ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4895/23 Справа № 205/4768/22 Суддя у 1-й інстанції - Басова Н.В. Суддя у 2-й інстанції - Демченко Е. Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів - Куценко Т.Р., Макарова М.О.

розглянувши в порядку спрощеного письмового провадження, без повідомлення учасників справи, в м. Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 13 березня 2023 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів, -

в с т а н о в и л а:

У серпні 2022 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення коштів, мотивуючи його тим, що рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 08 вересня 2021 року, зміненим постановою Дніпровського апеляційного суду від 23 червня 2022 року, стягнуто з ОСОБА_2 на її користь суму основного боргу у розмірі 34 830 грн, 3% річних в розмірі 3 138,06 грн, інфляційні витрати в розмірі 6 817,83 грн. за період з 18 жовтня 2013 року по 29 жовтня 2020 року.

Посилаючись на те, що до цього часу відповідач не сплатив основну частину боргу та фактично продовжує безпідставно користуватись грошовими коштами, просила суд ухвалити рішення, яким стягнути з ОСОБА_2 на її користь грошові кошти за період з 30 жовтня 2020 року по 01 липня 2022 року у загальному розмірі 12 901,09 грн., з яких: інфляційні витрати у розмірі 11 154,82 грн. та 3 % річних у розмірі 1 746,27 грн.

Заочним рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 13 березня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі позивачка, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позову. Наголошувала на тому, що відповідач безпідставно користується її грошовими коштами та вона має право на стягнення з нього інфляційних витрат та 3% річних відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України. Правопорушення є триваючим та вона має право на отримання сум, передбачених ч.2 ст.625 ЦК України, за весь час прострочення. Відповідач не спростовує факт того, що грошові кошти ним не повернуті.

Відповідач правом на надання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися.

Згідно з п.1 ч.1 ст.274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями встановленими цією главою.

Для цілей цього кодексу малозначними справами є: справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України).

Зважаючи на те, що ціна позову у даній справі становить12 901,09 грн. та не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів доходить висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ст.ст.263,264 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим та має стосуватися, зокрема питань: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із установлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин тощо.

Проте, зазначеним вимогам закону рішення суду не відповідає з огляду на таке.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог. Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 08 вересня 2021 року у справі №205/8559/20 позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів задоволено в повному обсязі. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти за нікчемним договором попереднього договору купівлі-продажу 1/2 частини квартири від 08 червня 2012 року, яка розташована у АДРЕСА_1 , у розмірі - 100 953,00 грн. основна сума боргу, 7 908, 33 грн. - 3% річних, 58 215,43 грн. - інфляційні втрати за період з 18 жовтня 2013 року по 29 жовтня 2020 року. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 908,00 грн.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 23 червня 2022 року рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 08 вересня 2021 року в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 інфляційних витрат та 3% річних змінено, зменшено розмір стягнутих 3% річних з 7 908,33 грн. до 3 138,06 грн. та зменшено розмір стягнутих інфляційних витрат з 58 215,43 грн. до 6 817,83 грн. В решті рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 08 вересня 2021 року залишено без змін. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 402,81 грн.

Згідно ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження розміру простроченої заборгованості відповідача за рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 08 вересня 2021 року у справі №205/8559/20, зміненим постановою Дніпровського апеляційного суду від 23 червня 2022 року, на час пред`явлення позову, на яку нараховуються інфляційні збитки та 3% річних; як і не надано доказів на підтвердження того, що позивачем вчинялись будь-які дії щодо пред`явлення вказаного рішення до виконання. Матеріали справи не містять будь-яких доказів про те, чи виконувалось судове рішення у справі № 205/8559/20 в примусовому порядку та які саме кошти були сплачені боржником на виконання цього рішення, чи перебуває воно досі на виконанні.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції у зв`язку з наступним.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частина перша та друга статті 5 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені частиною другою статті 16 ЦК України.

Статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості.

Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому три проценти річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу.

Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати і три проценти річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Аналогічний правовий висновок висловлено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі №686/21962/15-ц.

При цьому в указаній постанові Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15, що правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України).

Також Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 02 березня 2016 року у справі №6-2491цс15, за яким дія статті 625 ЦК України поширюється на порушення грошового зобов`язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду, а частина п`ята статті 11 ЦК України не дає підстав для застосування положень статті 625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобов`язальних правовідносин.

Отже, положення статті 625 ЦК України передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з деліктного зобов`язання та рішення суду.

Наявність судового рішення про стягнення суми боргу, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №310/11534/13-ц (провадження №14-154цс18), від 04 червня 2019 року у справі №916/190/18 (провадження №12-302гс18).

У правовідносинах з неналежного виконання грошового зобов`язання права та інтереси кредитора забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 листопада 2019 року у справі за №127/15672/16-ц вказала, що, оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3% річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі №646/14523/15-ц (провадження №14-591цс18) зазначено, що за змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобо`язання.

Матеріалами справи підтверджено той факт, що рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 08 вересня 2021 року у справі №205/8559/20 позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів задоволено в повному обсязі. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти за нікчемним договором попереднього договору купівлі-продажу 1/2 частини квартири від 08 червня 2012 року, яка розташована у АДРЕСА_1 у розмірі - 100 953,00 грн. основна сума боргу, 7 908,33 грн. - 3% річних, 58 215, 43 грн. - інфляційні втрати за період з 18 жовтня 2013 року по 29 жовтня 2020 року. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 908,00 грн.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 23 червня 2022 року рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 08 вересня 2021 року в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 інфляційних витрат та 3% річних змінено, зменшено розмір стягнутих 3% річних з 7 908,33 грн. до 3 138,06 грн. та зменшено розмір стягнутих інфляційних витрат з 58 215,43 грн. до 6 817,83 грн. В решті рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 08 вересня 2021 року залишено без змін. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 402,81 грн.

Таким чином є доведеним факт порушення зобов`язання відповідачем ОСОБА_2 та у позивачки виникло право для нарахування індексу інфляції та трьох процентів річних за час прострочення виконання зобов`язання.

Позивачка просила стягнути з ОСОБА_2 на її користь грошові кошти за період з 30 жовтня 2020 року по 01 липня 2022 року.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Позивні вимоги є доведеними та підлягають задоволенню.

Розрахунок 3% річних виконується за формулою: С (сума заборгованості) х 3% х Д (кількість днів прострочення) / 365.

Розрахунок суми боргу, з урахуванням індексу інфляції, виконується шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення виплати заборгованості. Сукупний індекс інфляції розраховується за формулою: ІІс = (ІІ1 / 100) х (ІІ2 / 100) х (ІІ3 / 100) х ... (ІІZ / 100), де ІІ1 - індекс інфляції за перший місяць прострочення; ІІ2 - індекс інфляції за другий місяць прострочення; ІІ3 - індекс інфляції за третій місяць прострочення; ІІZ - індекс інфляції за останній місяць прострочення.

Відповідно до рекомендацій Верховного Суду України відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладених у листі № 62-97р від 3 квітня 1997 року, для визначення індексу інфляції за будь-який період необхідно помісячні індекси, що складають відповідний період, перемножити між собою. При цьому, вважається, що сума, внесена за період з 01 по 15 число відповідного місяця, наприклад, індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо з 16 по 31 число, то розрахунок починається з наступного місяця. По аналогії, якщо погашення здійснено з 1 по 15 число відповідного місяця, то інфляційна зміна розраховується без урахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 число місяця - інфляційна зміна розраховується з урахуванням цього місяця.

Розрахунок індексу інфляції повідомляється листом Національного банку України, за даними Держкомстату України наступного місяця, який слідує за розрахунковим.

Судом апеляційної інстанції перевірено розрахунок наданий позивачем. Вказаний розрахунок здійснений правильно, а тому до стягнення з відповідача підлягають грошові кошти за період з 30 жовтня 2020 року по 01 липня 2022 року у загальному розмірі 12 901,09 грн., з яких: інфляційні витрати у розмірі 11 154, 82 грн . та 3% річних у розмірі 1 746, 27 грн.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених доказами, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку про скасування рішення з ухваленням нового рішення про задоволення позову.

В своїй апеляційній скарзі ОСОБА_1 поставила питання про стягнення 4 000 грн. витрат на правову допомогу адвоката в суді апеляційної інстанції.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу (частини перша - друга статті 133 ЦПК України).

Для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою (частина друга статті 137 ЦПК України).

Відповідно до частини четвертої-п`ятої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина шоста статті 137 ЦПК України).

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування цих витрат (див. постанови Верховного Суду від 23 листопада 2020 року у справі №638/7748/18 (провадження №61-13573св19), від 09 жовтня 2020 року у справі №509/5043/17 (провадження №61-5662св20), від 20 липня 2021 року у справі №922/2604/20).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 березня 2023 року у справі №484/449/22 (провадження №61-10140св22) зазначено: «судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (частини перша, друга статті 133 ЦПК України). Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Згідно частин четвертої та п`ятої статті 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина шоста статті 137 ЦПК України). Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 ЦПК України). Аналогічну правову позицію викладено Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 03 жовтня 2019 року у справі №922/445/19, Верховним Судом у постановах від 02 грудня 2020 року у справі №317/1209/19 (провадження №61-21442св19), від 01 вересня 2021 року у справі №178/1522/18 (провадження №61-3157св21). Указана судова практика є незмінною».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 16 квітня 2020 року у справі №727/4597/19 зазначено, що «відповідно до положень статті 14 ПК України адвокати здійснюють незалежну професійну діяльність. У свою чергу, Закон №5076-VI не наводить форму та вимоги до документа, що підтверджує оплату гонорару (винагороди) адвокату. Закон №265/95-ВР, Положення №13 та Положення №148 не визначають порядок здійснення розрахунків адвокатом зі своїм клієнтом за готівку, оскільки не поширюються на осіб, що здійснюють незалежну професійну діяльність. Тобто, аналіз спеціального законодавства, щодо діяльності адвоката, дає право зробити висновок, про те, що законодавством України не встановлено відповідних вимог до розрахункового документа який повинен надати адвокат при сплаті клієнтом послуг, а також не встановлено форму такого документа. Враховуючи наведене та той факт, що відкриття власного рахунку не є обов`язком адвоката, Верховний Суд доходить висновку, що адвокат може видати клієнту на його вимогу складений в довільній формі документ (квитанція, довідка, тощо) який буде підтверджувати факт отримання коштів від клієнта».

З матеріалів справи вбачається, що інтереси позивачки ОСОБА_4 у даній справі захищає адвокат Левченко Н.В. на підставі ордеру та договору договору про надання правничої (правової ) допомоги від 28 березня 2023 року.

До апеляційної скарги було додано копію договору про надання правничої (правової) допомоги від 28 березня 2023 року. Пунктом 1.1 договору встановлено, що предметом даного договору є надання адвокатом усіма законними методами та способами правової допомоги клієнту у всіх справах, які пов`язані чи можуть бути пов`язані із захистом та відновленням порушених, оспорюваних, невизнаних його прав та законних інтересів, а клієнт зобов`язується сплатити гонорар (винагороду) за надану правову допомогу та компенсувати фактичні витрати на її надання в обсязі та на умовах, визначених договором. Пунктом 5.1 договору встановлено, гонорар адвоката за надання правничої допомоги клієнту в суді апеляційної інстанції у справі №205/4768/22 за спором що виник між клієнтом та ОСОБА_2 складає 4 000 грн. Було додано копії рахунку №001 від 28 березня 2023 року на суму 4 000 грн., акт приймання-передачі виконаної роботи до договору про надання правничої (правової) допомоги від 28 березня 2023 року; копії прибутково касовий ордер №1 від 05 квітня 2023 року на суму 4 000 грн. (а.с.46,47,48,49,50,51).

Колегія суддів, вивчивши докази, подані на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу, понесених у суді апеляційної інстанції, з урахуванням вимог частин третьої, четвертої статті 137 ЦПК України, вважає їх співмірними із заявленими вимогами. При цьому колегія суддів констатує, що відповідач не скористався своїм правом, наданим йому положенням частини шостої статті 137 ЦПК України, та вважає, що з відповідача на користь позивачки ОСОБА_1 слід стягнути витрати на професійну правничу допомогу, понесені у суді апеляційної інстанції у розмірі 4 000 грн.

Зважаючи на результат розгляду справи, в порядку ч.13 ч.141 ЦПК України з відповідача на користь позивачки підлягають стягненню судові витрати по справі у загальному розмірі 6 481,00 грн., що складаються з судового збору в розмірі 2 481 грн. (992,40 грн. за подачу позову та 1 488, 60 грн. за подачу апеляційної скарги) та витрати на правничу допомогу адвоката у розмірі 4 000,00 грн.

Керуючись ст.ст.367,374,376,381-383 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Заочне рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 13 березня 2023 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 (рнокпп НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (рнокпп НОМЕР_2 ) грошові кошти у загальному розмірі 12 901,09 грн., з яких інфляційні втрати у розмірі 11 154,82 грн. та 3 відсотки річних у розмірі 1 746,27 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 (рнокпп НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (рнокпп НОМЕР_2 ) судові витрати у розмірі 6 481,00 грн., що складаються із судового збору у розмірі 2 481,00 грн. та витрати на правничу допомогу адвоката в суді апеляційної інстанції у розмірі 4 000,00 грн

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 19 червня 2023 року.

Головуючий: Е.Л.Демченко

Судді: Т.Р.Куценко

М.О.Макаров