Номер провадження: 22-ц/813/1432/23
Справа № 507/446/20
Головуючий у першій інстанції Дармакука Т. П.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.11.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.,

суддів: Громіка Р.Д., Дришлюка А.І.,

при секретарі судового засідання: Узун Н.Д.,

переглянув у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Любашівського районного суду Одеської області від 26 травня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором, -

В С Т А Н О В И В:

23 квітня 2020 року ОСОБА_2 звернувся до Любашівського районного суду Одеської області з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором.

В обґрунтування вимог позивач зазначав, що відповідно до умов договору позики від 24 січня 2020 року позивач надав ОСОБА_3 позику в розмірі 261 379 грн на строк до 29 лютого 2020 року. Також 24 січня 2020 року між позивачем та ОСОБА_1 укладено договір поруки, відповідно до якого ОСОБА_1 взяв на себе зобов`язання щодо сплати боргу в сумі 261 379 грн. Оскільки ОСОБА_3 не виконано зобов"язання щодо повернення коштів, позивач просив суд стягнути з відповідачів солідарно на його користь борг в сумі 261 379 грн.

26 травня 2021 року рішенням Любашівського районного суду Одеської області позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 , ОСОБА_1 солідарно на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 24 січня 2020 року в сумі 261 379 грн.

Стягнуто із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 1 306,89 грн.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 1 306,89 грн.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій просить суд скасувати рішення Любашівського районного суду Одеської області від 26 травня 2021 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі, стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 3 920, 68 грн.

На адресу апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу не надходив, однак відповідно до положень ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

В судове засідання, призначене на 30 листопада 2023 року об 15 год 00 хв сторони не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, що підтверджується рекомендованими повідомленнями, наявними в матеріалах справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам відповідає, з огляду на таке.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами було укладено саме договір позики, наявність у позивача оригіналу розписки ОСОБА_3 підтверджує факт отримання останнім коштів за договором позики, а підписаний договір поруки від 24 січня 2020 року є підставою для солідарної відповідальності ОСОБА_3 та ОСОБА_1 за виконання зобов`язання по поверненню коштів, отриманих за договором позики.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає вказані висновки суду першої інстанції такими, що відповідають обставинам справи з огляну на наступне.

Так, судом встановлено, що 24 січня 2020 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір позики на суму 261 379 грн (а.с. 41).

07 лютого 2020 року ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_2 261 379 грн, про що свідчить розписка відповідача (а.с. 45).

Відповідно до п. 2.1. договору позики, строк повернення грошових коштів становить до 29 лютого 2020 року.

Також, 24 січня 2020 року на забезпечення виконання умов договору позики, між позивачем та відповідачем був укладений договір поруки, відповідно до умов якого відповідач ОСОБА_1 взяв на себе зобов`язання по виконанню договору позики (а.с. 43). Проте, відповідач - ОСОБА_3 отримавши грошові кошти, умови договору по своєчасному поверненню позики не виконав, кошти не повернув.

Відповідно до п. 4.1 договору поруки, у разі порушення Боржником обов`язку за основним договором, Кредитор вправі звернутися із вимогою про виконання як до Боржника, так і до поручителя, які несуть солідарну відповідальність перед Кредитором.

09 вересня 2020 року ухвалою Любашівського районного суду Одеської області за клопотанням представника відповідачів призначено технічну експертизу реквізитів документів та друкарських форм (а.с. 86).

В свою чергу, звертаючись із апеляційною скаргою, ОСОБА_1 вказує, що договір поруки із забезпечення виконання зобов`язань за договором позики на суму 261 379 грн ним укладено не було, а між ОСОБА_1 та позивачем існували інші правовідносини за іншим договором поруки за відмінним договором позики і за яким борг було погашено в повному обсязі. Апелянт вважає, що наданий позивачем у судовому засіданні договір поруки є підробкою так як повністю дублює попередній укладений з ним договір поруки, за винятком лише першої сторінки договору, яку, як стверджує апелянт, було замінено позивачем навмисно. Крім того, на думку апелянта, судом першої інстанції взагалі не було досліджено факту існування інших ідентичних договорів поруки, укладених між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .. Апелянт зауважує, що його підпис наявний лише на останній сторінці договору, а на першій сторінці, де вказано всі істотні умови договору, його підпис відсутній, що на думку апелянта, свідчить про те, що сторонами не було узгоджено всіх істотних умов договору. Також апелянтом наголошується на тому, що при укладенні договору позики не було визначено такий спосіб забезпечення виконання зобов`язання як порука, а договір поруки, в свою чергу, не є трьохстороннім так як боржник у договорі не фігурує, що є підставою вважати ймовірність підміни першої сторінки договору поруки. Апелянт просить суд звернути увагу на те, що договір поруки було укладено без згоди на те дружини ОСОБА_1 , а так як на момент укладання договору поруки ОСОБА_1 перебував у шлюбі, то на його думку, така згода дружини є обов`язковою.

Апеляційний суд, дослідивши вказані доводи апеляційної скарги, приходить до висновку, що вони гуртуються на власному трактуванні ОСОБА_1 норм законодавства та не є обґрунтованими з огляду на наступне.

Згідно ст. 526 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

З метою забезпечення належного виконання зобов`язання та захисту майнових інтересів кредитора на випадок порушення зобов`язання боржником закон передбачає спеціальні заходи - визначає окремі види забезпечення виконання зобов`язання: неустойку, поруку, гарантію, заставу, притримання, завдаток або інші види, встановлені договором або законом (ст. 546 ЦК).

Доцільність використання того чи іншого виду забезпечення виконання зобов`язання залежить від сутності забезпеченого зобов`язання. Для зобов`язань, що виникають з договору позики чи кредитного договору, які останніми роками набули масового характеру, найбільш прийнятними є гарантія, застава і порука, остання з яких є більш популярною, оскільки гарантія обмежена колом осіб, що можуть виступати гарантами, а застава не може застосовуватись у випадках відсутності майна, яке може бути передане у заставу. Поручителем же може бути будь-яка фізична або юридична особа, майнове становище і ділові якості якої не викликають сумнівів у кредитора.

Отже, порука є спеціальним додатковим заходом майнового характеру, спрямованим на забезпечення виконання основного зобов`язання. Підставою поруки є договір, що встановлює зобов`язальні правовідносини між особою, яка забезпечує виконання зобов`язання боржника, та кредитором боржника.

Частиною першою статті 553 ЦК України передбачено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша та друга статті 554 ЦК України).

Договір поруки має бути укладений у письмовій формі, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 547 ЦК правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.

З матеріалів справи вбачається, що оригінал боргової розписки ОСОБА_3 наявний у позивача ОСОБА_2 , а тому є доведеним факт наявності невиконаного зобов`язання, а саме факт неповернення грошових коштів у розмірі 261 379 грн.

Відповідно до вимог ст. 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором, як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Таким чином, порука є способом забезпечення виконання зобов`язання; договір поруки не створює обов`язків для будь-яких інших осіб, крім сторін за договором; в договорі поруки кредитор наділений лише правами, а поручитель обов`язками; у разі невиконання боржником основного зобов`язання, забезпеченого порукою, поручитель зобов`язується виконати борг боржника замість останнього.

Крім того, укладеним договором поруки встановлено, що у разі порушення Боржником обов`язку за основним договором, Кредитор вправі звернутися із вимогою про виконання як до Боржника, так і до поручителя, які несуть солідарну відповідальність перед Кредитором.

Щодо реальності укладення договору поруки між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ..

Так, у разі непідписання договору особою, зазначеною в ньому як сторона, за умови підтвердження цього факту належними доказами, при встановленні, що нею не вчинялись дії, спрямовані на виникнення відповідних правовідносин, такий договір за позовом цієї особи (або іншої заінтересованої особи) може бути визнаний недійсним у зв`язку з його невідповідністю до вимог частин 3 і 5 ст. 203 ЦК, а саме: волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Апелянтом вказано, що висновком технічної експертизи факт підміни аркушів договору поруки не спростовується.

В свою чергу, слід зазначити, що питання «підміни» аркушів договору поруки експертом під час проведення експертизи не досліджувалось.

У висновку експерта (а.с. 113-115) вказано, що друковані тексти першого та другого аркушу у наданому на експертизу договорі поруки від 24.01.2020 виконані за допомогою одного лазерного принтеру, а питання «чи надруковані аркуші тексту договору поруки у різний час» не вирішувалось у зв`язку із відсутністю в СТЕД за спеціальностями: 2.1 «Дослідження реквізитів документів», 2.3. «Дослідження друкарських форм та інших засобів виготовлення документів» науково-розробленої методики по встановленню часу виготовлення документів, виконаних за допомогою лазерного принтеру.

Виходячи із викладеного, так як питання, які виносились на дослідження експерту були сформовані представником відповідачів, проведення експертизи було ініційовано стороною відповідачів то у випадку, коли експертною установою не надано відповідь на поставлене питання, а вирішення даного питання є ключовим для відповідачів, вони мали право звернутись із клопотанням про проведення повторної експертизи або із клопотанням про проведення експертизи у іншій експертній установі.

В свою чергу, стороною відповідачем та, зокрема, ОСОБА_1 таке питання ініційовано не було, а тому вказаний довід апеляційної скарги не може бути прийнятий судом до уваги.

Отже, відповідачем не було спростовано факт укладення між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 договору поруки на забезпечення договору позики, який укладено між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ..

Щодо відсутності підпису ОСОБА_1 на першій сторінці договору та викладення договору поруки на двох аркушах паперу, які не прошиті, а текст надрукований з однієї сторони слід зазначити наступне.

Так, ЦК не визначає перелік істотних умов, які повинен містити договір поруки.

Загалиними вимогами визначено, що договір поруки має бути укладений у письмовій формі, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 547 ЦК правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Оскільки порука є видом забезпечення виконання зобов`язань і при цьому водночас сама має зобов`язальний, договірний характер, на правовідносини поруки поширюються загальні положення про зобов`язання та про договори (розділи I та II кн. 5 ЦК).

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК, істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди.

З матеріалів справи вбачається, що договір поруки між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено в письмовій формі, підпис поручителя свідчить про те, що згода щодо всіх істотних умов договору була досягнута.

Положення цивільного законодавства не містять чіткого переліку істотних умов договору поруки, а тому доводи апелянта щодо недодержання істотних умов, а саме оформлення договору, є власним трактуванням апелянта норм законодавства та положень щодо договорів.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що в договорі поруки не визначено стороною договору боржника ОСОБА_3 , а в договорі позики не вказано про такий вид забезпечення виконання зобов`язання як порука слід вказати наступне.

Виходячи із формулювання ст. 553 ЦК, договір поруки - двосторонній правочин, для укладення якого достатнім є волевиявлення кредитора і поручителя. Чинним законодавством України також не встановлений обов`язок поручителя попереджати боржника про укладення договору поруки з метою забезпечення виконання його зобов`язань перед кредитором.

Згідно положень ст. 626 ЦК порука створює права для кредитора та обов`язки для поручителя, безпосередньо на права та обов`язки боржника цей вид забезпечення виконання зобов`язань не впливає, оскільки зобов`язання боржника в цьому випадку не встановлюються, не припиняються, не змінюються.

Зміст наведених положень законодавства вказує, що договір поруки укладається кредитором і поручителем за зобов`язанням, яке забезпечується порукою останнього.

Щодо боржника, то він стороною договору поруки не виступає, а є учасником у зобов`язанні, забезпеченому порукою. Обов`язок кредитора або поручителя за договором поруки одержувати згоду боржника на укладення такого договору законодавством України не встановлений та не випливає із загального змісту правовідносин поруки, якщо тільки сторони не передбачили в самому договорі обов`язкової згоди боржника. Відповідно, відсутність зазначеної згоди не порушує умов дійсності договору поруки, оскільки не є його істотною умовою та не вважається підставою для визнання його недійсним.

Відповідна правова позиція викладена у постановах КГС ВС: від 08.08.2018 у справі №910/174/17; від 03.10.2018 у справі №910/972/18.

Слід також звернути увагу на доводи апеляційної скарги про про те, чи необхідна згода другого з подружжя на укладення договору поруки.

Відхиляючи вказаний довід апеляційної скарги, потрібно враховувати таке.

Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК та ч. 1 ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Майном, згідно ч. 1 ст. 190 ЦК, вважаються не лише предмети матеріального світу, а також майнові права та обов`язки.

На підставі ч. 4 ст. 65 СК укладений одним із подружжя договір створює обов`язки для другого з подружжя лише в тому разі, якщо договір укладено в інтересах сім`ї, а майно, одержане за цим договором, використане для задоволення потреб сім`ї.

Частиною 1 ст. 553 ЦК визначено, що поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Згідно ст. 73 СК за зобов`язаннями одного з подружжя стягнення може бути накладено лише на його особисте майно і на частку у праві спільної сумісної власності подружжя, яка виділена йому в натурі. Стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби.

Оскільки договір поруки укладено не в інтересах сім`ї, він не породжує для другого з подружжя жодних обов`язків і за зобов`язаннями поручителя за цим договором стягнення не може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя. За зобов`язаннями того з подружжя, хто є поручителем, стягнення може бути накладено лише на особисте майно поручителя. Кредитор співвласника майна, що є у спільній сумісній власності, у разі недостатності у нього іншого майна, на яке може бути звернене стягнення, може пред`явити позов про виділ частки із спільного майна в натурі для звернення стягнення на неї.

Отже, немає законних підстав для визнання договору поруки недійсним у зв`язку з ненаданням згоди поручителю на його укладення другого з подружжя.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої існтації про існування законних підстав для задоволення позовних вимог та стягнення із відповідачів на користь позивача грошових коштів.

Таким чином, апеляційна скарга не підлягає задоволенню, так як доводи не знайшли свого підтвердження в матеріалах та обставинах справи.

Отже, суд першої інстанції всебічно, повно та об`єктивно з`ясував обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, дослідив усі докази, які є у справі, з урахуванням їх переконливості, належності і допустимості у контексті конституційного принципу верховенства права та права на справедливий розгляд, та керуючись критерієм «поза розумним сумнівом», дав їм правильну оцінку та правильно виходив з того, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Тому, так як апеляційний суд не вбачає порушень матеріальних та процесуальних норм права і з огляду на вказане, вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], §41.

Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.

Тому, законних підстав для скасування рішення суду й ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог у апеляційного суду немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Любашівського районного суду Одеської області від 26 травня 2021 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складено: 11 грудня 2023 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

А.І. Дришлюк

Р.Д. Громік