П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 листопада 2023 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Писаної Т.О., Приходька К.П.,

за участю секретаря Павлової В.В.,

розглянувши справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 10 квітня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Тверська Інеса Володимирівна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Горбунова Леся Василівна, про визнання договорів недійсними, скасування записів в Реєстрі прав власності на нерухоме майно, визнання права власності,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2021 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Тверська Інеса Володимирівна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Горбунова Леся Василівна, про визнання договору недійсним.

У своєму позові позивач просив суд :

1. визнати недійсним договір дарування 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 від 15.07.2005 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тверською І.В., за реєстровим № 5881, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , в інтересах якого діяла його мати - ОСОБА_6 .

2. скасувати запис в Реєстрі прав власності на нерухоме майно про проведену державну реєстрацію права власності на 1/3 частини квартири, загальною площею 59,5 кв. м, за адресою: АДРЕСА_2 , за ОСОБА_2 ;

3. визнати недійсним договір дарування 1/3 частини квартири за адресою: АДРЕСА_2 від 08.05.2019 року укладений між ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Горбуновою Л.В., за реєстровим № 1439;

4. скасувати запис в Реєстрі прав власності на нерухоме майно про проведену державну реєстрацію права власності на 1/3 частини квартири, загальною площею 59,5 кв. м. за адресою: за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер майна: 18250

5. визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 , в порядку спадкування після смерті батька ОСОБА_5 , який ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 10 квітня 2023 року відмовлено в задоволенні позову .

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, позивач направив апеляційну скаргу, в якій зазначив, що оскаржуване рішення вважає незаконним та таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права. Вказує на те, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи та є помилковими. У зв`язку з цим апелянт просив апеляційний суд оскаржуване рішення скасувати та ухвалити по справі нове судове рішення про задоволення позову.

Станом на початок розгляду справи по суті відзив на апеляційну скаргу до Київського апеляційного суду не надходив.

В судове засідання 16.11.2023 року ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та треті особи не з`явились, про розгляд справи належним чином повідомлялись, про причини неявки суд не повідомили, клопотання про відкладення розгляду справи до суду не надали.

На підставі ст. 372 ЦПК України колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності сторін, що не з`явились, оскільки відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представника чи сторони, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 24 січня 2018 року у справі №907/425/16.

Згідно вимог ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими (за умови дотримання відповідної процедури та наявності передбачених законом підстав) доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку про відсутність підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

В своїй апеляційній скарзі апелянт по суті наводив ті ж доводи та аргументи, що були нам зазначені й в позовній заяві і які були належним чином досліджені та оцінені судом при вирішенні справи.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем так і не було представлено до суду належних і допустимих доказів на підтвердження своїх посилань про те, що батько позивача уклав спірний договір під впливом помилки чи обману з боку відповідача.

Як неодноразово вказував ЄСПЛ, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року в справі «Руїз Торія проти Іспанії», заява № 18390/91).

Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії», заява № 49684/99).

Зважаючи на наведене, у апеляційного суду відсутній обов`язок повторного зазначення тих висновків, які суд першої інстанції поклав в основу свого рішення, і з якими в повній мірі погоджується й колегія суддів апеляційного суду.

Колегія суддів апеляційного суду вважає оцінку доводів позивача судом першої інстанції належною та обґрунтованою.

Окремо колегія суддів апеляційного суду звертає увагу, що ст. 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. При цьому сторона самостійно несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Обов`язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і в ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду, а витребування таких доказів судом самостійно без наявності передбачених законом підстав у чітко визначених випадках було б порушення принципу змагальності сторін в судовому процесі, що є неприпустимим.

Зважаючи на наведені норми, стверджуючи про укладення спірного договору під впливом помилки, позивач мав би надати докази з цього приводу, чого в даному випадку зроблено не було. Крім того, позивач зазначає, що при укладені договору, дарувальник не розумів його значення, однак, знову ж таки, належним чином дані обставини не довів, оскільки передана до суду медична довідка може посвідчувати лише певні захворювання у дарувальника, однак жодним чином не містить відповідного висновку щодо того, що стан здоров`я дарувальника перешкоджав йому розуміти значення своїх дій. Крім того, як належним чином встановив суд першої інстанції, наявність нотаріальної згоди дружини дарувальника на укладення такого правочину, свідчить як про дотримання процедури укладення договору, так і додатково підтверджує те, що дарувальник не міг не усвідомлювати суті спірного правочину.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За результатами розгляду справи апеляційний суд приходить до висновку про те, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, відтак дійшов законної та обґрунтованої позиції при вирішенні справи. Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при розгляді справи апеляційним судом. За таких умов підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції при апеляційному розгляді відсутні.

Керуючись ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 10 квітня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді Т.О. Писана

К.П. Приходько