печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2023 року

Печерський районний суд м. Києва в складі головуючого судді Головко Ю. Г.,

за участю секретаря судових засідань Солонухи Д.Л.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання недостовірною інформації.

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Печерського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_3 та просив суд: зобов`язати відповідача негайно спростувати та видалити неправдиву інформацію у відношенні нього: «дезертир», «самовольное оставление места службы», «оставил место работы и выехал за пределы Украины воспользовавшись липовым документом», яка розташована на інтернет-сайті «Центр дослідження ознак злочинів проти національної безпеки України, миру, безпеки людства та міжнародного правопорядку «Миротворець» ІНФОРМАЦІЯ_5; заборонити відповідачу поширювати інформацію, що позивач нібито дезертир, самовільно залишив місце служби після початку військової агресії РФ 24.02.2022, залишив місце роботи і виїхав за межі України за підробленим документом.

Позов мотивовано тим, що на інтернет-сайті «Центр дослідження ознак злочинів проти національної безпеки України, миру, безпеки людства та міжнародного правопорядку «Миротворець» розміщена новина про те, що позивач є «Дизертир», фраза «Самовольное оставление места службы во время российско-украинской войны, начатой российско-фашистским агрессором 24.02.2022 г.» «Сотрудник Государственного научно-исследовательского экспертно-криминалистического центра МВД Украины. Военнообязанный. 11.03.2022 г. Оставил место работы и выехал за предел Украины воспользовавшись липовым документом о якобы принадлежности ОСОБА_4 » к сотрудникам ДП «Антонов», «документ подписан ген. Директором ДП «Антонов» ОСОБА_5 .» ІНФОРМАЦІЯ_5. Позивач вважає, що поширена на інтернет-сайті «Миротворець» інформація недостовірною та такою, що порушує його право на повагу його особисті немайнові права, завдає шкоди його честі, гідності та ділової репутації.

У судовому засіданні позивач, та його представник позовні вимоги підтримали та наполягали на їх задоволенні, не заперечує проти розгляду у заочному порядку.

Відповідач у судове засідання не з`явився, повідомлявся належним чином, причину неявки суду не повідомив, відзив на позовну заяву до суду не подав.

Суд, вислухавши позивача та його представника, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов наступних висновків.

Конституція України визнає честь і гідність людини найвищою соціальною цінністю та передбачає, що кожен має право на повагу до його гідності, що задекларовано ст. ст. 3, 28 Основного закону. В Україні гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів та переконань.

Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя (ст. 34 Конституції України).

Відповідно до статті 201 ЦК України, особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація.

Позивач стверджував, що поширена на інтернет-сайті «Миротворець» за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_5 недостовірною та такою, що порушує його право на повагу його особисті немайнові права, завдає шкоди його честі, гідності та ділової репутації, адже він займає посаду заступника завідувача лабораторії криміналістичних видів досліджень обліку - завідувача відділу криміналістичного дослідження транспортних засобів і реєстрації документів, що їх супроводжують ДНДЕКЦ МВС України, що підтверджується посвідченням.

Відповідно до своєї посадової інструкції він, зокрема здійснює контроль за якістю судових експертних (експертних досліджень) лабораторії криміналістичних видів досліджень та обліку. Має право брати участь у моніторингу за дотриманням вимог, встановлених відповідними інструкціями та методиками до проведення оформлення досліджень, в організації та проведенні між лабораторних порівняльних досліджень (випробувань) і професійного тестування, а також отримувати від підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності безоплатно інформацію, необхідну для проведення судових експертиз, а також за їх згодою натурні зразки або каталоги продукції, технічну документацію та іншу інформацію, необхідну для створення й оновлення методичної та нормативної бази судових експертиз, одержувати від судів, досудового слідства речові докази, щодо яких закінчено провадження в справах, для використання в експертній і науковій діяльності.

Позивач має підтверджену кваліфікацію у сфері підготовки інспекторів з безпеки польотів за програмою розслідування аварійних подій та інцидентів, кваліфікацію у сфері пошукового аварійно-рятувального та протипожежного забезпечення польотів, кваліфікацію інженера-дослідника за спеціальністю «Літаки та вертольоти» і науковий ступінь доктора технічних наук за спеціальністю 05.07.02 - проектування, виробництва та випробовування літальних апаратів, отримав сертифікати Міжнародної організації цивільної авіації (ІСАО) з управління безпекою польотів та внутрішніх розслідувань, пов`язаних зі стратегією авіаційної безпеки - інспектор з розслідування авіаційних подій та інцидентів.

Так, за наведеного обґрунтування, для забезпечення безперебійного функціонування парку літаків та виконання вимог безпеки міжнародних авіаційних транспортних перевезень при польотах літаків Ан-124 генеральний директор ДК «Укроборонпром» ОСОБА_8 направив лист від 06.03.2022 р. UOP 17-1560 голові Державної прикордонної служби ОСОБА_9, в якому просив надати дозвіл на перетин державного кордону, зокрема, позивачу, для забезпечення роботи компанії «Antonov Logistics SALIS Gmbh», яка розташована у м. Лейпциг Федеративної Республіки Німеччина і має діючий 5-річний контракт із «NATO Support and Procurement Agency» (NSPA). Підставою для цього був лист генерального директора ДП «Антонов» ОСОБА_5 з додатком на 3 аркушах (списком), як суб`єкта авіаційної діяльності. Зазначений дозвіл був отриманий.

Слід зазначити, що на підставі наказів від 23.02.2022 р №33 і від 25.03.2022 р. №37, виданих директором ДНДЕКЦ МВС України Сергієм Кримчуком, позивач знаходиться в офіційній відпустці з 23.02.2022 по час звернення до суду і самовільно місце служби не залишав. Внесення його в список, як співробітника ДП «Антонов» є технічною помилкою, оскільки він залучався на громадських засадах як незалежний експерт з авіаційної безпеки.

Таким чином виїзд позивача із України 11.03.2022 відбувся на законних підставах для виконання ДП «Антонов» вимог Повітряного Кодексу України та зобов`язань перед НАТО. На теперішній час позивач працюю на своєму робочому місці в Україні, жоден із правоохоронних органів не пред`явив мені підозру у вчиненні державної зради.

Позивач стверджував, що у мережі Інтернет на сайті Миротворець незаконно, з грубим порушенням його конституційних прав, поширено інформацію про нього, якою безпідставно обвинувачено у вчиненні злочину проти основ національної безпеки України, без будь-яких належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів.

Основним Законом України проголошено найвищою соціальною цінністю людину, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпеку, кожен має право на повагу до його гідності (ст.ст. 3, 28 Конституції України).

Відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Відповідно до ч. 4 ст. 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Згідно з ч. 2-3 ст. 34 Конституції України і ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві, зокрема, для захисту репутації чи прав інших осіб.

Статтею 201 ЦК України передбачено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація.

Відповідно до ст. 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Згідно із статтею 299 Цивільного кодексу України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації.

Так, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної істоти. З честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах суспільства, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. Під діловою репутацією розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків.

Згідно зі ст. 200 ЦК України та ст. 1 Закону України «Про інформацію», інформація - це документовані або публічно оголошені відомості про події та явища, що мали або мають місце в суспільстві, державі та навколишньому середовищі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Негативною слід вважати інформацію, у якій стверджується про порушення особою норм чинного законодавства, учинення будь-яких інших протиправних дій і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до ділової репутації.

Відповідно до п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», до відомостей, що порочать особу, слід відносити ті з них, які принижують честь і гідність громадянина або організації в громадській думці чи думці окремих громадян з точки зору додержання законів, загальновизнаних правил співіснування та принципів людської моралі.

За положеннями статті 44 Закону «Про інформацію», учасники інформаційних відносин зобов`язані додержуватися принципів інформаційних відносин та поважати інформаційні права інших суб`єктів. Стаття 47 цього Закону передбачає відповідальність осіб винних у поширенні інформації, що не відповідає дійсності, ганьбить честь, гідність та ділову репутацію особи.

Відповідно до ч. 6-7 ст. 277 ЦК України спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка її поширила.

Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.

Спростування поширеної недостовірної інформації повинно здійснюватись незалежно від вини особи, яка її поширила (постанова Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи»).

Крім цього, у п. 18 зазначеної вище постанови Пленуму вказано, що, згідно з положеннями ст. 277 ЦК України та ст. 12 ЦПК України, саме позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

На підтвердження факту поширення інформації відповідачем, позивач надав лише копії роздруківок сторінки веб-сайту в мережі Інтернет.

У постанові Верховного Суду від 07.09.2021 у справі № 757/37803/19 (провадження № 61-17318св20) зазначено, що «належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайту, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві. Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайту - вільним, належним відповідачем є власник веб-сайту, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації. Дані про власника веб-сайту можуть бути витребувані' відповідно до положень процесуального законодавства в адміністратора системи реєстрації та обліку доменних назв та адреси українського сегмента мережі Інтернет».

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про авторське право і суміжні права» власник веб-сайту - особа, яка є володільцем облікового запису та встановлює порядок і умови використання веб-сайту. За відсутності доказів іншого власником веб-сайту вважається реєстрант відповідного доменного імені, за яким здійснюється доступ до веб-сайту, і (або) отримувач послуг хостинг.

Отже, у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет належним відповідачем у справі є власник веб-сайту та автор відповідного інформаційного матеріалу, тобто особа, яка безпосередньо розмістила інформаційний матеріал на відповідному веб-сайті.

Як вбачається із довідки з відомостями про власника веб-сайту або інформацією про його встановлення від 17.02.2023 № 27/2023-Д, наданої Дочірнім підприємством «Центр компетенції адресного простору мережі інтернет» Консорціуму «Український центр підтримки номерів і адрес» вбачається, що можливо може мати відношення до створення та/або функціонування веб-сайту ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_6 , проте розміщені на сайті ідентифікатори ІНФОРМАЦІЯ_1 не надають можливості встановити його власника.

Доменне ім`я myrotvorets.center первісно, 06.11.2015 було зареєстровано із зазначенням наступних даних про його реєстранта - ОСОБА_7 (адреса: АДРЕСА_1, TH; телефон: -НОМЕР_2; адреса електронної пошти: ІНФОРМАЦІЯ_2 . Після вступу в дію з 25.05.2018 Загального регламенту захисту персональних даних ( General Data Protection Regulation, GDPR), дані про реєстранта доменного імені ІНФОРМАЦІЯ_3 (адреса: АДРЕСА_1, TH; телефон: НОМЕР_1 ; адреса електронної пошти: ІНФОРМАЦІЯ_4 ) стали знеособленими (скритими) в службі WHOIS.

Також, обґрунтовуючи те, що позов пред`явлено з вимогами до ОСОБА_3 , вказано, що відповідно до відомостей з Вікіпедії , він є власником, керівником та автором сайту «Миротворець», проте, зібрані докази не підтвердили цього факту.

Пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. Визначення особи відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Такий висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17.04.2018 у справі № 523/9076/16-ц.

Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення, як встановлено ч. 2 ст. 77 ЦПК України.

Згідно з ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Таким чином, доказуванням є процесуальна і розумова діяльність суб`єктів доказування, яка здійснюється в урегульованому цивільному процесуальному порядку і спрямована на з`ясування дійсних обставин справи, прав і обов`язків сторін, встановлення певних обставин шляхом ствердження юридичних фактів, зазначення доказів, а також подання, прийняття, збирання, витребування, дослідження і оцінки доказів; докази і доказування виступають процесуальними засобами пізнання в цивільному судочинстві.

Процес доказування (на достовірність знань про предмет) відбувається у межах передбачених процесуальних форм і структурно складається з декількох елементів або стадій, які взаємопов`язані й взаємообумовлені. Виділяються такі елементи: твердження про факти; визначення заінтересованих осіб щодо доказів; подання доказів; витребування доказів судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі; дослідження доказів; оцінка доказів.

Так, позивачем було пред`явлено вимоги про визнання недостовірною та такою, що принижує ділову репутацію позивача інформацію, що міститься у статті ««дезертир», «самовольное оставление места службы», «оставил место работы и выехал за пределы Украины воспользовавшись липовым документом», яка розміщена на інтернет- сайті «Центр дослідження ознак злочинів проти національної безпеки України, миру, безпеки людства та міжнародного правопорядку «Миротворець» ІНФОРМАЦІЯ_5», спростування недостовірної інформації та у позовній заяві виклав обставини, якими обґрунтовуються такі вимоги, зазначив докази, що стверджують позов.

Особливість по доказуванню полягає в тому, що воно виступає як право і обов`язок осіб, які беруть участь у справі. Вони мають право подавати докази, брати участь в їх дослідженні, давати усні і письмові пояснення судові, подавати свої доводи, міркування та заперечення, тобто мають право на доказування.

Сторони, подаючи докази, реалізують своє право по доказуванню і одночасно виконують обов`язок по доказуванню.

Право доказування виступає як можливість подання доказів, участь в їх дослідженні, попередній оцінці та гарантується сукупністю процесуальних засобів і реалізується по волі заінтересованих осіб особисто або за допомогою суду у відповідності з своїми інтересами та вибором способу поведінки.

Обов`язок по доказуванню полягає у необхідності виконання комплексу відповідних дій, який гарантується настанням несприятливих правових наслідків у випадку їх невиконання, зокрема, відмовою суду визнати наявність юридичного факту у разі невиконання стороною обов`язку по його доказуванню; якщо позивач не доведе підставу вимоги, то в позові належить відмовити.

Невиконання обов`язку по доказуванню для сторін й інших суб`єктів правового спору матиме матеріально-правові і процесуально-правові наслідки.

Обов`язок довести факт поширення інформації саме відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права (п. 18 постанови Пленуму) покладається на позивача.

За положеннями ЦПК України, рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях, суд приймає до уваги належні та допустимі докази.

В даному випадку до суду не подані належні докази, що містять інформацію щодо предмета доказування, а саме, що саме ОСОБА_3 є власником сайту і поширив недостовірну інформацію щодо ОСОБА_1 .

За таких умов заявлений позов не підлягає до задоволення як недоведений.

Враховуючи, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, також не підлягає стягненню судовий збір, який було сплачено позивачем при поданні позову до суду.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010).

На підставі та керуючись ст. ст. 8, 34, 55 Конституції України, ст. ст. 1, 44, 47 Закону України «Про інформацію», ст.ст. 3, 11, 16, 201, 277, 297, 299 ЦК України, ст.ст. 1-23, 43, 49, 76-81, 141, 259, 263-265, 268, 273, 280-289 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання недостовірною інформації - залишити без задоволення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного судового рішення.

Суддя Ю. Г. Головко