Справа №302/1003/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.06.2023 смт. Міжгір?я Закарпатської області

Міжгірський районний суд Закарпатської області в складі:

головуючого, судді Пухальського С. В.,

за участю секретаря судового засідання Куруц В. І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Рішко Сергій Іванович до Міжгірської селищної ради Хустського району Закарпатської області, про визнання права власності на нерухоме майно,

ВСТАНОВИВ:

Позивачка звернулася до суду із вказаною позовною заявою, в обґрунтування вимог якої представник зазначив, що позивачка та її чоловік ОСОБА_2 перебуваючи у шлюбі збудували житловий будинок, що був розташований за адресою: АДРЕСА_1 ).

Восени 1998 року на території села Стригальня відбулася повінь, внаслідок якої було пошкоджено багато будинковолодінь, в тому числі Будинок АДРЕСА_2 , у зв?язку із чим селищною радою вказане будинковолодіння було визнано таким, що знаходиться в зсувонебезпечній зоні, а тому його мешканці підлягали відселенню.

09 квітня 1999 року Міжгірським районним державним виробничим підприємством технічної інвентаризації Закарпатської області на замовлення Міжгірської селищної ради була проведена технічна інвентаризація житлового будинку, що був розташований за адресою: АДРЕСА_3 ), в якому на той час ніхто не проживав, право власності на який зареєстровано не було, а забудовником його був ОСОБА_3 . Саме цей будинок було обрано комісією Міжгірської селищної ради для придбання з метою відселення ОСОБА_2 та членів його сім`ї із зруйнованого внаслідок повені Будинку АДРЕСА_2 .

Рішенням 8-ї сесії 23-го скликання Міжгірської селищної ради від 13.05.1999 було вирішено просити Міжгірську районну державну адміністрацію Закарпатської області виділити кошти для придбання житла, зокрема, ОСОБА_2 в сумі 23 940,00 грн., які в подальшому були виділені та перераховані ОСОБА_3 в рахунок оплати вартості Будинку №66 і між ними мав бути укладений договір купівлі-продажу цього будинку складений на користь ОСОБА_2 .

В червні 1999 року ОСОБА_3 передав ОСОБА_2 ключі від Будинку №66 та матеріали технічної інвентаризації по ньому, після чого ОСОБА_2 разом із своєю сім`єю переїхав на постійне проживання в Будинок АДРЕСА_4 . Примірник договору купівлі-продажу цього будинку ОСОБА_2 не передавали.

Отже, з червня 1999 року і по теперішній час позивачка відкрито володіє та користується АДРЕСА_4 .

Чоловік позивачки, ОСОБА_2 , помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . На випадок своєї смерті ОСОБА_2 заповітів не залишав.

04 квітня 2023 року позивачка звернулася до приватного нотаріуса Хустського РНО Закарпатської області Дунаєва Ю. М. із заявою про видачу їй свідоцтва про право на спадщину за законом на майно померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 , однак нотаріусом відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на Будинок №66 по причині відсутності у спадковій справі правовстановлюючих документів на цей будинок та відсутності інформації в Державному реєстрі речових прав про зареєстроване право власності щодо цього будинку.

Вищевказані обставини і стали підставою для звернення до суду з даним позовом, в якому висловлено прохання про визнання за позивачкою права власності на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 .

Ухвалами суду від 30.05.2023:

--- по справі відкрито провадження в порядку загального позовного провадження (а.с. 43-44);

--- по справі витребувано докази (а.с. 45-46).

Ухвалою суду від 15.06.2023 постановлено закрити підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду (а.с. 62).

Представник позивачки адвокат Рішко С. І. подав заяву з проханням розглядати справу без його участі та участі його довірительки. Висловив позицію про підтримання заявлених у позовній заяві вимог (а.с. 61).

Від Міжгірської селищної ради Хустського району Закарпатської області надійшла заява з проханням розглядати справу без участі представника селищної ради за наявними в ній матеріалами. Висловлено позицію за якою селищна рада визнає вимоги заяви (а.с. 50).

Фіксація судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалась відповідно до частини 2 статті 247 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України).

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд приходить до наступних висновків.

Частиною 4 статті 206 ЦПК України передбачено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Судом встановлено, що 30 липня 1959 року Міжгірським відділом ЗАГС Закарпатської області було зареєстровано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , актовий запис №45, в результаті чого позивачка змінила прізвище з « ОСОБА_5 » на « ОСОБА_6 » (а.с. 12).

04 листопада 1998 року комісією Міжгірської селищної ради було складено акт обстеження будинковолодіння ОСОБА_2 в АДРЕСА_2 , згідно якого Будинок №41 був визнаний таким, що знаходиться в зсувонебезпечній зоні, а тому його мешканці підлягали відселенню. Комісією рекомендовано виділити кошти на придбання нового житла для ОСОБА_2 та членів його сім`ї (а.с. 18).

09 квітня 1999 року Міжгірським районним державним виробничим підприємством технічної інвентаризації Закарпатської області на замовлення Міжгірської селищної ради була проведена технічна інвентаризації Будинку АДРЕСА_4 , в якому на той час ніхто не проживав, право власності на який зареєстровано не було, а забудовником його був ОСОБА_3 (а.с. 19-22).

Як зазначено у позовній заяві, саме цей будинок було обрано комісією Міжгірської селищної ради для придбання з метою відселення ОСОБА_2 та членів його сім`ї із зруйнованого внаслідок повені Будинку №41.

20 квітня 1999 року комісією Міжгірської селищної ради було складено оціночний акт вартості Будинку №66, згідно якого вартість будинку була оцінена у суму 25 598,00 грн. (а.с. 24).

Рішенням 8-ї сесії 23-го скликання Міжгірської селищної ради від 13.05.1999 було вирішено просити Міжгірську районну державну адміністрацію Закарпатської області виділити кошти для придбання житла, зокрема, ОСОБА_2 в сумі 23 940,00 грн. (а.с. 25).

Розпорядженням голови Міжгірської районної державної адміністрації Закарпатської області від 18.05.1999 №189 було виділено Міжгірській селищній раді кошти для придбання житла, зокрема, ОСОБА_2 в сумі 23 940,00 грн. При цьому було зобов`язано в.о. Міжгірського селищного голови ОСОБА_7 провести придбання житла, в тому числі для ОСОБА_2 , у відповідності до встановленого порядку та подати в РДА до 01.06.1999 інформацію про закуплене житло (а.с. 27).

Надалі Міжгірська селищна рада перерахувала ці кошти ОСОБА_3 в рахунок оплати вартості Будинку №66 і між був укладений договір купівлі-продажу цього будинку складений на користь ОСОБА_2 (а.с. 53).

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер чоловік позивачки, ОСОБА_2 , підтвердженням чого є копія свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 (а.с. 13).

04 квітня 2023 року позивачка звернулася до приватного нотаріуса Хустського РНО Закарпатської області Дунаєва Ю. М. із заявою про видачу їй свідоцтва про право на спадщину за законом на майно померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 , за наслідками чого нотаріусом було заведено спадкову справу №23/2023, зареєстровану в Спадковому реєстрі за №72028148 (а.с. 15).

Як було встановлено нотаріусом, Позивачка прийняла спадщину за ОСОБА_2 як спадкоємець першої черги за законом шляхом спільного проживання зі спадкодавцем на момент його смерті. Ніхто інший із заявами про прийняття спадщини чи про відмову у від прийняття спадщини у встановлений законом строк не звертався.

Однак постановою від 26.04.2023 №34/02-31 приватний нотаріус Дунаєв Ю. М., з посиланням на норми Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Мінюсту від 22.02.2012 року №296/5, відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на Будинок №66 по причині відсутності у спадковій справі правовстановлюючих документів на цей будинок та відсутності інформації в Державному реєстрі речових прав про зареєстроване право власності щодо цього будинку (а.с. 17).

За змістом статті 1216 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Статтею 1217 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом та за законом.

Частиною першою статті 1258 ЦК України встановлено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.

Згідно зі статтею 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

За змістом статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті.

Відповідно до положень частини першої, третьої та п`ятої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Відповідно до частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Зміст права власності виявляється у праві: володіння, користування, розпорядження. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (статті 317 ЦК України).

Частиною першою та другою статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Як встановлено статтею 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Стаття 41 Конституції України гарантує кожному захист прав власника на володіння, користування та розпорядження своєю власністю, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Цивільні права можуть виникати з рішення суду, як зазначено у частині 5 статті 11 ЦК України, лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства.

Цивільний кодекс України передбачає можливість виникнення права власності на підставі рішення суду у випадках, передбачених статтями 335, 376 та 392 ЦК України.

Відповідно до частини 1 статті 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (частина 2 статті 328 ЦК України).

Пунктом 1 частини 2 статті 16 ЦК України передбачено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.

Матеріалами справи підтверджено, що після смерті ОСОБА_2 позивачка прийняла спадщину до його майна шляхом спільного проживання, в тому числі його частки у праві власності на Будинок АДРЕСА_4 , і стала єдиним повноправним власником цього будинку, однак за відсутності правовстановлюючих документів позивачка позбавлена можливості зареєструвати таке право власності.

Отже, враховуючи встановлені судом обставини, відсутність у відповідача заперечень щодо задоволення позову, а також те, що прийняттям спадщини позивачкою права інших осіб не порушуються, суд вважає необхідним задовольнити вимоги заявлені в позовній заяві.

Відповідно до вимог статей 141, 142 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Таким чином, позивачці з державного бюджету підлягають поверненню 3010,50 грн., що дорівнює 50-ти відсоткам судового збору, сплаченого нею при поданні позовної заяви (6021,00 х 0,5 = 3010,50).

Керуючись статтями 2, 3, 10-13, 19, 76-81, 206, 258-259, 263-265, 268, 273 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позовну заяву задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , право власності на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 .

Зобов`язати Управління Державної казначейської служби України у Міжгірському районі Закарпатської області повернути ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого нею при подачі даного позову на підставі квитанції №29 від 22.05.2023, що становить 3010,50 грн. (три тисячі десять гривень 50 коп.).

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів до Закарпатського апеляційного суду безпосередньо або через Міжгірський районний суд Закарпатської області з дня його проголошення.

Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення, складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Повний текст судового рішення складено 15 червня 2023 року.

Суддя Пухальський С. В.