ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8982/23 Справа № 205/3502/17 Головуючий у першій інстанції: Нижний А. В. Суддя-доповідач: Красвітна Т. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2023 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого Красвітної Т.П.,

суддів: Єлізаренко І.А., Свистунової О.В.,

за участю секретаря Сахарова Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 29 листопада 2017 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів за договором позики,

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2017 року ОСОБА_2 звернулась до суду з даним позовом, посилаючись на те, що 21.05.2012 вона позичила відповідачу грошові кошти в сумі 21000,00 доларів США та відповідно до розписок, відповідач спочатку зобов`язався повернути кошти у строк до 01.09.2012, а згодом до кінця 2016 року. Позивач свої зобов`язання виконала, однак відповідач порушує взяті на себе зобов`язання щодо повернення грошових коштів. Тому ОСОБА_2 просила стягнути на свою користь з відповідача стягнути з відповідача на її користь борг у розмірі 21000,00 доларів США, або за курсом НБУ станом на 01.06.2017 553392,00 грн.

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 29 листопада 2017 року позов задоволено частково. Стягнено з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 21.05.2012 у розмірі 564270,00 грн., що відповідно до офіційного курсу НБУ станом на 29.11.2017 складає 21000,00 доларів США. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Стягнено з відповідача на користь позивачки судовий збір у розмірі 5533,92 грн. Стягнено з ОСОБА_1 в дохід держави судовий збір в розмірі 108,78 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового судового рішення про відмову в задоволенні позову.

Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони повідомлені належним чином у відповідності до вимог ст. 128-130 ЦПК України, що підтверджується, зокрема, рекомендованим повідомленням про вручення судової повістки ОСОБА_1 , яке долучене до матеріалів справи. Позивачка повідомлена за останньою відомою суду адресою, що також відповідає відомостям з Єдиного державного демографічного реєстру від 09.10.2023 (а.с. 121). Крім того, здійснено розміщення відповідного оголошення на веб-сайті судової влади.

Зареєстрованим місцем проживання сторін є м. Дніпро. На день розгляду даної справи на території м.Дніпро не ведуться активні бойові дії, що свідчить про те, що поточна обстановка у даному регіоні є стабільною.

У даній справі питання права не становлять особливої складності. Судовий захист повинен відповідати умовам процесуальної економії, враховуючи, що пунктами 10, 11 частини 2 статті 2 ЦПК України визначено, що одними із основних принципів цивільного судочинства є розумність строків розгляду справи судом та неприпустимість зловживання процесуальними правами. З урахуванням викладеного вище, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності учасників процесу.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги, скасування оскаржуваного рішення з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного.

Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що на підтвердження позовних вимог позивачкою представлено копію письмової розписки ОСОБА_1 від 01.09.2012, за змістом якої він дає дану розписку ОСОБА_2 у тому, що його борг складає на день написання розписки 21000,00 дол.; строк повернення боргу ОСОБА_2 до 01 вересня 2012 року (а.с. 4).

Також, згідно копії ще однієї розписки ОСОБА_1 , він підтверджує, що борг на день написання розписки складає 21000,00 доларів; зобов`язується до кінця 2016 року погасити (а.с. 4).

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).

Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного Банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України).

Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу (частина перша статті 1050 ЦК України).

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України (у редакції, чинній на час написання розписки) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, слід виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України слід встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

За таких обставин, договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування.

Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі за №6-1967цс15, від 18 жовтня 2017 року у справі за №6-1662цс17, від 13 грудня 2017 року у справі за №6-996цс17, в постанові Верховного Суду від 30 січня 2018 року у справі за №61-953св18.

У суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 заперечував щодо отримання у борг від ОСОБА_2 грошових коштів в розмірі 21000,00 доларів, вказавши, що зазначена сума є очікуваним прибутком від спільної господарської діяльності.

Крім того, у письмових розписках ОСОБА_1 не конкретизовано валюту грошових коштів, адже валюта з назвою долар є грошовою одиницею різних країн, зокрема, долар США, австралійський долара, канадський долар та ін.

Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам, у їх сукупності; приймаючи до уваги, що надані позивачкою розписки ОСОБА_1 не підтверджують укладення між сторонами договору позики, адже з них не вбачається сам факт отримання в борг певної грошової суми, - колегія дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення позову та стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованості за договором позики від 21.05.2012 у розмірі 21000,00 доларів США або 553392,00 грн.

Колегія звертає увагу, що позов обґрунтований наявністю між сторонами договірних зобов`язань за договором позики.

Однак, письмові розписки ОСОБА_1 не містять інформації про передачу позикодавцем та отримання позичальником грошових коштів.

Такі висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду, яка викладена, зокрема, у постанові від 04 березня 2020 року у справі №632/2209/16.

Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою (п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України).

Доводи апеляційної скарги щодо неналежного повідомлення апелянта про слухання справи судом першої інстанції заслуговують на увагу. Матеріали справи не містять належних доказів повідомлення відповідача про час та місце проведення судового засідання місцевим судом 29.11.2017 року згідно положень статтей 128-130 ЦПК України, що є обов`язковою підставою для скасування оскаржуваного рішення з постановленням нового по суті позовних вимог. В матеріалах справи наявна судові повістка, яка направлялась відповідачу, що підтверджується копією реєстру на відправлення рекомендованої кореспонденції, копією списку №1725 згрупованих поштових відправлень листів та копією поштової квитанції (а.с. 35, 36). Однак, у справі відсутні докази вручення судової повістки відповідачу, або повернення конверта з довідкою поштового працівника щодо невручення, що не є належним повідомленням про слухання справи в розумінні статтей 128-130 ЦПК України.

На викладене вище місцевий суд увагу не звернув, у повному обсязі фактичні обставини не встановив, допустивши також порушення норм процесуального права, що є підставою для скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Суд звертає увагу, що, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З огляду на вищевикладене, апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Заочне рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 29 листопада 2017 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів за договором позики відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду.

Головуючий Т.П. Красвітна

Судді І.А. Єлізаренко

О.В. Свистунова