ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4696/23 Справа № 202/5156/19 Суддя у 1-й інстанції - Марченко Н. Ю. Суддя у 2-й інстанції - Барильська А. П.
ПОСТАНОВА
15 червня 2023 року м. Дніпро
Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:
головуючого судді Барильської А.П.,
суддів: Максюти Ж.І., Зайцевої С.А.,
за участю секретаря Панасенко С.С.,
розглянувла у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою
Дніпровської міської ради,
на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 23 квітня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради, треті особи виконавчий комітет Індустріальної районної у місті Дніпрі ради, ОСОБА_2 про визнання права на користування житловим приміщенням та визнання права на завершення приватизації, -
ВСТАНОВИЛА:
У липні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, уточнивши його 29 жовтня 2019 року, в якому зазначила, що з вересня 2015 року проживала разом з ОСОБА_3 в квартирі АДРЕСА_1 , яка знаходилася в його постійному користуванні на підставі договору найму житлового приміщення. 19 жовтня 2018 року між нею і ОСОБА_3 був зареєстрований шлюб. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, після смерті якого вона продовжує проживати та користуватися вищевказаною квартирою, в тому числі сплачує комунальні платежі. 04 червня 2019 року нею була подана заява про прийняття спадщини після смерті чоловіка, на підставі якої приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Солошенко Ю.В. відкрита спадкова справа.
Позивач вважає, що покійний ОСОБА_3 за життя мав право на приватизацію вищезазначеної квартири, що підтверджує мету реалізації його такого права на житло подання ним в 2018 році до Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради заяву про приватизацію зазначеної квартири з наданням відповідних документів, однак у встановлений строк його заява не була розглянута та рішення про приватизацію не було прийнято.
Згідно з листом Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради за № 3/17-2423 від 27 травня 2019 року станом на 21 травня 2019 року у комп`ютерній базі приватизованого житлового фонду Департаменту відсутня інформація щодо передачі у власність шляхом приватизації спірної квартири.
Крім того, згідно з повідомленням Департаменту листом від 18 вересня 2018 року № 3/9- 4544 ОСОБА_3 було відмовлено в наданні адміністративної послуги у зв`язку з тим, що заявником до заяви про приватизацію квартири не були надані відомості про реєстрацію та документ, що підтверджує невикористання ним житлових чеків для приватизації державного житлового фонду у період з 21 лютого 2003 року по 19 квітня 2005 року.
Позивач таку відмову вважає незаконною, оскільки ОСОБА_3 з 1976 року був зареєстрований та проживав в квартирі АДРЕСА_1 . В період з 2003 по 2005 рік ОСОБА_3 знаходився в місцях позбавлення волі. У його паспорті відсутні відмітки про використання права на приватизацію. Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно за ОСОБА_3 будь-яке нерухоме майно не зареєстровано. Участі у приватизації державного житлового фонду він не приймав.
Також позивач зазначила, що вона декілька разів зверталася з заявою до голови Індустріальної районної у місті Дніпрі ради із заявою про зміну особового рахунку та договору найму жилого приміщення спірної квартири, однак з цього питання радою не було прийнято будь-якого рішення.
За цих підстав позивач просила визнати за нею право користування жилим приміщенням у квартирі АДРЕСА_1 , а також визнати за нею право на завершення приватизації зазначеної квартири /а.с.2-5, 78-83 Том І/.
Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 23 квітня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_1 право на завершення приватизації квартири АДРЕСА_2 в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В іншій частині позову відмовлено.

Вирішено питання розподілу судового збору /а.с.36-42 Том ІІ/.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, Дніпровська міська рада, будучи не залученою до участі у справі, подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог щодо визнання за позивачем права на завершення процедури приватизації після померлого чоловіка, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, посилаючись на відсутність у позивача ордеру на вселення у спірну квартиру, як єдиний документ, а, як наслідок, і договір найму спірної квартири, що надає право користування житлом, як це регламентує ст.ст.58,61,63 Житлового кодексу України. Також посилається на те, що судом не враховано той факт, що листом Департаменту житлового господарства ДМР від 18 вересня 2018 року за №3/9-4544 ОСОБА_3 було відмовлено у наданні адміністративної послуги, у зв`язку із чим процедура приватизації квартири почата повністю не була, а тому і померлий ОСОБА_3 був позбавлений такого права ще за життя, а рішення органу померлий не оскаржував у судовому порядку. Крім того, ОСОБА_3 , після усунення недоліків, які були зазначені у листі, мав можливість звертатися до Департаменту повторно з цього ж питання, однак ним це зроблено не було.

Разом з цим, судом першої інстанції не було залучено Дніпровську міську раду, в порядку ст. 53 ЦПК України, оскільки власником спірної квартири є територіальна громада міста в особі Дніпровської міської ради, а рішення у цій справі безпосередньо впливають на права та інтереси Дніпровської міської ради /а.с.66-74 Том ІІ/.

Сторони у справі своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України, не скористались та відзивів на апеляційну скаргу не подавали.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що на підставі рішення виконавчого комітету районної ради депутатів Індустріального району міста Дніпропетровська від 28 вересня 1976 року ОСОБА_4 на сім`ю у складі чотирьох осіб (чоловік ОСОБА_5 , сини ОСОБА_6 та ОСОБА_3 ) був виданий ордер на квартиру АДРЕСА_2 .

ОСОБА_5 та ОСОБА_4 померли, що підтверджується долученими копіями свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 30 грудня 2011 року та серії НОМЕР_2 від 03 листопада 1999 року.

В свою чергу, рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 25 листопада 2015 року за позовом ОСОБА_3 було визнано ОСОБА_4 такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_2 .

На підставі вказаного рішення суду рішенням виконавчого комітету Індустріальної районної у місті Дніпрі ради від 21 лютого 2017 року за № 75 було надано дозвіл на зміну договору найму житлового приміщення - трикімнатної квартири АДРЕСА_2 на ОСОБА_3 .

Судом першої інстанції також встановлено, що 19 жовтня 2018 року був зареєстрований шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_7 , позивачем по справі.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть.

Після смерті ОСОБА_3 04 червня 2019 року з заявою про прийняття спадщини звернулася його дружина ОСОБА_1 , на підставі якої приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Солошенко Ю.В. була заведена спадкова справа № 12/2019. Інші спадкоємці до нотаріальної контори не зверталися.

Судом першої інстанції встановлено, що за життя ОСОБА_3 не було приватизовано спірну квартиру.

Згідно з відомостями, які містяться у листі Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради за № 3/17-2423 від 27 травня 2019 року, наданим на адвокатський запит, встановлено, що станом на 21 травня 2019 року у комп`ютерній базі приватизованого житлового фонду Департаменту відсутня інформація щодо передачі у власність шляхом приватизації квартири АДРЕСА_2 .

В цій же відповіді зазначено, що листом від 18 вересня 2018 року № 3/9- 4544 ОСОБА_3 було відмовлено у наданні адміністративної послуги у зв`язку з тим, що заявником до заяви про приватизацію квартири не були надані відомості про реєстрацію та документ, що підтверджує невикористання ним житлових чеків для приватизації державного житлового фонду у період з 21 лютого 2003 року по 19 квітня 2005 року.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції вважав доведеним право позивача на завершення процедури приватизації квартири, яка почалась ще за життя її чоловіка, який мав таке право на момент своєї смерті, оскільки компетентним органом йому не було відмовлено в приватизації рішенням компетентного органу, як і не було надано суду відповідачем доказів вручення ОСОБА_3 за його життя повідомлення про неможливість надання адміністративної послуги з необхідністю подання додаткових ОСОБА_3 документів для приватизації.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів повністю погоджується, з огляду на наступне.

Спадкування це перехід майнових і окремих особистих немайнових прав та обов`язків спадкодавця до його спадкоємців. Сукупність цих прав та обов`язків і є спадщиною.

За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Статтею 1217 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно із статтею 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок смерті.

У відповідності до статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Колегією суддів встановлено, що ОСОБА_3 проживав та був зареєстрований до своєї смерті у 2019 році у спірній квартирі з 1976 року, як член сім`ї своїх батьків, основним квартиронаймачем де значилась його мати ОСОБА_4 , що отримала ордер на вселення до спірної квартири у складі сім`ї, в тому числі і ОСОБА_3 , як її сина.

Частиною 1-3,5 статті 5 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" передбачено, що якщо загальна площа квартир (будинків), що підлягають приватизації, відповідає площі, передбаченій абзацом другим статті 3цього Закону, зазначені квартири(будинки)передаються наймачеві та членам його сім`ї безоплатно. До членів сім`ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло. Якщо загальна площа квартири (будинку) перевищує площу, яку має право отримати сім`я наймача безоплатно, наймач здійснює доплату цінними паперами, одержаними для приватизації державних підприємств чи землі, а у разі їх відсутності - грошима. Кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз.

Встановлено, що ОСОБА_3 ніколи не був позбавлений права користування спірною житловою площею та знятий з реєстраційного обліку за цією адресою, наслідком чого на момент його смерті у нього було наявне право на приватизацію спірної квартири, яке він намагався використати, звертаючись до відповідача з відповідним пакетом документів.

Саме по собі залишення без розгляду особистої заяви ОСОБА_3 про приватизацію державного житлового фонду у зв`язку із неповним пакетом документів аж ніяк не тягне за собою використання у повній мірі цього права, а тому на момент його смерті, будучи його дружиною, позивач ОСОБА_1 , в силу ст.ст.1216,1218 ЦК України, успадкувала і його майнове права на закінчення приватизації спірної квартири.

У постанові від 02 лютого 2022 року у справі №524/3501/20, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про можливість зміни визнання права за особою на приватизацію в порядку спадкування на визнання права за особою на завершення розпочатої померлим батьком процедури приватизації.

Згідно зі статтею 345 ЦК України фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України

Частиною четвертою статті 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передбачено, що право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають у цих квартирах (будинках) або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію цього Закону.

За змістом статей 3, 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина, який постійно мешкає у квартирі (будинку), відносно якої вирішується питання про передачу у власність.

Наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16 грудня 2009 року № 396 затверджено Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, яким визначено порядок передачі квартир багатоквартирних будинків, одноквартирних будинків, жилих приміщень у гуртожитках, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, які використовуються громадянами на умовах найму, у власність громадян.

У пункті 17 Положення про порядок передачі квартир (будинків) жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, яким визначено порядок передачі квартир багатоквартирних будинків, визначено, що громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру (будинок), жиле приміщення в гуртожитку, кімнату в комунальній квартирі, звертається в орган приватизації, де одержує бланк заяви та необхідну консультацію.

Відповідно до пункту 18 Положення про порядок передачі квартир (будинків) жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, яким визначено порядок передачі квартир багатоквартирних будинків, передбачено, що громадянин подає до органів приватизації такі документи:

- заяву на приватизацію квартири (будинку), жилого приміщення у гуртожитку, кімнати у комунальній квартирі;

- копії документів, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України, громадянина, який подає заяву, та всіх членів його сім`ї (для осіб, які не досягли 14 років, копії свідоцтв про народження), які проживають разом з ним;

- копії довідок про присвоєння реєстраційного номера облікової картки платника податку громадянина, який подає заяву, та всіх членів його сім`ї, які проживають разом з ним (крім випадків, коли через свої релігійні переконання особи відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку у паспорті);

- копії документів, виданих органами державної реєстрації актів цивільного стану або судом, що підтверджують родинні відносини між членами сім`ї (свідоцтва про народження, свідоцтва про шлюб, свідоцтва про розірвання шлюбу, рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили, тощо);

- довідку про реєстрацію місця проживання громадянина, який подає заяву, та всіх членів його сім`ї, зареєстрованих у квартирі (будинку), жилому приміщенні в гуртожитку, кімнаті у комунальній квартирі;

- технічний паспорт на квартиру (кімнату, жилий блок, секцію) у житловому будинку (гуртожитку), а на одноквартирний будинок - технічний паспорт на садибний (індивідуальний) житловий будинок;

- копію ордера на жиле приміщення або ордера на жилу площу в гуртожитку;

- документ, що підтверджує невикористання ним та членами його сім`ї житлових чеків для приватизації державного житлового фонду;

- копію документа, що підтверджує право на пільгові умови приватизації відповідно до законодавства (за наявності);

- заява-згоду тимчасово відсутніх членів сім`ї наймача на приватизацію квартири (будинку), жилого приміщення у гуртожитку, кімнати у комунальній квартирі.

У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» судам роз`яснено, що у разі непередання квартири (будинку) у власність наймачеві, його спадкоємці вправі вимагати визнання за ними права власності на неї лише в тому разі, коли наймач звертався з належно оформленою заявою про це до відповідного органу приватизації або власника державного чи громадського житлового фонду, однак вона не була розглянута в установлений строк або в її задоволенні було незаконно відмовлено за наявності підстав і відсутності заборон для передачі квартири наймачеві.

Право на приватизацію квартири, яка належить до державного житлового фонду, мають особи, які постійно проживають у цій квартирі. Для отримання права власності на житло особа повинна звернутись до відповідного органу приватизації з належно оформленою заявою, яка підлягає розгляду названим органом у строк, передбачений чинним законодавством.

У тому разі, коли громадянин, який висловив волю на приватизацію займаної ним квартири, помер до прийняття компетентним органом рішення про приватизацію, але після збігу встановленого частиною третьою статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» строку, до його спадкоємців у порядку спадкування переходить право вимагати визнання за ними права власності на таку квартиру.

Вказаний правовий висновок висловлений Верховним Судом України у постанові від 11 грудня 2013 року у справі № 6-121цс13.

Таким чином, обов`язковою умовою переходу права вимоги у порядку спадкування до спадкоємців про визнання за ними права на закінчення приватизації квартири, в якій проживали спадкодавці, але померли до вирішення питання відповідним державним органом про її приватизацію, є звернення спадкодавця до відповідного органу приватизації з належно оформленою заявою.

Для вирішення питання про наявність права вимагати визнання за спадкоємцем права на закінчення приватизації квартири вирішальне значення може мати встановлення обставин, чи була розглянута в установлений строк заява про приватизацію квартири, чи була відмова відповідного органу приватизації у задоволенні заяви правомірною (чи були наявні заборони для передачі квартири наймачеві).

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частинами першою, третьою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Судом першої інстанції вірно встановлено, що за життя ОСОБА_3 висловив волю на приватизацію займаної ним квартири, маючи повне права користування нею, та звернувся з відповідною заявою до органу приватизації, однак, у порушення приписів пункту 18 Положення про порядок передачі квартир (будинків) жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, надав не повний пакет документів, у зв`язку з чим орган приватизації залишив заяву про приватизацію квартири без розгляду.

Також суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що за життя ОСОБА_3 почав процедуру приватизації житла, доказів, які б свідчили про те, що у ОСОБА_3 не виникло право на приватизацію спірного житла, матеріали справи не містять.

Листи від 18 вересня 2018 року №3/9-4544 та від 27 травня 2019 року №3/17-2423 про відсутність інформації щодо передачі спірної квартири у власність в порядку приватизації та неможливість розгляду заяви ОСОБА_3 не є рішенням органу приватизації про передачу чи про відмову у передачі квартири у власність громадянина. Відсутність деяких документів в пакету документів не є підставою для відмови у приватизації житла. Орган приватизації не позбавлений можливості додатково витребувати як від особи, яка зверталась із відповідною заявою (за життя), так і від спадкоємця такої особи, документів, яких не вистачало для прийняття рішення.

За таких обставин як суд першої інстанції, так і колегія суддів приходить до висновку, що ОСОБА_1 набула право на спадкування усіх прав та обов`язків, що належали її чоловіку ОСОБА_8 на підставі статей 1216 та 1218 ЦК України, адже до складу спадщини входить право на завершення процедури приватизації квартири, яку спадкодавець розпочав за життя у встановленому порядку та не завершив у зв`язку зі смертю.

Колегія суддів зазначає, що доводи апелянта є неспроможними, оскільки органом приватизації рішення про відмову у приватизації квартири ОСОБА_3 не ухвалювалось, а посилання на лист від 18 вересня 2018 року №3/9-4544, яким було вказано ОСОБА_3 про неповний пакет документів, таким рішення органу приватизації не є, як про це свідчить усталена практика Верховного Суду з розгляду аналогічних спорів.

Також колегія суддів не приймає до уваги доводи апелянта про порушення норм процесуального права судом першої інстанції щодо не залучення Дніпровської міської ради до участі у справі, оскільки відповідач є окремою юридичною особою, яка є підрозділом Дніпровської міської ради, як виконавчий орган влади, та якій остання делегувала повноваження зі збирання та обробки документів, поданих громадянами територіальної громади для їх розгляду з приводу приватизації державного житлового фонду, тому саме ця юридична особа є відповідачем у справі, як і було вірно визначено позивачем.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З огляду на встановлені обставини колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції вірно визначено характер спірних правовідносин та матеріальні норми права, якими ці правовідносини регулюються, як і вірного висновку дійшов суд першої інстанції при розгляді даного позову, що відповідає застосованим нормам матеріального та процесуального права.

Інші доводи не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Дніпровської міської радизалишити без задоволення.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 23 квітня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Постанова суду може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Головуючий: А.П.Барильська

Судді: С.А.Зайцева

Ж.І.Максюта