ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 644/1672/23 Головуючий суддя І інстанції Клименко А. М.
Провадження № 22-ц/818/1556/23 Суддя доповідач Яцина В.Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2023 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі суддів судової колегії судової палати у цивільних справах :

головуючого Яцини В.Б.,

суддів колегії Бурлака І.В., Мальованого Ю.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Харківській області на ухвалу Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 23 червня 2023 року, по цивільній справі №644/1672/23, за позовом Головного управління Національної поліції в Харківській області до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, та виселення,

встановив:

30 березня 2023 року Головне управління Національної поліції в Харківській області звернулося до суду з вказаним позовом, у якому просить визнати відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 такими, що втратили право користування житловим приміщенням квартирою АДРЕСА_1 , та виселити їх з неї без надання іншого житлового приміщення.

15.06.2023 до суду надійшло клопотання відповідача ОСОБА_1 про зупинення провадження у справі на підставі п. 2 ч. 1 ст. 251 ЦПК України.

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 23 червня 2023 року провадження у справі зупинено.

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, Головне управління Національної поліції в Харківській області 07 липня 2023 року подало апеляційну скаргу, у якій просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що матеріали справи не місять доказів того, що відповідач по справі перебуває в зоні бойових дій для виконання воєнних завдань за призначенням.

На обґрунтування вказано, що ухвала суду першої інстанції є незаконною та необґрунтованою.

Зауважено, що ОСОБА_1 проходить службу у військовій частині НОМЕР_1 Державної прикордонної служби України, правові основи організації та діяльності якої визначає Закон України «Про Державну прикордонну службу України» № 661-IV (далі по тексту Закон № 661-IV). Відповідно до статті 6 Закону № 661-IV Державна прикордонна служба України є правоохоронним органом спеціального призначення. Відповідно до статті 19 Закону № 661-IV на Державну прикордонну службу України відповідно до визначених законом завдань покладаються: 1) припинення будь-яких спроб незаконної зміни проходження лінії державного кордону України; 2) припинення у взаємодії із Збройними Силами України, іншими утвореними відповідно до законів України військовими формуваннями, відповідними правоохоронними органами збройних та інших провокацій на державному кордоні України, у тому числі шляхом безпосереднього ведення бойових дій; 3) участь у взаємодії із Збройними Силами України та іншими військовими формуваннями у ліквідації (нейтралізації) збройного конфлікту на державному кордоні України, міжнародного збройного конфлікту та відсічі збройній агресії проти України шляхом безпосереднього ведення бойових дій, тощо. Отже, Державна прикордонна служба України здійснює покладені п. 2, 3 ч. 1 статті 19 Закону № 661-IV завдання тільки у взаємодії із Збройними Силами України, іншими утвореними відповідно до законів України військовими формуваннями, відповідними правоохоронними органами. З урахуванням викладеного вбачається наступне, що ОСОБА_1 не проходить службу в Збройних Силах України. ОСОБА_1 не проходить службу в інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції. ОСОБА_1 проходить службу в Державній прикордонній службі України (підтверджується довідкою від 03.05.2023 № 12/386), що є правоохоронним органом спеціального призначення. Така підстава, як проходження служби в правоохоронному органі спеціального призначення, не зазначена в п. 2 ч. 1 статті 251 ЦПК України, а тому не є підставою для зупинення провадження у справі. Вказане не було враховано судом першої інстанції, що призвело до помилкових та невірних висновків.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

На підставі частини 13 статті 7 та частини 2 статті 369 ЦПК України, розгляд апеляційний скарги здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

У відповідності до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга Головного управління Національної поліції в Харківській області не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Постановляючи ухвалу про зупинення провадження у справі, суд першої інстанції виходив із того, що з довідки № 12/386 від 03.05.2023 за підписом заступника начальника відділу начальника відділення проходження служби особовим складом відділу кадрів частини вбачається, що сержант ОСОБА_1 дійсно проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 Державної прикордонної служби України у відповідності до Указу Президента України від 25.02.2022 № 69/2022 «Про загальну мобілізацію», з 15.03.2022.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Всупереч вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України позивач не надав до скарги доказів про те, що вказана довідка не є достовірним та належним доказом проходження відповідача військової служби у складі Державної прикордонної служби України.

Відповідно до вказаної довідки та згідно Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». та Положення «Про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України», затвердженого Указом Президента України від 29 грудня 2009 року № 1115/2009, відповідач має правовий статус військовослужбовця та проходить військову службу в утвореному відповідно до згаданих норм матеріального права військово формування у розумінні норми п. 2 ч. 1 ст. 251 ЦПК України, згідно якої суд зобов`язаний зупинити провадження у справі в разі перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції.

Відповідно до п. 6 згаданого Положення початок і закінчення проходження військової служби, строки військової служби, а також граничний вік перебування на військовій службі визначено Законом України "Про військовий обов`язок і військову службу".

На день ухвалення про зупинення провадження справи і дотепер усі військові формування в Україні переведені на воєнний стан, тому суд першої інстанції відповідно до вказаної норми цивільного процесуального права обґрунтовано зупинив провадження у справі. Наведені з цього приводу доводи скарги належним чином не підтверджені, тому колегія суддів їх відхиляє.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд апеляційної інстанції у даному випадку не вбачає підстав для застосування правових висновків, які були висловлені у постанові КЦС ВС від 29 березня 2023 року у справі № 756/3462/20 (провадження № 61-7918св22), оскільки у даній справі на відміну від розглянутої касаційним судом, позивач не надав до суду доказів про те, що відповідач не був фактично призиваний на військову службу, а наявний у справі доказ про проходження служби у формі довідки був наданий відповідачем не з військової частини за місцем її проходження, як у даній справі, а на підставі довідки військового комісара про мобілізацію, яка на відміну від довідки з військової частини не є достатнім доказом зарахування до складу певної військової частини для проходження військової служби.

Колегія суддів також звертає увагу, що за змістом норми пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК України встановлено, що суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан, безвідносно від того, чи перебуває він у зоні бойових дій чи ні, оскільки тимчасові обмеження у праві військовослужбовця не вільне пересування, які виникають внаслідок введення воєнного стану та пов`язані з ним обов`язки військовослужбовця, є істотною перешкодою для реалізації передбачених у ст. 43 ЦПК України прав, що порушує гарантоване ст. 12 ЦПК України, ст. 6 Конвенції Про захист прав людини і основоположних свобод 1950 право кожного на доступ до суду, що є елементом права на справедливий суд.

Так, згідно ч. 1 ст. 43 ЦПК України учасники справи мають право:

1) ознайомлюватися з матеріалами справи, робити з них витяги, копії, одержувати копії судових рішень;

2) подавати докази; брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом; брати участь у дослідженні доказів; ставити питання іншим учасникам справи, а також свідкам, експертам, спеціалістам;

3) подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб;

4) ознайомлюватися з протоколом судового засідання, записом фіксування судового засідання технічними засобами, робити з них копії, подавати письмові зауваження з приводу їх неправильності чи неповноти;

5) оскаржувати судові рішення у визначених законом випадках;

6) користуватися іншими визначеними законом процесуальними правами.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства в Україні є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

У постанові Верховного Суду України від 01 лютого 2017 року в справі № 6-1957цс16 зазначено, що «межі зупинення провадження у справі не повинні призводити до зменшення розумного строку розгляду справи. Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та11 до Конвенції», визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі».

Згідно ст. 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Виходячи зі змісту спірних правовідносин, підстав та предмету позову, суд апеляційної інстанції не вбачає у даному випадку порушення судом першої інстанції згаданих норм та принципів цивільного процесуального права.

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи скарги цього висновку не спростовують, тому відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст.367, п. 1 ч. 1 ст.374, ст.ст.375, 381-384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Харківській області залишити без задоволення.

Ухвалу Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 23 червня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 13 грудня 2023 року.

Головуючий В.Б.Яцина.

Судді І.В.Бурлака.

Ю.М.Мальований.