрат на правову допомогу, понесених ним в суді апеляційної інстанції.

В судовому засіданні апелянт та його представник підтримали доводи апеляційної скарги, проти задоволення заяви ОСОБА_2 про стягнення витрат на професійну правничу допомогу заперечили.

Відповідач та його представник в суді проти апеляційної скарги заперечили, підтримали рішення суду першої інстанції. Просили стягнути апеляційний суд стягнути з апелянта 5000 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Заслухавши пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про необхідність залишення без задоволення апеляційної скарги з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Встановлено, що 11.11.2020 року між ОСОБА_4 (відчужувачем) та ОСОБА_2 (набувачем) укладено спадковий договір, згідно з яким набувач зобов`язується виконувати передбачені в ньому розпорядження відчужувача і в разі його смерті набуває право власності на належне відчужувачу майно, а саме, квартиру АДРЕСА_1 (т. 2, а.с. 3-4).

Згідно з п.п. 7, 8 спадкового договору, ОСОБА_2 зобов`язався довічно повністю утримувати ОСОБА_4 , забезпечуючи її харчуванням, одягом, доглядом, необхідною допомогою, а також забезпечувати згідно з рецептами лікарів належними лікувальними засобами. Після смерті відчужувача поховати її на кладовищі в місті Хмельницькому за обрядами православної церкви, встановити надгробок з чорного мармуру вартістю не більше восьми тисяч гривень.

Вартість матеріального забезпечення (харчування, одягу, догляду та необхідної допомоги) визначена сторонами в розмірі 1000 грн. на місяць (т. 2, а.с. 3-4).

Договір посвідчений приватним нотаріусом Хмельницького районного нотаріального округу Хмельницької області Стожик Н.В. (т. 2, а.с. 3-4).

У зв`язку з хворобою та похилим віком відчужувача, на її прохання спадковий договір посвідчено за адресою: АДРЕСА_2 (т. 2, а.с. 3-4).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла (т. 1, а.с. 24).

Як вбачається зі змісту лікарського свідоцтва про смерть №274 від 24.12.2020 року, причиною смерті ОСОБА_4 була ендогенна ракова інтоксикація (а.к.п. 8 - кримінальне провадження №0000228 від 25.12.2020 року).

ОСОБА_1 є племінницею ОСОБА_4 (т. 1, а.с. 22, т. 2, а.с. 94-95). Спадкоємицею ОСОБА_4 за заповітом є ОСОБА_3 (т. 1, а.с. 121-142).

Відповідно до довідки приватного нотаріуса Хмельницького районного нотаріального округу Хмельницької області Мілашевської А.В. №19/02-14 від 15.02.2023 року, після смерті ОСОБА_4 була заведена спадкова справа №2-2021 від 19.01.2021 року, на підставі заяви про прийняття спадщини за законом від ОСОБА_1 (т. 2, а.с. 77).

Свідок ОСОБА_6 в суді пояснила, що працює сімейним лікарем КНП «Ярмолинецький центр ПМСД». Вона бачила ОСОБА_4 один раз, коли ОСОБА_2 попросив оглянути її, вона ще не була її сімейним лікарем. Вона запитала ОСОБА_4 , чого вона має бути її сімейним лікарем, на що та відповіла, що тепер буде жити тут. Потім вона уклала з нею договір і стала її сімейним лікарем. У ОСОБА_4 були скарги, вона не могла сідати, проходила медичне обстеження. Свідок зазначила, що оглядала ОСОБА_4 за 2-3 тижні до її смерті. Вона лежала в ліжку, біля неї була теща ОСОБА_2 . ОСОБА_4 потребувала стороннього догляду, але скарг на те, що її примусово утримують в будинку, вона не висловлювала. Коли вона спілкувалася з ОСОБА_4 , то остання була в повній свідомості, адекватно відповідала на питання.

Свідок ОСОБА_7 пояснила, що вона проживала в одній квартирі з ОСОБА_1 з 2018 року, до смерті батька позивача в 2020 році. З позивачем у неї дружні відносини. Після смерті свого батька, позивач кожен день відвідувала тітку. ОСОБА_4 була здорова, самостійно ходила. Коли ОСОБА_1 просила, ОСОБА_7 приходила до неї. У ОСОБА_4 не було скарг на позивача, конфліктів між ними теж не було.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження №0000064, яке відкрите на підставі заяви ОСОБА_4 про вчинення кримінального правопорушення від 23.11.2020 року, остання вказувала, що на момент написання заяви мала проблеми з опорно-руховим апаратом та потребувала постійного догляду, тому що фактично є лежачою людиною. Вона усвідомила відношення та бездіяльність племінниці до свого батька, її брата, а також до неї, як до тітки, та її жагу до матеріальних цінностей щодо заволодіння її майном, тому, порадившись зі своїми братами, які проживають за межами території України, прийняла остаточне рішення укласти спадковий договір із ОСОБА_2 , який проживає в АДРЕСА_2 . Сім`я ОСОБА_5 є дітьми цивільної дружини її покійного брата. Цей договір забезпечує її старість і належний догляд. Її племінниця, ОСОБА_1 , дізнавшись про те, що вона уклала спадковий договір, намагається зробити все, щоб визнати цей договір недійсним (а.к.п. 10-13).

Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Пунктом 2 частини першої статті 16 ЦК України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

У ст. 627 ЦК України зазначено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).

Відповідно до ст.ст. 1302, 1304 ЦК України, за спадковим договором одна сторона (набувач) зобов`язується виконувати розпорядження другої сторони (відчужувача) і в разі його смерті набуває право власності на майно відчужувача. Спадковий договір укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, а також державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.

Частиною третьою статті 203 ЦК України встановлено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Позивач ОСОБА_1 , спадкоємець ОСОБА_4 , посилається на недійсність спадкового договору, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , у зв`язку з тим, що такий правочин укладений під впливом тяжкої для ОСОБА_4 обставини, її хвороби, та на вкрай невигідних для ОСОБА_4 умовах, із застосуванням до неї фізичного та психологічного тиску.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Частиною першою статті 233 ЦК України визначено, що правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Разом з тим правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі.

Наявність тяжкої обставини, що змусила особу вчинити правочин, має довести сторона, яка такий правочин оспорює. Предметом доказування також є той факт, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було би вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Тяжкі обставини мають вплинути на особу таким чином, що спонукають її вчинити правочин на вкрай невигідних для неї умовах. Умови мають бути очевидно невигідними для особи, яка уклала цей правочин, і бути наявними саме в момент вчинення правочину (постанова Верховного Суду від 19.08.2020 року у справі №520/12674/14-ц).

Отже, правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин.

Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах (постанова Верховного Суду від 01.11.2022 року у справі №265/4292/17-ц).

Відповідно до частини першої статті 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.

У разі вчинення правочину під впливом насильства формування волі особи, яка вчиняє правочин, відбувається внаслідок втручання стороннього фактора - фізичного чи психічного тиску з боку контрагента або іншої особи з метою спонукання до вчинення тих дій, які особа не бажала б вчинити без наявності таких фізичних чи психічних страждань.

При вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 ЦК України), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов`язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім`ї, родичів тощо або їх майна (пункт 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»).

Під насильством розуміється фізичний або психічний тиск на особу з метою примушення її до вчинення правочину. Насильство може мати будь-які прояви: фізичне насильство (катування, биття, заподіяння болі); психічне насильство (залякування, загроза вбивством, заподіянням тілесних ушкоджень самій особі або її близьким); насильство дією (викрадення дитини, пошкодження майна особи).

Для визнання правочину недійсним підлягають доведенню наступні обставини: 1) факт застосування до потерпілої сторони правочину фізичного чи психологічного тиску з боку іншої сторони чи з боку третьої особи; 2) вчинення правочину проти справжньої волі; 3) наявність причинного зв`язку між фізичним або психологічним тиском і вчиненням правочину, який оспорюється (постанова Верховного Суду від 23.09.2020 року у справі №127/7945/18).

Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом України «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України (частина перша статті 39 Закону України «Про нотаріат»).

Таким актом є, зокрема, Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року №296/5 (далі - Порядок вчинення нотаріальних дій).

Пунктом 1 глави 3 розділу І Порядку вчинення нотаріальних дій, (тут і далі в редакції, чинній на час посвідчення нотаріусом оспорюваного договору), при вчиненні нотаріальної дії нотаріус установлює особу, що звернулася за вчиненням нотаріальної дії.

Відповідно до пункту 1 глави 4 розділу І Порядку вчинення нотаріальних дій, дієздатність громадянина, що звернувся за вчиненням нотаріальної дії, перевіряється нотаріусом на підставі наданих документів, передбачених статтею 43 Закону України «Про нотаріат», що підтверджують його вік, а також на підставі переконаності нотаріуса в результаті проведеної розмови та роз`яснення наслідків вчинення нотаріальної дії у здатності цієї особи усвідомлювати значення цієї нотаріальної дії, її наслідків та змісту роз`яснень нотаріуса, а також відповідності волі і волевиявлення особи щодо вчинення нотаріальної дії.

Згідно з пунктом 6 глави 3 розділу І Порядку вчинення нотаріальних дій, у разі якщо за фізичну особу, яка внаслідок фізичної вади або хвороби не може власноручно підписати правочин і заяву або інший документ, підписує інша фізична особа, нотаріус установлює особу громадянина, що бере участь у нотаріальній дії, і особу громадянина, який підписався за нього

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно із усталеною практикою Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Пономарьов проти України», «Рябих проти Російської Федерації», «Нєлюбін проти Російської Федерації»), повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію.

Як вбачається зі спадкового договору, зміст ст.ст. 377, 1302-1308 ЦК України, ст. 65 СК України, сторонам роз`яснені (п. 16 Договору), своїми підписами під текстом цього договору сторони ствердили, що зміст документа та його правові наслідки їм зрозумілі, а правочин повністю відповідає їхньому волевиявленню. Договір підписано сторонами у присутності нотаріуса. Особи сторін встановлено, їх дієздатність перевірено.

Встановивши, що укладення оспорюваного договору відповідало вільному волевиявленню ОСОБА_4 , суд дійшов правильного висновку про необґрунтованість та недоведеність позовних вимог ОСОБА_1 щодо визнання недійсним спадкового договору з підстав укладення його під впливом тяжких обставин для ОСОБА_4 чи то внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони.

Сам по собі факт наявності тяжкої хвороби ОСОБА_4 ще не свідчить про укладення нею правочину під впливом тяжкої обставини та на вкрай невигідних для неї умовах. Позивачем не доведено, що за відсутності хвороби ОСОБА_4 такий правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах (постанова Верховного Суду від 25.03.2020 року у справі №760/9707/17).

ОСОБА_4 захворіла онкологічним захворюванням до укладення оспорюваного договору, більше того, оспорюваний договір не передбачає отримання спадкодавцем значних майнових благ негайно після його укладення, тому, підстави вважати, що оспорюваний правочин укладено саме для усунення та/або зменшення тяжких обставин, що були зумовлені онкологічним захворюванням ОСОБА_4 і на вкрай невигідних умовах для неї, відсутні.

Крім того, колегія суддів зазначає, що правові підстави визнання договору недійсним одночасно з мотивів його укладення під впливом тяжкої обставини та із застосуванням насильства, суперечать нормам матеріального права.

Доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів у справі з метою довести суду факти невиконання чи неналежного виконання умов оспорюваного договору ОСОБА_2 , а не його недійсності.

Посилання апелянта на те, що оспорюваний договір є недійсним в силу його фіктивності колегія суддів також не приймає до уваги, оскільки позовні вимоги щодо визнання оспорюваного договору недійсним з мотивів його фіктивності позивачем в суді першої інстанції не заявлялись.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10.02.2010 року).

Судом першої інстанції були правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в зв`язку з чим рішення підлягає залишенню без змін, як таке, що ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У поданому на апеляційну скаргу відзиві ОСОБА_2 також просив стягнути із апелянта ОСОБА_1 витрати понесені ним у суді апеляційної інстанції в розмірі 5000грн.

Згідно з частинами першою, третьою статті 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з частинами першою-шостою статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача, у разі часткового задоволення - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

При визначенні суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності).

Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 та частина восьма статті 141 ЦПК України).

Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постановах від 03.10.2019 року у справі №922/445/19, від 22.01.2021 року у справі №925/1137/19, Верховним Судом у постановах від 03.02.2021 року у справі №554/2586/16-ц, від 17.02.2021 року у справі №753/1203/18.

Як вбачається із договору про надання правової допомоги від 16.05.2023 року, акту виконаних робіт від 16.05.2023 року та квитанції від 16.05.2023 року, ОСОБА_2 сплачено адвокату Прокопчук В.П. за представництво його інтересів в суді апеляційної інстанції 5000 грн.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірність у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг (правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 02.10.2019 року у справі №211/3113/16-ц).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/WestAllianceLimited» проти України, заява №19336/04, п. 269).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28.11.2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Крім того, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При цьому, з урахуванням конкретних обставин, зокрема, ціни позову, суд може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи. Так, у визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема: встановлені нормативно-правовими актами норми видатків на службові відрядження (якщо їх установлено); вартість економних транспортних послуг; час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; наявні відомості органів статистики або інших органів про ціни на ринку юридичних послуг; тривалість розгляду і складність справи тощо.

Дослідивши додані до відзиву на апеляційну скаргу докази, зважаючи на складність справи, предмет доказування, складність застосування норм права, обсягу заяв по суті справи, що були подані адвокатом до суду апеляційної інстанції в інтересах ОСОБА_2 , колегія суддів дійшла висновку про те, що розмір правничої допомоги у сумі 5000 грн. є обґрунтованим, відповідає критеріям розумності та співмірності, відтак підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 .

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 03 квітня 2023 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в розмірі 5000 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 16 червня 2023 року.

Судді: Р.С. Гринчук

Т.В. Спірідонова

Т.О. Янчук