РІШЕННЯ

Іменем України

05 червня 2023 року м. Запоріжжя

Комунарський районний суд м. Запоріжжя у складі: судді Дмитрієвої М.М., за участю секретаря Сідорової А.В.,

справа № 333/6105/19

провадження № 2/333/24/23

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

представник позивача адвокат Железняк Віктор Кузьмич

відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3

представник відповідача адвокат Гончаренко Павло Павлович

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі Комунарського районного суду

м. Запоріжжя, у порядку загального позовного провадження, цивільну справу про визнання недійсним договору позики, -

В С Т А Н О В И В:

Стислий виклад позиції позивача, заперечень відповідачів.

ОСОБА_1 (далі за текстом Позивач) звернувся до Комунарського районного суду м. Запоріжжя з позовом до ОСОБА_2 (далі за текстом Відповідач 1), ОСОБА_3 (далі за текстом Відповідач 2) про визнання недійсним договору позики.

Позовні вимоги мотивовані наступним.

Позивач ОСОБА_1 є батьком Відповідача 1 ОСОБА_2 та їм на праві спільної часткової власності (по 1/2 частці) на підставі договору купівлі-продажу від 09.10.2014 року належить квартира за адресою: АДРЕСА_1 .

23.11.2016 року Позивач та його син ОСОБА_2 підписали договір іпотеки, за умовами якого передали в іпотеку ОСОБА_3 зазначену вищу квартиру. Вказаний договір іпотеки забезпечує виконання зобов`язань за договором позики, який укладено 23.11.2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 . Згідно умов договору позики від 23.11.2016 року ОСОБА_3 передала ОСОБА_2 в позику 249750,00 грн., які той останній повернути частками у строк до 23.11.2017 року.

Позивач зазначає про те, що оскільки підписаний ним договір іпотеки від 23.11.2016 року є похідним від договору позики від 23.11.2016 року та забезпечує виконання договору позики від 23.11.2016 року, який впливає на обсяг його майнових прав та інтересів, він наділений правом оскаржити договір позики від 23.11.2016 року, як такий, що не відповідає вимогам чинного законодавства та порушує його права.

Позивач вважає, що договір позики від 23.11.2016 року є фіктивним правочином оскільки ОСОБА_3 та ОСОБА_2 уклали договір позики без створення юридичних наслідків, так як жодна із сторін не мала наміру його виконувати: ОСОБА_3 не мала наміру передавати гроші за цим договором, а ОСОБА_2 , не отримавши грошей за цим договором, не мав наміру віддавати свої гроші ОСОБА_3 на виконання умов договору позики. Між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 30.09.2016 року виникли інші правовідносини, які і потягли підписання договору позики від 23.11.2016 року.

Так, ОСОБА_3 є власницею вантажного автомобіля ГАЗ 3302 СПГ, який вона передала іншій особі у користування для перевезення вантажів. Володілець автомобіля, діючи на власний розсуд, передав керування зазначеним автомобілем ОСОБА_2

30.09.2016 року сталась дорожньо-транспортна пригода за наступних обставин. 30 вересня 2016 року, о 00-40 год., по вул. Радгоспна, 17-В в м. Запоріжжя водій ОСОБА_2 , керуючи автомобілем ГАЗ3302СПГ, держномер НОМЕР_1 , не вибрав безпечної швидкості руху, не дотримався безпечної дистанції та скоїв зіткнення з автомобілем Kia Magentis, реєстраційний номер НОМЕР_2 , який в свою чергу здійснив зіткнення з попереду стоячим автомобілем Volvo FH 4*2 причіп Schmits spr L4L-13.62 E, держномер НОМЕР_3 , водій ОСОБА_4 .

Постановою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 03 листопада 2016 року по справі №333/5418/16-п ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні ДТП 30.09.2016 року за викладених вище обставин.

Власнику автомобіля ГАЗ3302СПГ ОСОБА_3 заподіяно майнову шкоду, яку вона визначила у розмірі 249750,00 грн. З метою погашення вказаної шкоди, погорджуючи ОСОБА_2 притягненням до кримінальної відповідальності ОСОБА_3 запевнила останнього, правомірності оформлення виниклих правовідносин укладенням договору позики та чим спонукала його до укладення договору позики від 23.11.2016 року на суму 249750,00 грн. та договору іпотеки від 23.11.2016 року.

Внутрішня воля ОСОБА_2 і ОСОБА_3 не відповідає зовнішньому її прояву, вчиняючи правочин знали заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мали місце інші цілі, ніж передбачені правочином.

Позивач зазначає про те, що про дійсні обставини укладення договору позики від 23.11.2016 року він не був обізнаний та вважав, що син ОСОБА_2 дійсно отримує від ОСОБА_3 позику 249750,00 грн., через що і погодився забезпечити повернення реально отриманих грошей.

З посиланням на зазначене, а саме те, що він фактично був введений в оману Відповідачами, просить визнати недійсним з моменту вчинення договір позики, посвідчений 23.11.2016 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Вартановою О.С., сторонами в якому визначені ОСОБА_3 і ОСОБА_2 , а також стягнути з відповідачів витрати по сплату судового збору і інші витрати при їх наявності.

Від відповідача ОСОБА_3 надійшов відзив на позовну заяву, в якому остання просить у задоволенні позову відмовити, посилаючись на необґрунтованість та безпідставність позовних вимог.

Відповідач зазначає про те, що дійсно 23.11.2016 року між нею та ОСОБА_2 було укладено договір позики, за яким гр. ОСОБА_2 позичив у гр. ОСОБА_3 гроші в сумі 249 750,00 грн. Зазначену вище суму ОСОБА_2 зобов`язувався повернути ОСОБА_3 до 23.11.2019 року, за наступним порядком розрахунків: 41625,00 грн. до 23.05.2017 року, 41625,00 грн. до 23.11.2017 року, 41625,00 грн. до 23.05.2018 року, 41625,00 грн. до 23.11.2018 року, 41625,00 грн. до 23.05.2019 року і 41625,00 грн. до 23.11.2019 року. Зазначений договір посвідчений приватним нотаріусом Вартановою О.С. 23.11.2016 року та зареєстрований у реєстрі за р. № 5961

Згідно з п. 11 цього договору сторони стверджують, що цей договір укладається ними без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного, так і морального.

Отже, положення договору свідчать про те, що ознак фіктивності цей договір не містить.

Позивач стверджує, що між Відповідачем 2 та ОСОБА_2 ніяких перемовин та домовленостей про укладання договору позики та передачу грошей в позику не було, а також зазначив, що я не мала таких грошей і ніколи не передавала, а ОСОБА_2 не мав наміру брати позики і не брав.

Ці твердження Позивача Відповідач 2 заперечує та стверджує, що ОСОБА_2 дійсно позичав у неї кошти в сумі 249750,00 грн., які остання передала йому особисто, про що складено та засвідчено приватним нотаріусом договір позики від 23.11.2016 року між сторонами. Куди збирався ОСОБА_2 витратити кошти Відповідачу 2 не відомо.

На думку Відповідача 2 обставини, встановлені судовими рішенням по справах №333/5418/16-п та №333/7513/16-ц саме і доводять, що ОСОБА_2 був у скрутному фінансовому стані через подання позову про стягнення з нього заборгованості, з огляду на що він потребував грошових коштів та звернувся до ОСОБА_3 з пропозицією укласти договір позики, на яку остання погодилася, адже зобов`язання за цим договором забезпечувались договором іпотеки.

Також, Відповідач 2 зазначає про те, що позивачем не надано доказів вчинення ОСОБА_3 відносно ОСОБА_2 будь-яких протиправних дій, спрямованих на примушування до укладення договору позики 23.11.2016 року. По-друге, договір позики було посвідчено нотаріусом, який переконався у вільному волевиявленні сторін договору на його укладення. З договору позики від 23.11.2016 року вбачається, що він підписаний сторонами без будь-яких застережень та зауважень, що свідчить про вільне волевиявлення сторін при його укладанні.

Крім цього, на думку Відповідача 2, оспорюваний договір позики від 23.11.2016 року ніяким чином не зачіпляє інтереси позивача, адже він не є стороною цього правочину. Позивач є стороною договору іпотеки від 23.11.2016 року, який укладено для забезпечення виконання зобов`язань за договором позики від 23.11.2016 року, поряд з цим предметом позову не є оскарження договору іпотеки.

З посиланням на зазначене, Відповідач 2 просила у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Згідно ч. 2 ст. 174 ЦПК України заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву.

Інших заяв по суті від сторін не надходило.

Процесуальні дії у справі.

Справа перебувала у провадженні судді Комунарського районного суду м.Запоріжжя ОСОБА_5 .

У зв`язку із звільненням ОСОБА_5 з посади судді Комунарського районного суду м. Запоріжжя у відставку, відповідно до протоколу повторного автоматичного розподілу судової справи між суддями від 31.10.2021 року справу передано у провадження судді Дмитрієвої М.М.

Ухвалою судді від 02.11.2021 року цивільну справу прийняти до свого провадження та призначено до підготовчого судового засідання за правилами загального позовного провадження.

18.01.2023 року закрито підготовче засідання у справі, справа призначена до судового розгляду по суті.

Позиція сторін по справі, заяви (клопотання) учасників справи.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити в повному обсязі по мотивам, що викладені у позовній заяві.

Представник Відповідача ОСОБА_3 у судовому засіданні вимоги позову не визнав та просив відмовити у їх задоволенні з огляду на їх безпідставність з підстав, викладених у відзиві.

Відповідач ОСОБА_6 в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причини неявки суду не відомі.

Суд, заслухавши думку учасників судового засідання, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

Фактичні обставини, встановлені судом.

З матеріалів справи встановлено, що 23.11.2016 року між ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , укладено договір позики, за яким гр. ОСОБА_2 позичив у гр. ОСОБА_3 гроші в сумі 249 750,00 грн. Зазначену вище суму ОСОБА_2 зобов`язувався повернути ОСОБА_3 до 23.11.2019 року, за наступним порядком розрахунків: 41625,00 грн. до 23.05.2017 року, 41625,00 грн. до 23.11.2017 року, 41625,00 грн. до 23.05.2018 року, 41625,00 грн. до 23.11.2018 року, 41625,00 грн. до 23.05.2019 року і 41625,00 грн. до 23.11.2019 року. Зазначений договір посвідчений приватним нотаріусом Вартановою О.С. 23.11.2016 року та зареєстрований у реєстрі за № 5961.

На забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_6 за договором позики від 23.11.2016 року, між ОСОБА_3 , як іпотекодержателем, та ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , як іпотекодавцями, укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Вартановою О.С. та зареєстрований в реєстрі за №5963. За умовами вказаного договору іпотеки Іпотекодавці передають в іпотеку Іпотекодержателю квартиру, загальною площею 42,4 кв.м., житловою площею 27,1 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_6 та ОСОБА_1 на праві спільної часткової власності, кожному по 1/2 частці.

Підставою звернення Позивача до суду стало те, що, на його думку договір, позики від 23.11.2016 року є фіктивним, через те, що ОСОБА_2 не отримував грошові кошти від ОСОБА_3 за договором позики, оскільки вказані кошти є відшкодуванням збитків, завданих ОСОБА_2 в результаті ДТП транспортному засобу, що належить ОСОБА_7 , через що остання шляхом залякувань щодо притягнення ОСОБА_2 до кримінальної відповідальності та його запевнення у правомірності оформлення виниклих правовідносин змусила укласти договір позики, який за своєю правовою природою не створює юридичних наслідків.

На підтвердження зазначеного Позивач посилається на рішення Комунарського районного суду у справах №333/5418/16-п та №333/7513/16-ц.

Рішенням Ради суддів України від 25.11.2021 року № 55 «Про використання суддями ЄДРСР у режимі повного доступу» затверджено, що повний доступ до усіх інформаційних ресурсів ЄДРСР судді можуть використовувати безпосередньо для здійснення правосуддя.

Так, судом із наявних даних в ЄДРСР встановлено, що у провадженні Комунарського районного суду м. Запоріжжя перебувала справа №333/5418/16-п про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за ст.124 КУпАП.

Постановою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 03.11.2016 року по справі №333/5418/16-п ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 за наступною подією: 30 вересня 2016 року, о 00-40 год. по вул. Радгоспна, 17В в м. Запоріжжя водій ОСОБА_2 , керуючи автомобілем ГАЗ3302СПГ, держномер НОМЕР_1 не вибрав безпечної швидкості руху, не дотримався безпечної дистанції та скоїв зіткнення з автомобілем Kia Magentis, реєстраційний номер НОМЕР_2 , який в свою чергу здійснив зіткнення з попереду стоячим автомобілем Volvo FH 4*2 причіп Schmits spr L4L-13.62 E, держномер НОМЕР_3 , водій ОСОБА_4 .

Також, у провадженні Комунарського районного суду м. Запоріжжя перебувала цивільна справа №333/7513/16-ц за позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , Приватне акціонерне товариство «Українська страхова компанія «КНЯЖА» про стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою.

Рішенням суду від 05.10.2017 року по справі №333/7513/16-ц стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_8 суму матеріальної шкоди, спричиненої внаслідок дорожньо-транспортної події, у розмірі 149152,80 грн. Рішення набуло законної сили.

Рішенням встановлено, що ОСОБА_8 є власником транспортного засобу - КІА MAGENTIS, 2007 року випуску, державний номер НОМЕР_2 .

Постановою Комунарського районного суду міста Запоріжжя від 03.11.2016 року ОСОБА_2 визнано винним у скоєнні правопорушення, яке сталося 30.09.2016 року, передбаченого ст. 124 КУпАП.

Внаслідок зазначеної дорожньо-транспортної пригоди було пошкоджено належний ОСОБА_8 легковий автомобіль - КІА MAGENTIS, 2007 року випуску, державний номер НОМЕР_2 .

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_6 на момент вищезазначеного ДТП був користувачем транспортного засобу ГАЗ 3302 СПГ, держномер НОМЕР_1 , 2009 року випуску та мав посвідчення водія. Дана обставина підтверджується вищевказаною постановою суду.

Отже, позивач зазначає про те, що ОСОБА_6 укладаючи договір позики діяв під примусом, коштів не брав і не зобов`язувався їх повернути ОСОБА_3 , отже договір не містить істотних умов, необхідних для його укладення, недодержання даної вимоги закону є підставою для визнання вказаного договору недійсним, у ОСОБА_6 була відсутність на момент вчинення правочину наміру виконувати передбачені договором зобов`язання.

А враховуючи те, що підписаний Позивачем договір іпотеки від 23.11.2016 року є похідним від договору позики від 23.11.2016 року та забезпечує виконання договору позики від 23.11.2016 року, який впливає на обсяг його майнових прав та інтересів, він наділений правом оскаржити договір позики від 23.11.2016 року, як такий що не відповідає вимогам чинного законодавства та порушує його права.

Оцінка суду доказів та аргументів сторін. Мотиви застосування норм права судом.

Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом.

Відповідно до ч.ч. 1,3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно з ч.ч. 1,2 ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Пунктом 1 постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначено, що при розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи. Відповідно до п. 2 вказаної постанови судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК України, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства.

Вчинення спірного договору позики від 23.11.2016 року, на думку позивача, без наміру ОСОБА_6 виконувати передбачені договором зобов`язання і не отримання реально коштів при його підписанні, а також враховуючи, що він є стороною договору іпотеки від 23.11.2016 року, укладеного для забезпечення зобов`язань за оспорюваним правочином, дає йому підстави для висновку про недійсність договору позики від 23.11.2016 року.

Статтею 15 ЦК України визначено право кожної особи та захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.

Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес і саме воно є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені статтею 16 ЦК України.

Тобто ефективний спосіб повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання особою відповідного відшкодування. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

Згідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частиною 1 ст. 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду а також: усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до пункту 8 постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» «Відповідно до частини першої статті 215 ЦК (435-15) підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У зв`язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 - 210, 640 ЦК (435-15) тощо). Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору: не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено. (...) Вимога про визнання правочину (договору) неукладеним не відповідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених законом. Суди мають відмовляти в позові з такою вимогою. У цьому разі можуть заявлятися лише вимоги, передбачені главою 83 книги п`ятої ЦК (435-15)(набуття, збереження майна без достатньої правої підстави).

Згідно з ч. 1 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Відповідно до чинного законодавства, договір вважається укладеним, якщо сторони досягли всіх істотних умов за договором. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

23.11.2016 року між ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , укладено договір позики, за яким гр. ОСОБА_2 позичив у гр. ОСОБА_3 гроші в сумі 249 750,00 грн. Зазначену вище суму ОСОБА_2 зобов`язувався повернути ОСОБА_3 до 23.11.2019 року за наступним порядком розрахунків: 41625,00 грн. до 23.05.2017 року, 41625,00 грн. до 23.11.2017 року, 41625,00 грн. до 23.05.2018 року, 41625,00 грн. до 23.11.2018 року, 41625,00 грн. до 23.05.2019 року і 41625,00 грн. до 23.11.2019 року.

Зазначений договір посвідчений приватним нотаріусом Вартановою О.С. 23.11.2016 року та зареєстрований у реєстрі за № 5961. На договорі позики містяться підписи та розкриття підписів (зазначення ПІБ прописом власноруч) сторін договору, а також приватного нотаріуса Вартанової О.С., підпис останньої скріплено печаткою. У засвідчувальному написі нотаріуса, який міститься на договорі позики зазначено, що, зокрема, договір підписано сторонами у присутності нотаріуса, особи сторін встановлено, їх дієздатність перевірено.

У договорі позики від 23.11.2016 року сторони погодили всі істотні умови договору, окрім того, згідно з п. 11 цього договору сторони стверджують, що цей договір укладається ними без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного, так і морального.

Отже, як вбачається з договору позики від 23.11.2016 року ОСОБА_6 діяв добровільно, перебуваючи при здоровому розумінні та ясній пам`яті, розуміючи значення своїх дій, попередньо ознайомлений нотаріусом з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладання ними правочину, спірний правочин підписаний без застережень ОСОБА_6 та посвідчений нотаріусом.

Так, суд зазначає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини перша, шоста статті 81 ЦПК України). Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Частиною першою статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (частина друга статті 80 ЦПК України).

Реалізація принципу змагальності сторін у цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України. Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача. При цьому за своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Положення вищезазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається на учасників справи. Отже, обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що відповідатиме встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод принципу справедливості розгляду справи судом.

Проте, позивачем не доведено обставин та не надано доказів на підтвердження того, що договір позики ОСОБА_2 був підписаний без наміру виконувати передбачені договором зобов`язання і не отримання ним реально коштів при його підписанні.

Твердження позивача про те, що кошти за договором позики є фактичним відшкодуванням збитків, заподіяних ОСОБА_6 ОСОБА_3 за результатами ДТП від 30.09.2016 року, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи, оскільки посилання Позивача на рішення суду у справах №333/5418/16-п та №333/7513/16-ц свідчить лише про притягнення ОСОБА_6 до адміністративної відповідальності за ст.124 КУпАП, та стягнення з останнього грошових коштів на користь ОСОБА_8 суми матеріальної шкоди, спричиненої внаслідок дорожньо-транспортної події, у розмірі 149152,80 грн.

Щодо твердження Позивача про те, що він не був обізнаний про дійсні умови договору позики від 23.11.2016 року, через що був фактично введений в оману відповідачами під час підписання договору іпотеки від 23.11.2016 року, то суд зазначає наступне.

Умовою визнання недійсним правочину внаслідок обману може бути лише обман однією із сторін правочину, проте позивачем заявлені позовні вимоги щодо визнання недійсним договору позики, де позивач не є стороною.

Окремо, суд враховує, що ОСОБА_6 , як сторона договору позики від 23.11.2016 року, жодних претензій до ОСОБА_3 з приводу його умов або укладення договору з порушеннями вимог закону, не заявляв. Доказів протилежного суду не надано та судом в процесі розгляду справи не здобуто.

Сторони, які укладають правочин, повинні насправді прагнути досягнення саме того правового результату, який завжди виникає при укладенні правочину такого виду. Воля сторін в оспорюваному договорі позики спрямована на встановлення цивільно-правових відносин, які передбачені саме укладеним правочином, а позивач прийняла на себе обов`язки іпотекодавця по іпотечному договору. Тобто обрана сторонами в оспорюваному договору правова конструкція оформлення цивільно-правових відносин між Відповідачами відповідала їхнім дійсним прагненням, оскільки саме вони були сторонами оскаржуваного договору позики.

Крім того, висновок суду щодо відсутності доказів на підтвердження позивачем заявлених ним вимог повністю узгоджується із правовими позиціями, викладеними відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», де зазначено про необхідність відповідно до положень ст.ст.229 - 230 ЦК України доведення саме особою, яка діяла під впливом обману наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману.

Виходячи з того, що позивач при зверненні до суду, а також при розгляді справи в суді будь-яких належних в розумінні ст.58 ЦПК України доказів на підтвердження позовних вимог щодо визнання договору позики недійсним суду не надав, суд вважає, що на момент укладення спірного правочину сторонами договору позики, тобто Відповідачами по справі, було повністю додержані вимоги, які в силу ст.203 ЦК України являються необхідними для чинності правочину. Також, належних та допустимих доказів на підтвердження умислу в діях відповідачів щодо введення позивача в оману відносно правової природи укладеного між ними договору іпотеки, як і доказів на підтвердження самого факту обману Відповідачами у передбаченому ст.ст.10, 60 ЦПК України порядку суду не надано.

Суд вважає, що задоволення позову не забезпечує справедливу рівновагу між інтересами сторін. Справедливість, добросовісність та розумність відповідно до п.6 ст.3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства. Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз.десятий п.9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Враховуючи вищевикладене, підстав для задоволення позову суд не вбачає.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року.

Розподіл судових витрат.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд враховує, що у задоволенні позову відмовлено, а відповідачами не заявлено клопотань про відшкодування будь-яких судових витрат, а отже у цій справі відсутні судові витрати, які підлягають розподілу.

Керуючись ст. ст. 5, 12, 13, 51, 81, 133, 137, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору позики - залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Запорізького апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено та підписано 15 червня 2023 року.

Суддя Комунарського районного суду

м. Запоріжжя М.М. Дмитрієва