Справа № 686/7316/23
Провадження № 2/686/3013/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 листопада 2023 року Хмельницький міськрайонний суд

Хмельницької області в складі:

головуючого судді Мазурок О.В.

при секретарі Колісник Л.В.

за участі представника відповідача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Хмельницькому цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання іпотечного договору від 31.01.2022 року недійсним у зв`язку з його фраудаторністю, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання іпотечного договору від 31.01.2022 року недійсним у зв`язку з його фраудаторністю. Просить визнати недійсним договір іпотеки від 31 січня 2022 року житлового будинку АДРЕСА_1 , на який зареєстроване право власності ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності НОМЕР_1 від 24.02.2014 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Сєтак Віктором Ярославовичем із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, серія та номер: 1238, виданий 31.01.2022. Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 63162842 від 31.01.2022 року.

На обґрунтування свого позову він вказав, що у вересні 2021 року ОСОБА_3 , користуючись його довірою, запевнив щодо своїх можливостей та намірів інвестування коштів в будівництво нерухомості, чим викликав у нього хибну впевненість у законності своїх намірів.

3,09 і 30 вересня 2021 року ОСОБА_3 отримав від нього в борг кошти в розмірі 48000 доларів США, що підтверджується трьома письмовими розписками.

При цьому, не маючи наміру та змоги виконувати взяті на себе зобов`язання, з метою створення законності своїх намірів, ОСОБА_3 надав йому власноручно написані боргові розписки.

Вказані суми позик ОСОБА_3 зобов`язувався повернути його до 31 грудня 2021 року.

В подальшому ОСОБА_3 взятих на себе зобов`язань не виконав, грошових коштів не повернув, а розпорядився ними на власний розсуд.

Починаючи з 01 січня 2022 року він неодноразово звертався до ОСОБА_3 з вимогами повернення грошей, але останній відмовив. Свої дії по неповерненню грошей нічим не обґрунтував.

При цьому, 01.04.2022 року ОСОБА_3 надав йому розписку, згідно якої він продовжив позичати 49000 доларів США, з яких 1000 доларів США відсотків.

ОСОБА_3 весь час запевняв про безпідставність його хвилювань, про його можливість повернення боргу за рахунок продажі власного житлового будинку АДРЕСА_1 , на який зареєстроване право власності на підставі свідоцтва про право власності НОМЕР_1 від 24.02.2014 року.

Водночас, 12 липня 2022 року він дізнався, що ОСОБА_3 , не маючи наміру виконувати взяті щодо нього зобов`язання, ще 31.01.2022 року вказаний житловий будинок передав в іпотеку ОСОБА_4 , зареєстрованому за адресою: АДРЕСА_2 , про що приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Сєтак В.Я. посвідчений договір іпотеки із застереженням про задоволення вимог іпотеко держателя, серія та номер: 1238, виданий 31.01.2022.

Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 63162842 від 31.01.2022 року.

Зазначене підтверджується інформаційними довідками з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек. Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 12 липня 2022 року та від 02.08.2022 року.

Вважає, що іпотечний договір є недійсним, так як відповідачами при укладанні договору іпотеки порушене його право, правочин учинений на його шкоду за наступних підстав: укладаючи оспорюваний договір, ОСОБА_5 діяв недобросовісно. Знаючи, що настала дата розрахунку за договорами позики, свідомо відчужив майно.

Таким чином, сам факт наявності договорів позики від 03, 09 і З0 вересня 2021 року, за якими ОСОБА_5 має заборгованість 48 тисяч доларів США станом на дату вчинення оскаржуваного правочину, є достатнім для визнання договору іпотеки від 31.01.2022 року недійсним.

Правочини, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною.

Правочин не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення.

Дії ОСОБА_5 щодо передачі житлового будинку в іпотеку ОСОБА_4 , при наявності боргів, вказують на те, що дії сторін цього договору направлені на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно та з метою приховати це майно від примусового відчуження для погашення грошових зобов`язань.

Сукупність наведених обставин доводить той факт, що при укладенні договору іпотеки воля відповідачів не відповідала зовнішньому прояву та не мала на меті реального настання правових наслідків, обумовлених вказаним правочином, так як ОСОБА_5 передав майно в іпотеку після пред`явлення до нього вимог про повернення боргів.

Після відчуження спірного майна у ОСОБА_3 відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредиторами.

Предметом судового розгляду у даній справи є вимога про визнання недійсним договору іпотеки від 31.01.2022 року, обґрунтована вчиненням відповідачами оспорюваного правочину з метою подальшого ухилення ОСОБА_5 від виконання ним кредитних зобов`язань.

Договір іпотеки укладений у період виконання зобов`язання ОСОБА_5 щодо погашення заборгованості, тому є сумнівним у частині його добросовісності.

Внаслідок укладення спірного договору було цілеспрямовано створено штучну заборгованість у обсязі, достатньому для реалізації процедури фіктивного звернення стягнення на предмет іпотеки, з метою подальшого ухилення від сплати кредитних зобов`язань перед позивачами.

При цьому, ринкова вартість житлового будинку ОСОБА_3 значно вища за суму іпотеки, що також свідчить про недобросовісність договору.

В даному випадку відповідачі вчинили правочин лише «про людське око», знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним.

Інших активів, за рахунок яких ОСОБА_3 міг би виконати зобов`язання за договорами позики немає, крім майна, переданого в іпотеку.

Представник позивача направив до суду заяву про слухання справи за його відсутності та підтримання позову.

Представник відповідача ОСОБА_4 в судовому засіданні проти задоволення позову заперечив. Направив до суду відзив в якому вказав, що 31 січня 2022 року між громадянином України ОСОБА_3 та громадянином України ОСОБА_4 був укладений договір позики. 31 січня 2022 року на забезпечення вимоги, що випливає з договору позики від 31 січня 2022 р., між громадянином України ОСОБА_3 та громадянином України ОСОБА_4 був укладений договір іпотеки із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя. У відповідності до п. 1 Договору позики ОСОБА_4 було надано ОСОБА_3 позику у розмірі 1416940 грн. 00 коп., що на момент укладання договору становить еквівалент 48860 доларів США 00 центам. У позивній заяві позивач зазначає, що відповідач - ОСОБА_3 уклавши договір іпотеки з відповідачем - ОСОБА_4 тим самим порушив його право так як договір іпотеки укладений на шкоду позивача. Позивач стверджує, що 03,09 і 30 вересня 2021 року між позивачем і відповідачем

ОСОБА_3 були укладені договори позики за якими ОСОБА_5 має заборгованість перед позивачем у розмірі 48000 доларів США і сам факт наявності таких договорів є достатнім для визнання договору іпотеки недійсним. У постанові від 07.10.2020 року у справі № 755/17944/18 Верховним судом визначено таке поняття, як фрадуаторний правочин, як правочин, учинений боржником на шкоду кредитору. Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника. Позивачем не надано жодних доказів, які б дозволяли стверджувати, що ОСОБА_3 будь-яким чином пов`язаний з

ОСОБА_4 , окрім відносин пов`язаних з укладеними договорами позики та іпотеки. ОСОБА_4 не перебуває, ні в родинних ні в свійських відносинах з

ОСОБА_3 . Також ОСОБА_4 жодних ділових стосунків до моменту укладення договору позики та іпотеки з ОСОБА_3 не мав. Згідно із правовим висновком, викладеним Верховним судом у постанові від 26.05.2021 у справі № 727/2525/20, будь-який правочин, учинений боржником у період настання в нього зобов`язання щодо погашення заборгованості перед кредитором, у наслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитись під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фрадуаторного.

Позивач у позивній заяві стверджує, шо інших активів, окрім майна переданого іпотеку. Відповідач ОСОБА_3 не має. Дане твердження позивача не відповідає дійсності, так ОСОБА_6 , окрім майна переданого у іпотеку належить нерухоме майно, а саме земельна ділянка кадастровий номер 0:01:002:0253, адреса: АДРЕСА_3 , що підтверджується Інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта. Позивач стверджує, що ринкова вартість житлового будинку ОСОБА_3 значно вища за суму іпотеки, що свідчить про недобросовісність договору. Однак відповідно до приписів ст. 5 Закону України «Про іпотеку» вартість предмета іпотеки визначається за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або шляхом проведення оцінки предмета іпотеки відповідним суб`єктом оціночної діяльності у випадках, встановлених законом або договором. Отже невідповідність ціни визначеної за згодою між іпотекодавцем і

іпотекодержателем, реальній ринковій ціні, ніяк не може свідчити про недобросовісність договору. Твердження позивача, що дії ОСОБА_5 щодо передачі житлового будинку в іпотеку ОСОБА_4 , при наявності боргів, вказують на те, що дії сторін цього договору направлені на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно та з метою приховати це майно від примусового відчуження для погашення грошових зобов`язань не відповідають дійсності. Як зазначалося вище позивача стверджував, що ринкова вартість предмета іпотеки значно більша, а ніж визначена сторонами у договорі іпотеки, а тому у разі задоволення іпотекодержателем своєї вимоги забезпеченої іпотекою, шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, для позивача настають несприятливі наслідки пов`язані з поверненням йому ОСОБА_3 наявного боргу. Ці обставини на думку позивача направлені на фіктивний перехід права власності на предмет іпотеки та про фіктивність самого правочину. Дане твердження позивача не відповідає дійсності так як іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця, і у разі задоволення іпотекодержателем своєї вимоги забезпеченої іпотекою, шляхом набуття права власності на предмет іпотеки для іпотекодержателя настають наслідки визначені ст. 33 Закону України «Про іпотеку», а саме обов`язок відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розмір забезпечених іпотекою вимог іпотеко держателя, що в свою чергу не призводить до того, що ОСОБА_3 перестає бути платоспроможним при вчиненні правочину (договору позики та договору іпотеки) у період настання в нього зобов`язання щодо погашення заборгованості перед кредитором. Також договір іпотеки є похідним від договору позики та укладений на забезпечення вимоги саме за договором позики. А відповідно до ст. 1046 ЦК України, - Договір позики є реальним, одностороннім, відплатним або безоплатним договором. Це значить, що він набуває чинності тільки після передачі майна, всі обов`язки покладені лише на позичальника і у визначених законом випадках договір позики може бути як оплатним так і безоплатним. Факт передачі грошових коштів ОСОБА_4 , ОСОБА_3 підтверджується самим договором позики та розпискою ОСОБА_3 написаною ним власноручно.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився, про час та місце слухання справи повідомлений належним чином.

Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовна заява не підлягає задоволенню з наступних підстав: судом об`єктивно встановлено, що 31 січня 2022 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір позики. Відповідно до вказаного договору ОСОБА_4 надав ОСОБА_3 позику у розмірі 1416940 гривень, що еквівалентно на момент укладення договору 48860 дол. США. Відповідно до графіку повернення платежів, останній день повернення коштів 31 січня 2023 року.

31 січня 2022 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір іпотеки із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя. У відповідності до даного договору цей договір забезпечує вимогу іпотеко держателя, що випливає з договору позики від 31 січня 2022 року, укладеного між іпотекодержателем та іпотекодавцем, за умовами якого іпотекодержатель надав іпотекодавцю позику в сумі 1416940 грн.00 коп. Іпотекодержатель має право у випадку невиконання іпотекодавцем своїх зобов`язань за договором позики отримати задоволення своїх вимог за рахунок майна, заставленого на вищевказаних умовах. Предметом іпотеки є нерухоме майно: житловий будинок, що знаходиться в АДРЕСА_1 ; земельна ділянка площею 0,0805 га., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :02:006:0443.

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 10.04.2023 року, встановлено, що 31.01.2022 року, внесено запис про іпотеку, об`єкт речових прав: земельна ділянка кадастровий номер :02:006:0443 та житловий будинок

АДРЕСА_1 .

Судом встановлено, що ОСОБА_2 , звертаючись до суду з вказаним позовом, як на підставу своїх вимог вказав, що 03,09 і 30 вересня 2021 року ОСОБА_3 отримав від нього в борг кошти в розмірі 48000 дол. США, що підтверджується трьома розписками. В подальшому 01.04.2022 року ОСОБА_3 надав йому розписку, згідно якої продовжив позичати 49000 дол. США.

Судом встановлено, що відповідно до розписки від 1.04.2022 року, ОСОБА_3 продовжує позичати в борг суму 49000 дол. США, зобов`язується до 31 червня 2022 року повернути. З вказаної розписки не вбачається в кого здійснив вказану позичку ОСОБА_3 .

Згідно з частинами першою та другою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Згідно з частиною першою, п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

У статті 215 ЦК України унормовано, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання такого договору недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 16 жовтня 2020 року у справі № 910/12787/17 зазначено таке: «Особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено. Реалізуючи право на судовий захист і звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину, стороною якого не є, позивач зобов`язаний довести (підтвердити) в установленому законом порядку, яким чином оспорюваний ним договір порушує (зачіпає) його права та законні інтереси, а суд, у свою чергу, - перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує такі свої вимоги, і в залежності від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.

Як неодноразово наголошував Верховний Суд України (постанови від 01 червня 2016 року у справі № 920/1771/14, від 30 листопада 2016 року у справі №910/31110/15), під час вирішення спору про визнання недійсним оспорюваного правочину потрібно застосовувати загальні положення статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину і має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце».

Отже, у справах про оспорювання договору за позовом особи, яка не є його стороною, спершу потрібно встановити, яким чином договір порушує (зачіпає) її права та законні інтереси.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Цивільно-правовий договір не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення.

Боржник, який відчужує майно після пред`явлення до нього позову про стягнення заборгованості, або виникнення у нього обов`язку зі сплати боргу, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України).

Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, відновлення становища, яке існувало до порушення (пункт 4 частини другої статті 16 ЦК України).

Відповідно до ст.. 7 Закону України «Про іпотеку» - за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

Згідно ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Зі сторони позивача, до суду не надано належних та допустимих доказів тому, що договір іпотеки укладено фіктивно. Також до суду не надано доказів, що укладеним 31 січня 2022 року договором іпотеки між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 порушено права ОСОБА_2 , оскільки відповідно до оспорюваного правочину, договору іпротеки, ОСОБА_3 не було відчужено майно.

Крім того, до суду не надано рішення суду, яким визнано недійсним договір позики від 31 січня 2022 року, що укладено між ОСОБА_4 і ОСОБА_3 , у зв`язку з його фраудаторністю, оскільки договір іпотеки забезпечує вимогу іпотекодержателя, що випливає з основного договору, з договору позики від 31 січня 2022 року.

Враховуючи вищевикладене суд вважає, що підстави для задоволення позову відсутні.

Керуючись ст..ст.13,15,16, 202, 203, 215, 234 ЦК України, Законом України «Про іпотеку», ст.ст. 10, 12, 18, 81, 258, 259, 263-265, 354 ЦПК України суд,-

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання іпотечного договору від 31.01.2022 року недійсним у зв`язку з його фраудаторністю відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Хмельницького апеляційного суду шляхом подачі в 30 денний строк з дня складання повного судового рішення апеляційної скарги .

Позивач: ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , проживає в

АДРЕСА_4 ;

Відповідачі: ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , проживає в

АДРЕСА_1 ;

- ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає в

АДРЕСА_5 .

Повний текст рішення складено 27.11.2023 року.

Суддя: