ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2023 року

місто Київ

справа № 757/67040/21-ц

провадження № 61-6144св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Ступак О. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Державна казначейська служба України, Шевченківська окружна прокуратура міста Києва,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційні скарги ОСОБА_1 та Шевченківської окружної прокуратури міста Києва на рішення Печерського районного суду міста Києва від 23 листопада 2022 року, ухвалене суддею Батрин О. В., та постанову Київського апеляційного суду від 21 березня 2023 року, ухвалену колегією суддів у складі Борисової О. В., Левенця Б. Б., Ратнікової В. М.,

ВСТАНОВИВ:

І. ФАБУЛА СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

ОСОБА_1 у грудні 2021 року звернувся до суду з позовом до Державної казначейської служби України, Шевченківської окружної прокуратури міста Києва, просив стягнути на його користьза рахунок Державного бюджету шляхом безспірного списання з Єдиного казначейського рахунку грошових коштів на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, в розмірі 5 557 660, 00 грн.

Позивач обґрунтовував пред`явлений ним позов тим, що незаконно перебував під слідством та судом з 19 липня 2013 року до 26 травня 2020 року, тобто 6 років 10 місяців і 7 днів або 82 місяці і 7 днів, що позбавляло його можливості вести нормальний і звичний спосіб життя, а також призвело до душевних переживань, втрати авторитету серед оточуючих, погіршення стану здоров`я, руйнування професійних планів, негативного впливу на честь, гідність та його ділову репутацію.

Враховуючи те, що постановою від 26 травня 2020 року Верховний Суд скасував вирок Шевченківського районного суду міста Києва від 12 липня 2019 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 02 жовтня 2019 року стосовно ОСОБА_1 , а кримінальне провадження стосовно нього закрив на підставі пункту 2 частини першої статті 284 КПК України, вважав, що відповідно до вимог Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у нього виникло право на відшкодування моральної шкоди, яка йому завдана незаконними діями та рішеннями органу досудового розслідування, прокуратури про притягнення позивача до кримінальної відповідальності.

Стверджував, що у зв`язку з незаконним переслідуванням з боку правоохоронних органів та прийняттям незаконних рішень судів він зазнав сильних хвилювань, втратив авторитет серед оточуючих, зазнав надзвичайного впливу, що призвело до моральних страждань, зумовлених постійним стресом і страхом.

Зазначив, що внаслідок тривалого розгляду кримінального провадження, незаконного засудження він зазнав психологічних страждань, що також підтверджується висновком за результатами проведеного психологічного дослідження від 18 жовтня 2021 року № 1-18/10, складеного експертом Українського центру судових експертиз Линник С. В.

Посилаючись на результати згаданого висновку, яким визначено орієнтовний розмір компенсації йому моральних страждань в 270 мінімальних заробітних плат, позивач вважав, що йому заподіяно моральну шкоду, розмір відшкодування якої становить 5 577 660, 00 грн, у зв`язку з чим звернувся до суду за відновленням та захистом своїх прав.

Стислий виклад заперечень відповідачів

Шевченківська окружна прокуратура міста Києва подала відзив на позов, в якому зазначила, що позовні вимоги є необґрунтованими, оскільки позивач усупереч вимогам частини першої статті 12, статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не звернувся з відповідною заявою до органів прокуратури або суду про визначення йому розміру відшкодування шкоди.

Прокуратура вважала, що визначений позивачем розмір відшкодування завданої йому моральної шкоди у сумі 5 580 789, 00 грн є істотно завищеним та не відповідає закону. Вважала посилання позивача на висновок експерта, долучений до матеріалів позову, яким встановлено можливий розмір грошової компенсації моральних страждань в 270 мінімальних заробітних плат, необґрунтованим, оскільки розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом відповідно до частини третьої статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» провадиться, виходячи із розміру, що є не меншим одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством, що складає 534 516, 67 грн (6 500, 00 грн х 82 місяці + (7 днів / 30 днів) х 6 500, 00 грн), де 6 500, 00 грн - розмір мінімальної заробітної плати станом на 01 січня 2022 року.

Державна казначейська служба України надала до суду відзив на позов ОСОБА_1 , у якому зазначила про необґрунтованість та недоведеність позовних вимог. Стверджувала, що позивач не має права на відшкодування моральної шкоди, оскільки вина органів, що здійснювали досудове розслідування, не встановлена належно відповідно до вимог закону. Позивач не надав належних доказів на підтвердження факту заподіяння йому моральних та фізичних страждань, наявності причинного зв`язку між шкодою та протиправними діями відповідачів та їх вини в її завданні. Вимоги про відшкодування моральної шкоди у розмірі 5 557 660, 00 грн вважала завищеними і такими, що не мають свого підтвердження. Просила відмовити у задоволенні вимоги про відшкодування судових витрат, пов`язаних з проведенням експертизи, оскільки замовлення експертизи та отримання відповідного висновку відбулося за ініціативи позивача до звернення до суду із позовом, а отже підстав для відшкодування таких витрат немає. Вважала, що наданий позивачем висновок не є належним та допустимим доказом, оскільки експерт усупереч частині п`ятій статті 106 ЦПК України не був попереджений про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок, а отже такий висновок не може бути підставою для встановлення факту заподіяння позивачу моральної шкоди та правильності здійснення розрахунку її розміру.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням від 23 листопада 2022 року Печерський районний суд міста Києва частково задовольнив позов ОСОБА_1 .

Суд стягнув з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди 1 500 000, 00 грн.

В іншій частині вимог позову відмовив.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції зазначив, що доведеними є позов в частині відшкодування моральної шкоди за період з 19 липня 2013 року до 26 травня 2020 року, адже очевидним є той факт, що отримання повідомлення про підозру, незаконне притягнення до кримінальної відповідальності призвело до порушення нормальних життєвих зв`язків позивача, вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Суд погодився з позивачем, що такі дії призвели до душевних переживань, втрати авторитету серед оточення, глобальних змін його життєвого укладу, інших негативних наслідків морального характеру.

Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції виснував, що за конкретних обставин справи відшкодування шкоди у розмірі 1 500 000, 00 грн відповідає засадам розумності, справедливості та доведеності факту незаконного перебування позивача під слідством та судом. Суд врахував, що позивач тривалий період часу перебував під слідством та судом, на нього було покладено певні обов`язки в період часу з 31 березня 2015 року до 21 червня 2016 року, зокрема і як на засудженого в порядку статті 76 КК України, внаслідок чого були істотно порушені його нормальні життєві зв`язки, і позивач був змушений докладати додаткових зусиль для підтвердження та доведеності своєї невинуватості у вчиненні інкримінованих йому злочинів.

Постановою від 21 березня 2023 року Київський апеляційний суд відхилив апеляційну скаргу ОСОБА_1 та частково задовольнив апеляційну скаргу першого заступника керівника Шевченківської окружної прокуратури міста Києва, рішення Печерського районного суду міста Києва від 23 листопада 2022 року змінив, зменшивши розмір відшкодування моральної шкоди з 1 500 000, 00 грн до 750 000, 00 грн.

Змінюючи рішення суду першої інстанції та зменшуючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд апеляційної інстанції наголосив, що визначення розміру моральної шкоди не у мінімальному розмірі є правом суду, проте розмір грошового відшкодування визначається судом не лише залежно від обсягу страждань, а й залежить від характеру порушення, глибини страждань, погіршення здібностей потерпілого та інших істотних обставин.

Апеляційний суд врахував, що матеріали справи не містять даних про застосування до позивача в межах кримінального провадження будь-яких запобіжних заходів, немає даних про зміну в сторону погіршення стану його здоров`я.

Враховуючи встановлені обставини справи, особливості впливу події незаконного притягнення до кримінальної відповідальності на позивача, ступінь тяжкості пред`явленого йому обвинувачення, тривалість перебування його під судом і слідством (6 років 10 місяців і 7 днів), ймовірну глибину душевних страждань ОСОБА_1 , а також засади розумності, виваженості та справедливості, суд апеляційної інстанції вважав, що розмір відшкодування моральної шкоди у сумі 750 000, 00 грн є достатнім для компенсації позивачу негативних наслідків морального характеру.

Визначаючи належний розмір відшкодування шкоди, як суд першої інстанції, так і апеляційний суд відхилили поданий позивачем висновок експерта, зазначивши, що такий не має для суду заздалегідь встановленої сили та оцінюється судом одночасно з іншими доказами.

Щодо посилання Шевченківської окружної прокуратури міста Києва в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції не врахував той факт, що позивач не дотримався порядку, передбаченого статтею 12 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», щодо відшкодування шкоди, оскільки з відповідною заявою до органів прокуратури про визначення ОСОБА_1 розміру шкоди останній не звертався, а відповідно постанова органами прокуратури не ухвалювалася, апеляційний суд зазначив, що заява про відшкодування моральної шкоди розглядається тільки судом з урахуванням фактичних обставин щодо наявності моральної шкоди в межах, встановлених саме цивільним законодавством, з дослідженням доказів, у тому числі висновків експертизи. Такі процесуальні дії суду притаманні змагальному процесу, яким є за чинними на цей час процесуальними кодексами саме позовне провадження.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги ОСОБА_1

ОСОБА_1 27 квітня 2023 року подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить:

- змінити рішення Печерського районного суду міста Києва від 23 листопада 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 21 березня 2023 року в частині визначення розміру суми відшкодування моральної шкоди шляхом його збільшення до 5 557 660, 00 грн;

- скасувати рішення Печерського районного суду міста Києва від 23 листопада 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 21 березня 2023 року в частині висновків про незадоволення вимог позову, ухвалити в цій частині нове рішення, яким стягнути із Державного бюджету України через Державну казначейську службу України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 витрати на проведення психологічного дослідження у розмірі 22 900, 00 грн та 229, 00 грн.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу, ОСОБА_1 .

Заявник, наполягаючи на тому, що оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, визначив як підстави касаційного оскарження наведених судових рішень те, що:

- суди першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваних рішеннях застосували норми права без урахування висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі № 823/782/16, відповідно до яких моральну шкоду, зважаючи на її сутність, не можна відшкодувати повністю, оскільки немає (і не може бути) точних критеріїв майнового вираження душевного болю. Зважаючи на це, будь-яка компенсація моральної шкоди не є (і не може бути) адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовне вираження;

- суди першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваних рішеннях застосували норми права без урахування висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18, щодо застосування статті 106 ЦПК України.

Короткий зміст вимог касаційної скарги Шевченківської окружної прокуратури міста Києва

Шевченківська окружна прокуратура міста Києва 22 червня 2023 року подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Печерського районного суду міста Києва від 23 листопада 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 21 березня 2023 року, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу, Шевченківської окружної прокуратури міста Києва

Заявник, наполягаючи на тому, що оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, визначив як підстави касаційного оскарження наведених судових рішень те, що:

- суди першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваних рішеннях застосували норми права без урахування висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15, від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14, у постановах Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 464/3789/17, від 09 жовтня 2019 року у справі № 522/17164/16, від 06 лютого 2020 року у справі № 199/6713/14-ц, від 03 лютого 2021 року у справі № 454/192/17, від 01 березня 2023 року у справі № 751/4400/21, щодо відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду;

- суди першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваних рішеннях застосували норми права без урахування висновків, викладених у постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6-2203цс15, за змістом яких відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться, виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом, водночас потрібно виходити з розміру мінімальної заробітної плати, що був установлений на час розгляду справи;

- суди першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваних рішеннях застосували норми права без урахування висновків, викладених у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2016 року у справі № 5-249кс15, відповідно до яких переконливість кожного доказу доводиться у змагальній процедурі безпосередньо перед тим складом суду, який дає цьому доказу юридично значущу оцінку;

- суди першої та апеляційної інстанцій не надали оцінку доказам, наявним у матеріалах справи.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

ОСОБА_1 подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу Шевченківської окружної прокуратури міста Києва, у якому просить відмовити у її задоволенні.

Позивач зазначає, що підстави касаційного оскарження судових рішень є надуманими, зводяться до незгоди з висновками судів першої та апеляційної інстанцій та до переоцінки доказів.

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДІ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ

Ухвалою від 26 травня 2023 року Верховний Суд поновив ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження судових рішень у справі та відкрив касаційне провадження у справі.

Ухвалою від 30 червня 2023 року Верховний Суд поновив Шевченківській окружній прокуратурі міста Києва строк на касаційне оскарження судових рішень у справі та відкрив касаційне провадження у справі.

За частиною першою статті 401 ЦПК України попередній розгляд справи проводиться колегією у складі трьох суддів у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом застосовані правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд перевірив доводи касаційних скарг, які стали підставами для відкриття касаційних проваджень, та матеріали цивільної справи, за результатами чого зробив такі висновки.

Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій

Суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що СВ Шевченківського РУ ГУМВС України в м. Києві здійснював досудове розслідування в межах кримінального провадження № 0000261 стосовно ОСОБА_1 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених частинами першою та третьою статті 191 КК України.

19 липня 2013 року ОСОБА_1 повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частинами першою та третьою статті 191 КК України.

Вироком від 22 квітня 2014 року у справі № 761/22020/13-к Шевченківський районний суд міста Києва визнав ОСОБА_1 невинним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частинами першою та третьою статті 191 КК України, та виправдав його за відсутністю в діянні складу злочинів.

Вироком від 16 липня 2014 року Апеляційний суд міста Києва скасував вирок Шевченківського районного суду міста Києва від 22 квітня 2014 року. Суд визнав винним ОСОБА_1 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частинами першою та третьою статті 191 КК України, та призначив йому покарання: за частиною першою статті 191 КК України - обмеження волі строком на 2 роки; за частиною третьою статті 191 КК України - обмеження волі строком на 3 роки з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з доступом до матеріальних цінностей та розпорядження ними строком на 3 роки.

На підставі статті 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим остаточно суд призначив ОСОБА_1 покарання у виді обмеження волі строком на 3 роки, з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з доступом до матеріальних цінностей та розпорядження ними строком на 3 роки.

На підставі статті 75 КК України суд звільнив ОСОБА_1 від відбування основного покарання у виді обмеження волі з іспитовим строком 2 роки.

Згідно зі статтею 76 КК України суд поклав на ОСОБА_1 обов`язки: не виїжджати за межі України на постійне місце проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції; повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання та роботи, періодично з`являтися до кримінально-виконавчої інспекції.

Суд задовольнив цивільний позов та стягнув із ОСОБА_1 на користь потерпілої сторони ТОВ «Венбест» загальну суму відшкодування збитків у розмірі 24 020, 00 грн.

Відшкодував з ОСОБА_1 на користь Науково-дослідного експертно-криміналістичного центру при Головному управлінні Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві витрати у кримінальному провадженні у розмірі 588, 00 грн.

Ухвалою від 31 березня 2015 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ скасував вирок Апеляційного суду міста Києва від 16 липня 2014 року стосовно ОСОБА_1 і призначив новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Ухвалою від 08 липня 2015 року Апеляційний суд міста Києва скасував вирок Шевченківського районного суду міста Києва від 22 квітня 2014 року стосовно ОСОБА_1 та призначив новий судовий розгляд у суді першої інстанції зі стадії підготовчого засідання.

Ухвалою від 03 серпня 2015 року Шевченківський районний суд міста Києва повернув прокурору прокуратури Шевченківського району міста Києва обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань, від 28 листопада 2012 року за № 0000261 відносно ОСОБА_1 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частинами першою та третьою статті 191 КК України.

12 жовтня 2015 року до Шевченківського районного суду міста Києва скеровано обвинувальний акт у кримінальному провадженні стосовно ОСОБА_1 за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частинами першою та третьою статті 191 КК України, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 28 листопада 2012 року за № 0000261, та відповідно до авторозподілу присвоєно справі № 761/29684/15-к і прийнято до свого провадження.

17 червня 2016 року у судовому засіданні під час розгляду справи прокурор заявив клопотання про необхідність зміни обвинувачення ОСОБА_1

02 серпня 2016 року змінено обвинувальний акт, погоджений 16 червня 2016 року заступником керівника Київської місцевої прокуратури № 10 Янчук С. В., та вручено ОСОБА_1 за фактом вчинення кримінальних правопорушень, передбачених частиною першою статті 190, частиною другою статті 190 КК України, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 28 листопада 2012 року № 0000261 від.

У той же час за скасованим ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 31 березня 2015 року вироком Апеляційного суду міста Києва від 16 липня 2014 року, ухвалою від 11 серпня 2016 року у справі № 761/26135/16-к Шевченківський районний суд міста Києва засудив ОСОБА_1 до 3 років обмеження волі та на підставі статті 75 КК України звільнив від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком на 2 роки, звільнив від відбування покарання.

Ухвалою від 24 жовтня 2016 року у справі № 761/26135/16-к Шевченківський районний суд міста Києва залишив без розгляду заяву прокурора Київської місцевої прокуратури № 10 Рослика А. А. про перегляд ухвали Шевченківського районного суду міста Києва від 11 серпня 2016 року у справі № 761/26135/16-к за нововиявленими обставинами.

Ухвалою від 09 грудня 2016 року у справі № 761/26135/16-к Шевченківський районний суд міста Києва задовольнив заяву прокурора Київської місцевої прокуратури № 10 Рослика А. А. про перегляд ухвали Шевченківського районного суду міста Києва від 11 серпня 2016 року № 761/26135/16-к за нововиявленими обставинами, скасував ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 11 серпня 2016 року про звільнення від покарання ОСОБА_1 , відмовив у задоволенні клопотання інспектора Шевченківського районного відділу КВІ м. Києва Бондаренко Т. В. про звільнення засудженого ОСОБА_1 від відбування покарання за вироком Апеляційного суду міста Києва від 16 липня 2014 року.

Вироком від 12 липня 2019 року Шевченківський районний суд міста Києва визнав винним ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 190 КК України і призначив йому покарання у виді 2 років обмеження волі.

Також визнав ОСОБА_1 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 190 КК України, і призначив йому покарання у виді 3 років обмеження волі.

На підставі частини першої статті 70 КК України шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим призначив ОСОБА_1 остаточне покарання у виді 3 років обмеження волі.

На підставі статті 49, частини п`ятої статті 74 КК України звільнив ОСОБА_1 від призначеного судом покарання за частинами першою та другою статті 190 КК України у зв`язку із закінченням строків давності.

Ухвалою від 02 жовтня 2019 року Київський апеляційний суд залишив без змін вирок Шевченківського районного суду міста Києва від 12 липня 2019 року.

Постановою від 26 травня 2020 року Верховний Суд скасував вирок Шевченківського районного суду міста Києва від 12 липня 2019 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 02 жовтня 2019 року стосовно ОСОБА_1 , а кримінальне провадження стосовно ОСОБА_1 закрив на підставі пункту 2 частини першої статті 284 КПК України за відсутності в діянні складу кримінального правопорушення.

Право, застосоване судом

Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень (стаття 56 Конституції України).

Якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт, то моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала (пункт 2 частини другої статті 1167 ЦК України).

Шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом (частини перша та друга статті 1176 ЦК України).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадянина.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Відповідно до пункту 5 статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується моральна шкода.

Відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (частини перша, п`ята, шоста статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).

Згідно з частинами другою, третьою статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі Шевченківської окружної прокуратури міста Києва

Верховний Суд врахував, що оцінка моральної шкоди є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом

(рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 12 липня 2007 року «STANKOV v. BULGARIA», § 62, заява № 68490/01).

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких наведено у частині першій статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Порядок відшкодування такої шкоди визначається законом (частина сьома статті 1176 ЦК України). Цим законом є Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», яким передбачено чіткий порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду.

Заявник не погоджується з тим, що розмір відшкодування моральної шкоди, який підлягає компенсації позивачеві, підлягає визначенню судом, а не органами прокуратури.

Такі доводи касаційної скарги не підлягають врахуванню судом, адже не відповідають фактичним обставинам справи та нормам права, які регулюють спірні правовідносини.

За обставинами справи постановою від 26 травня 2020 року Верховний Суд скасував вирок Шевченківського районного суду міста Києва від 12 липня 2019 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 02 жовтня 2019 року щодо ОСОБА_1 , а кримінальне провадження стосовно ОСОБА_1 закрив на підставі пункту 2 частини першої статті 284 КПК України за відсутності в діянні складу кримінального правопорушення.

Тож кримінальне провадження у справі закрив суд, а не органи прокуратури.

Велика Палата Верховного Суду у пунктах 65, 68 постанови від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14 виснувала, що законом установлено, що визначення розміру відшкодування шкоди, якої зазнав громадянин внаслідок незаконних дій, у разі закриття кримінального провадження здійснює суд, про що постановляє відповідну ухвалу. Якщо кримінальне провадження закрито судом при розгляді кримінальної справи в апеляційному або касаційному порядку, зазначені дії провадить суд, що розглядав справу як суд першій інстанції. Саме суд, який закрив кримінальне провадження, визначає розмір заробітку та інших грошових доходів, які громадянин втратив унаслідок незаконних дій та які підлягають стягненню на його користь, і таке судове рішення може бути оскаржене до суду вищої інстанції відповідно до приписів цивільного процесуального законодавства.

В оцінці доводів касаційної скарги про визначення розміру відшкодування моральної шкоди Верховний Суд врахував, що Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи, але за час незаконного перебування громадянина під слідством чи судом він має бути не меншим однієї мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством або судом.

Викладене дає підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні зазначеного питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, який є чинним на час розгляду справи; водночас визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування.

Подібний висновок зробив Верховний Суд у постановах від 10 листопада 2021 року у справі № 346/5428/17, від 22 грудня 2021 року у справі № 202/1722/19-ц.

З урахуванням засад виваженості, розумності та справедливості суд може збільшити розмір відшкодування, максимальної межі розміру моральної шкоди Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не передбачено. Відшкодування моральної шкоди у цих випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету, незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду.

У постанові від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що законодавець визначив мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом, тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Проте, визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичний біль, душевні і психічні страждання тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, часу та зусиль, потрібних для відновлення попереднього стану, і самої можливості такого відновлення у необхідному чи повному обсязі.

Тож суд повинен з`ясувати усі доводи позивача, наведені ним на обґрунтування як обставин завдання, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір відшкодування моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.

Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17, у постановах Верховного Суду від 10 листопада 2021 року у справі № 346/5428/17, від 22 грудня 2021 року у справі № 202/1722/19-ц.

Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (постанова Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 464/3789/17).

Під моральною шкодою потрібно розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб (постанова Верховного Суду від 06 лютого 2020 року у справі № 199/6713/14-ц).

Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви. Розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством (постанова Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року у справі № 522/17164/16).

Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен призводити до її безпідставного збагачення (постанова Верховного Суду від 01 березня 2023 року у справі № 751/4400/21).

Частково задовольняючи позов про відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством та судом, апеляційний суд, застосувавши правило частини третьої статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», визначив суму відшкодування моральної шкоди у більшому розмірі, ніж мінімальний розмір такого відшкодування.

Визначаючи розмір відшкодування завданої позивачу шкоди, суд керувався принципами розумності, справедливості та співмірності, забезпечивши позивачеві відшкодування завданої йому моральної шкоди у розмірі, який є співмірним з понесеними моральними стражданнями, враховуючи встановлені фактичні обставини справи.

Так, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що встановлені обставини справи, особливості впливу події незаконного притягнення до кримінальної відповідальності на позивача, ступінь тяжкості пред`явленого йому обвинувачення, тривалість перебування його під судом і слідством (6 років 10 місяців і 7 днів), ймовірну глибину душевних страждань ОСОБА_1 , а також засади розумності, виваженості та справедливості, є підставою для збільшення розміру відшкодування моральної шкоди до 750 000, 00 грн, що є достатнім для компенсації позивачу негативних наслідків морального характеру.

Зменшуючи розмір відшкодування моральної шкоди, визначений судом першої інстанції, апеляційний суд додатково зазначив, що матеріали справи не містять даних про застосування до позивача в межах кримінального провадження будь-яких запобіжних заходів, немає даних про зміну в сторону погіршення стану його здоров`я.

Доводи касаційної скарги про те, що суди першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваних рішеннях застосували норми права без урахування висновків, викладених у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2016 року у справі № 5-249кс15, відповідно до яких переконливість кожного доказу доводиться у змагальній процедурі безпосередньо перед тим складом суду, який дає цьому доказу юридично значущу оцінку, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваних судових рішень, адже у справі, що переглядається, судові рішення відповідають цьому правовому висновку, суди першої та апеляційної інстанцій дали правову оцінку зібраним у справі доказам з урахуванням принципу змагальності сторін. Тож саме недоведення відповідачами, що розмір відшкодування шкоди є завищеним, і має наслідком визначення судом відповідного до відшкодування розміру моральної шкоди у розмірі, більшому, ніж гарантований державою.

Також оскаржувані судові рішення відповідають правовій позиції Верховного Суду України, зробленій у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-2203цс15, про те, що відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться, виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом; водночас потрібно виходити з розміру мінімальної заробітної плати, що був установлений на час розгляду справи, адже у справі, що переглядається, саме з урахуванням розміру мінімальної заробітної плати суди встановлювали мінімальний розмір відшкодування шкоди позивачеві, який збільшили з урахуванням встановлених інших обставин справи.

Отже, у оскаржених судових рішеннях суди першої та апеляційної інстанцій, надавши оцінку зібраним у справі доказам, дійшли переконання, що розмір відшкодування моральної шкоди, завданої позивачеві, є більшим, ніж гарантований державою. Доводи касаційної скарги щодо підставності зменшення розміру відшкодування моральної шкоди до мінімального розміру, гарантованого державою, зводяться до необхідності здійснення переоцінки зібраних у справі доказів, що виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції, визначених у статті 400 ЦПК України.

Щодо доводів касаційної скарги про невідповідність оскаржуваних судових рішень правовим висновкам Верховного Суду, зробленим у постановах від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15, у постановах Верховного Суду від 03 лютого 2021 року у справі № 454/192/17, то Верховний Суд врахував, що вони зроблені у справах за неподібних правовідносин.

Так, у постанові від 20 вересня 2018 року справі № 686/23731/15 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що відповідно до змісту статті 12 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» саме суд, який ухвалив виправдувальний вирок, визначає розмір заробітку та інших грошових доходів, які громадянин втратив унаслідок незаконних дій та які підлягають стягненню на його користь, і таке судове рішення може бути оскаржене до суду вищої інстанції відповідно до цивільного процесуального законодавства.

Натомість у справі, що переглядається, виправдувального вироку ухвалено не було, суд закрив кримінальне провадження у справі.

У справі № 454/192/17 предметом розгляду був позов про відшкодування моральної шкоди, завданої, на переконання позивача, незаконними рішеннями судів у цивільній справі, питання про відшкодування шкоди позивачу у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством та судом у цій справі не вирішувалося, тож висновки, сформовані Верховним Судом у справі № 454/192/17, не підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі, ОСОБА_1 .

Заперечуючи проти оскаржуваних судових рішень судів першої та апеляційної інстанції, ОСОБА_1 наполягає на тому, що суди неправильно визначили належний до відшкодування розмір моральної шкоди, не врахувавши висновок експерта.

В оцінці таких доводів касаційної скарги Верховний Суд врахував, що за правилами частин першої, п`ятої, шостої статті 106 ЦПК України учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення. У висновку експерта зазначається, що висновок підготовлено для подання до суду, та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок. Експерт, який склав висновок за зверненням учасника справи, має ті самі права і обов`язки, що й експерт, який здійснює експертизу на підставі ухвали суду.

У справі, що переглядається, ОСОБА_1 на обґрунтування визначеного ним до розміру відшкодування моральної шкоди зазначав, що такий розмір підтверджений висновком експерта на його замовлення, який доданий до позовної заяви.

Такий висновок експерта оцінили як суд першої інстанції, так і апеляційний суд, за результатами чого дійшли висновку про його відхилення.

Доводи касаційної скарги в цій частині зводяться до вимоги здійснити переоцінку доказу у справі, що не входить до повноважень суду касаційної інстанції, визначених у статті 400 ЦПК України.

Верховний Суд встановив, що оскаржувані судові рішення не суперечать висновкам Великої Палати Верховного Суду, зробленим у постанові від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18 щодо застосування статті 106 ЦПК України, адже вони стосуються належності та допустимості такого доказу як висновок експерта, складений на замовлення учасника справи до 15 грудня 2017 року, коли у справі, що переглядається, такий висновок складений експертом 18 жовтня 2021 року.

Відхиляючи висновок експерта як доказ у справі, що переглядається, суди врахували, що в обґрунтування висновку експерт поклав в основу безпосереднє психологічне обстеження позивача та надані пояснення близьких щодо психологічних змін ОСОБА_1 внаслідок досліджуваних подій. Суд врахували, що такі особи не були заявлені і, відповідно, не були допитані судом як свідки, причини невчинення таких процесуальних дій позивач не зазначив. До того ж суди визнали, що наведені у висновку експерта дані є показаннями зі слів позивача та його власною суб`єктивною оцінкою його поведінки, що не може об`єктивно свідчити про обсяг моральних страждань позивача.

Тож підставою для відхилення такого доказу як висновок експерта на замовлення позивача стало те, що, на переконання судів, у експерта не було об`єктивних даних, які б могли свідчити про обсяг моральних страждань позивача.

У постанові від 28 березня 2018 року у справі № 520/8073/16-ц

(провадження № 61-4114св17) Верховний Суд виснував, що при перевірці й оцінці експертного висновку суд повинен з`ясувати: достатність поданих експертові об`єктів дослідження; повноту відповідей на порушені питання та їх відповідність іншим фактичним даним; узгодженість між дослідницькою частиною та підсумковим висновком експертизи; обґрунтованість експертного висновку та його узгодженість з іншими матеріалами справи.

Такий обов`язок суди першої та апеляційної інстанцій суди виконали, про що свідчать висновки судів за результатами оцінки такого доказу як висновку експерта, тож порушень судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального у цій частині Верховний Суд не встановив.

Щодо відповідності оскаржуваних судових рішень правовому висновку Верховного Суду, зробленому у постанові від 15 серпня 2019 року у справі № 823/782/16, про те, що моральну шкоду, зважаючи на її сутність, не можна відшкодувати повністю, оскільки немає (і не може бути) точних критеріїв майнового вираження душевного болю, будь-яка компенсація моральної шкоди не є (і не може бути) адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовне вираження, то оскаржувані судові рішення такому правовому висновку відповідають, адже суди, дослідивши у справі наявні докази, виснували, яким буде належний до відшкодування умовний розмір компенсації моральної шкоди.

Висновки за результатами розгляду касаційних скарг

Встановивши, що суди першої та апеляційної інстанцій правильно застосували норми матеріального права до спірних правовідносин із дотриманням норм процесуального права, інших доводів незаконності та необґрунтованості оскаржуваних судових рішень у касаційних скаргах не наведено, Верховний Суд зробив висновок, що касаційні скарги не підлягає задоволенню, а оскаржувані рішення суду першої інстанції у нескасованій та незміненій частині та постанова апеляційного суду підлягають залишенню без змін.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Підстави для нового розподілу судових витрат не встановлені.

Щодо клопотання про розгляд справи з участю відповідача та Офісу Генерального прокурора

Шевченківська окружна прокуратура міста Києва у касаційній скарзі просила повідомити її та Офіс Генерального прокурора про місце, дату та час розгляду справи.

Розгляд цієї справи здійснюється Верховним Судом в попередньому судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 401 ЦПК України попередній розгляд справи має бути проведений протягом п`яти днів після складення доповіді суддею-доповідачем колегією у складі трьох суддів у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Тобто попередній розгляд справи проводиться у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Відповідно до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Верховний Суд є судом права, а не факту, і, діючи в межах повноважень та порядку, визначених частиною першою статті 400 ЦПК України, не може встановлювати обставини справи, які можуть додатково пояснити її учасники, збирати й перевіряти докази та надавати їм оцінку.

Верховний Суд створює учасникам справи належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів, у яких такий рух описаний. Кожен із учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Згідно із частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) однією з істотних гарантій справедливого судового розгляду є публічний судовий розгляд.

Практика Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) з питань гарантій публічного характеру провадження в судових органах у контексті пункту 1 статті 6 Конвенції свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не в кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі Axen v. Germany, заява № 8273/78; рішення від 25 квітня 2002 року у справі Varela Assalino contre le Portugal, заява № 64336/01). Так, у випадках коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

ЄСПЛ у рішенні від 26 травня 1988 року у справі Ekbatani v. Sweden, заява № 10563/83,зазначив, що якщо розгляд справи в суді першої інстанції був публічним, відсутність «публічності» при розгляді справи в другій і третій інстанціях може бути виправданою особливостями процедури в цій справі. Якщо апеляційна скарга стосується виключно питання права, залишаючи осторонь фактичні обставини справи, то вимоги статті 6 Конвенції можуть бути дотримані і тоді, коли заявнику не було надано можливості бути заслуханим в апеляційному чи касаційному суді особисто.

Оскільки попередній розгляд справи проводиться у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи, Верховний Суд у справі, що переглядається, не встановив потреби викликати учасників справи з метою надання ними пояснень, тому у задоволенні відповідного клопотання варто відмовити.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні клопотання Шевченківської окружної прокуратури міста Києва про розгляд справи з участю відповідача та Офісу Генерального прокурора відмовити.

Касаційні скарги ОСОБА_1 та Шевченківської окружної прокуратури міста Києва залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 23 листопада 2022 року у нескасованій та незміненій частині та постанову Київського апеляційного суду від 21 березня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді С. О. Погрібний

І. Ю. Гулейков

О. В. Ступак