Номер провадження: 22-ц/813/4092/23
Головуючий у першій інстанції Донцов Д. Ю.
Доповідач Лозко Ю. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.05.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Лозко Ю.П.

суддів: Кострицького В.В., Назарової М.В.

за участю секретаря судового засідання - Сінько А.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного провадження

апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах якого діє представник-адвокат Губін Олександр Тимофійович

на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 19 жовтня 2022 року

у справі про стягнення аліментів на утримання дитини та визначення місця проживання дитини

учасники справи:

позивачка - ОСОБА_2

відповідач - ОСОБА_3

третя особа - Орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради

встановив:

20 вересня 2019 року позивачка ОСОБА_2 звернулась до суду із вказаним вище позовом в якому просила визнати місце проживання малолітньої дитини доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із нею її матір`ю, до досягнення дитиною повноліття; стягнути з ОСОБА_3 на її користь аліменти на утримання малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі в грошовій одиниці України, що еквівалентно 500 доларів США, щомісячно, починаючи від дня подання позову та до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Позов обґрунтуваний такими обставинами.

22 грудня 2012 року у м. Варшава Республіка Польща між позивачкою, громадянкою України ОСОБА_2 та громадянином Республіки Польща ОСОБА_3 укладено шлюб, про що видано свідоцтво НОМЕР_2, та змінено прізвище позивачки на ОСОБА_2 , про що в свідоцтві зроблено відповідний запис. Від цього шлюбу, ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась дитина ОСОБА_4 , про що видано свідоцтво №1465011/00/AU/2016/328169, яка зареєстрована, як громадянка України, що підтверджується Довідкою про реєстрацію особи громадянином України від 19 жовтня 2019 року №6137/КВ/19-651/Н, що видана Посольством України в Республіці Польща.

У липні 2019 року позивачка звернулась до Приморського районного суду м. Одеси із позовною заявою про розірвання шлюбу з громадянином ОСОБА_3 .

Місцем постійного проживання малолітньої дитини Агати є місце проживання її матері, а саме за адресою: АДРЕСА_1 . З метою проведення державної реєстрації місця проживання малолітньої дитини в Україні, позивачка звернулася до Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради із заявою про реєстрацію місця проживання малолітньої ОСОБА_4 разом із матір`ю. Проте, у здійсненні такої реєстрації позивачці відмовлено у зв`язку з відсутністю письмової згоди батька дитини тобто відповідача у цій справі.

Позивачка також зазначає, що батько дитини - ОСОБА_3 у добровільному порядку участі у забезпеченні дитини усім необхідним для її повноцінного розвитку не приймає, дитина перебуває лише на її утриманні, а тому позивачка також просить суд стягнути з відповідача аліменти на утримання дитини.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 19 жовтня 2022 рокупозовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково, визначено місце проживання малолітньої дитини - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю ОСОБА_2 , стягнуто з відповідача ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання малолітньої дитини ОСОБА_4 у твердій грошовій сумі у розмірі 2 201 гривень, щомісячно, починаючи стягнення з дня пред`явлення позову до суду, тобто з 20 вересня 2019 року і до повноліття дитини, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 .

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання стосовно судових витрат.

Не погоджуючись із вказаним вище рішенням суду, 18 листопада 2022 року адвокат Губін О.Т., який діє від імені ОСОБА_3 , засобами поштового зв`язку направив до суду апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення у справі незаконного рішення, просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким закрити провадження у справі.

В обґрунтування апеляційної скарги скаржник зазначив, що поза увагою суду залишилось те, що судом касаційної інстанції у справі № 522/97/20 встановлено і зазначено як в мотивувальній, так і резолютивній частині, та відповідно до ст. 82 ЦПК України не потребує доказуванню у цій справі, те що малолітня дитина сторін у справі донька ОСОБА_4 постійно проживає саме на території Республіки Польща, а її перебування в Україні наразі є незаконним утримуванням, що носить виключно тимчасовий характер; питання про піклування та надання одному або обом батькам опікунських прав належить до юрисдикції компетентних органів республіки Польща, що є місцем постійного проживання ОСОБА_4 до її неправомірного переміщення; на цей час у районному суді міста Варшави (справа № VI Nsm 948/20) розглядається справа за позовом ОСОБА_3 та за позовом ОСОБА_2 про визначення місця проживання та обмеження батьківських прав щодо неповнолітньої ОСОБА_4 , і у цій справі постановою від 01 червня 2022 року на час її розгляду, здійснення батьківських прав щодо неповнолітньої покладено на її батька, заяву ОСОБА_4 про забезпечення позову відхилено.

27 грудня 2022 року представник позивачки адвокат Єфімова Л.Я. засобами поштового зв`язку направила до суду відзив ОСОБА_2 на апеляційну скаргу, в якому посилаючись на законність оскаржуваного рішення та необґрунтованість доводів апеляційної скарги просила залишити скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідно до вимог ч.1,4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

В судове засідання сторони не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, що відповідно до вимог ст. 372 ЦПК України не перешкоджає апеляційному перегляду справи.

У поданій до суду заяві відповідач просив розглянути справу без його участі.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, з огляду на таке.

Відповідно до приписів статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Вказаним вимогам рішення суду не відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги про визначення місця проживання дитини, суд виходив з того, що судове рішення про повернення малолітньої дитини не позбавляє права особу, яка зобов`язується повернути дитину в державу її постійного місця проживання, звернутися до компетентного суду та отримати рішення по суті питання щодо піклування про дитину, і виходячи з того, що неповнолітня ОСОБА_4 з 19 липня 2019 року, тобто по приїзду із Республіки Польща у м. Одесу, по теперішній час проживає на території України разом зі своєю матір`ю, відвідує дошкільний навчальний заклад та за дитиною здійснюється медичний догляд суд першої інстанції дійшов висновку, що Україна стала новим звичайним місцем проживання малолітньої ОСОБА_4 , і вона прижилася в цьому новому середовищі, і обставин, які б відповідно до ч. 2 ст. 161 СК України перешкоджали визначенню місця проживання дитини із матір`ю, судом не встановлено.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 про стягнення з відповідача аліментів, суд першої інстанції виходив з того, що сторони проживають окремо, їхня малолітня дитина донька ОСОБА_4 проживає з позивачкою та повністю перебуває на її утриманні, однак оскільки визначений останньою розмір аліментів є необґрунтованим, і доказів майнового стану відповідача суду не надано, про витребування таких доказів позивачкою не заявлялося, суд дійшов висновку про стягнення з відповідача аліментів на користь позивачки на утримання малолітньої дитини у вказаному вище розмірі, враховуючи те, що відповідач є працездатною особою.

З такими висновками суду апеляційний суд не погоджується, з огляду на таке.

Як встановлено судом і убачається із матеріалів справи, 22 грудня 2012 року у м. Варшава Республіка Польща між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено шлюб, про що видано свідоцтво про шлюб НОМЕР_2. Прізвище позивачки змінено на ОСОБА_2 , про що в свідоцтві зроблено відповідний запис.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Варшава Республіка Польща у сторін у шлюбі народилась донька ОСОБА_4 , що підтверджується копією свідоцтва про народження №1465011/00/АU/2016/328169, яка зареєстрована як громадянка України, відповідно до довідки посольства України в Республіці Польща від 19 жовтня 2019 року за № 6137/КВ/19-651/Н.

19 липня 2019 року ОСОБА_2 виїхала зі своєю малолітньою донькою ОСОБА_4 з м. Варшава, Республіка Польща, до м. Одеса, Україна, де перебуває по цей час.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 05 грудня 2019 року, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 30 квітня 2020 року, розірваний шлюб між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 .

В Україні дитина ОСОБА_4 проживає разом зі своєю матір`ю позивачкою ОСОБА_2 , яка зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , разом із ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , які є батьками позивачки, що підтверджується довідкою із будинкової книги про склад сім`ї і реєстрації від 03 вересня 2019 року.

Постановою Одеського апеляційного суду від 25 грудня 2021 року у справі №522/97/20, залишеним в силі постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 квітня 2021 року, визнано незаконним утримання на території України неповнолітньої ОСОБА_4 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Варшава, Республіка Польща. Зобов`язано ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 , ІПН НОМЕР_1 ) повернути неповнолітню доньку ОСОБА_4 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 , до місця постійного проживання в АДРЕСА_2 . У разі відмови добровільно повернути дитину ОСОБА_4 , зобов`язано ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_6 , ІПН НОМЕР_1 ) передати дитину батькові ОСОБА_3 для забезпечення повернення дитини на територію Республіки Польща.

Враховуючи вказане вище рішення суду щодо визнання незаконним утримання на території України малолітньої дитини ОСОБА_4 та її повернення до місця постійного проживання в АДРЕСА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що статтею 19 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей передбачено, що ніяке рішення, прийняте відповідно до цієї Конвенції, щодо повернення дитини, не розглядається як встановлення обставин будь-якого питання про піклування. Задовольняючи позов про повернення дитини до місця її постійного місця проживання, суд у справі №522/97/20 не вирішував питання про визначення місця проживання дитини з батьком, а тому таке рішення не позбавляє ОСОБА_2 права звернутися до компетентного суду та отримати рішення по суті питання піклування про дитину.

Так, згідно рішення про повернення дитини не позбавляє права особу, яка зобов`язується повернути дитину в державу її постійного місця проживання, звернутися до компетентного суду та отримати рішення по суті питання піклування про дитину (наведене узгоджується із висновками, викладеними у постанові Верховного Суду від 21 квітня 2021 року у справі № 522/97/20).

Разом з тим, судом першої інстанції залишено поза увагою таке.

Відповідно до статті 9 Конституції України та статті 19 Закону України «Про міжнародні договори України» чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Частиною другою статті 19 Закону України «Про міжнародні договори» встановлено, що якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору.

Стаття 15 Закону України «Про міжнародні договори України» встановлює, що чинні міжнародні договори України підлягають сумлінному дотриманню Україною відповідно до норм міжнародного права.

Україна на підставі Закону України про приєднання до Конвенції від 14 вересня 2006 року № 136-V ратифікувала Конвенцію про юрисдикцію, право, що застосовується, визнання, виконання та співробітництво щодо батьківської відповідальності та заходів захисту дітей, вчинену 19 жовтня 1996 року в м. Гаазі, яка набрала чинності для України 01 лютого 2008 року (надалі - Конвенція 1996).

Конвенція 1996 застосовується до дітей з моменту їхнього народження до досягнення ними 18 років (стаття 2).

Виходячи із положень зазначеної вище статті Конвенції 1996, цей міжнародний договір може бути застосований до відносин щодо незаконного утримування або викрадення дітей разом із Конвенцією 1980.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Конвенції 1996 судові або адміністративні органи Договірної Держави звичайного міст проживання дитини мають юрисдикцію вживати заходів, спрямованих на захист особи чи майна дитини.

Згідно положень ч. 1 ст. 7 Конвенції 1996 у разі неправомірного переміщення або утримування дитини органи Договірної Держави, в якій дитина мала звичайне місце проживання безпосередньо до переміщення або утримування, зберігають свою юрисдикцію доти, доки дитина не набуде звичайного місця проживання в іншій Державі та

a) кожна особа, установа або інший орган, які мають права опіки, не погодяться з переміщенням або утримуванням або

b) дитина не проживе в такій іншій державі протягом періоду, що становить принаймні один рік після того, як особа, установа або інший орган, які мають права опіки, дізналися або повинні були дізнатися про місцеперебування дитини; не триває розгляд прохання про повернення, поданого в цей період, та дитина прижилася в новому середовищі.

Відповідно до статей 16,19 Конвенції 1996 по суті питання про піклування та надання одному або обом батькам опікунських прав належить до юрисдикції компетентних органів тієї держави, на території якої дитина мала постійне місце проживання, допоки не була перемішена (наведені правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 03 березня 2021 року у справі №641/8309/19).

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи. у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено иі обставини, якщо інше не встановлено законом.

Постановою Верховного Суду від 21 квітня 2021 року у справі № 522/97/20 встановлено, що ОСОБА_4 з моменту народження і до її переміщення на територію України та незаконного утримування на території України постійно проживала у м. Варшава, Республіка Польща, обидва з батьків здійснювали ефективно право піклування про неї. Судом також встановлено, що утримування дитини на території України, здійснене матір`ю без згоди батька, що порушує право останнього на піклування про дитину.

Таким чином, судом касаційної інстанції встановлено як в мотивувальній, так і резолютивній частині, та відповідно не потребує доказування у цій справі, що звичайним місцем проживання безпосередньо до незаконного переміщення Войцєховської Агати було м. Варшава, Республіка Польща, а отже Приморський районний суд м.Одеси, як орган судової влади держави України не є компетентним органом, який відповідно до Конвенції 1996 може вирішувати по суті питання про піклування та надання одному або обом батькам опікунських прав.

Також апеляційний суд звертає увагу на безпідставність неприйняття судом першої інстанції постанови районного суду для столичного міста Варшави у Варшаві, VI Відділу у справах сім`ї та неповнолітніх від 01 червня 2022 року у справі VI Nsm 948/20 за позовом ОСОБА_3 про визначення місця проживання та обмеження батьківських прав щодо неповнолітньої дитини ОСОБА_4 , відповідно до якої, на час розгляду справи здійснення батьківських прав щодо неповнолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , покладено на її батька ОСОБА_3 , обмеживши батьківські права матері отриманням інформації про здоров`я та освіту неповнолітньої, встановивши таким чином місце проживання неповнолітньої ОСОБА_4 за місцем проживання її батька ОСОБА_3 . Рішення підлягає виконанню з 1 червня 2022 року.

Так, відхиляючи вказану вище постанову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не надано будь-яких доказів щодо ініціювання процесу її виконання, посилаючись на ч.1 ст.49 Договору між Україною і Республікою Польща про правову допомогу та правові відносини у цивільних і кримінальних справах (Договір ратифіковано Постановою ВР №3941-XII ( 3941-12 ) від 04.02.94 року) (далі - Договір) відповідно до якої, за умов, передбачених цим Договором, Договірні Сторони визнають і виконують на своїй території рішення, винесені на території іншої Договірної Сторони, в тому числі, рішення судів з цивільних справ та ст. 52 Договору, якою визначено порядок визнання і виконання рішення.

Разом з тим, поза увагою залишилось те, що ст. 48 Договору визначено, що винесені судами однієї Договірної Сторони рішення з цивільних немайнових справ, що набрали законної сили, а в справах, що стосуються батьківських прав, рішення, що не набрали законної сили, але підлягають негайному виконанню, визнаються на території іншої Договірної Сторони без проведення дій про визнання, якщо суди іншої Договірної Сторони не винесли раніше правомірного рішення в тій самій справі, або якщо не були виключно компетентні, на підставі цього Договору, а у випадку відсутності такого врегулювання в Договорі - на підставі чинного законодавства цієї Договірної Сторони.

Тож, рішення постанови Районного Суду для столичного міста Варшави підлягало негайному виконанню з 01 червня 2022 року та визнанню на території України без проведення дій про визнання.

На зазначене вище суд першої інстанції уваги не звернув та дійшов помилкового висновку про наявність у нього компетенції для розгляду зазначеної справи.

Водночас, апеляційний суд не погоджується із посиланнями скаржника щодо необхідності застосування аналогію закону та закриття провадження у справі.

Статтею 255 ЦПК України визначено перелік підстав закриття судом провадження у справі провадження у справі, який не включає в себе відсутність у українського суду, відповідно до вимог міжнародного законодавства, компетенції на розгляд справи.

Дійсно, необхідність інституту аналогії (аналогії закону та аналогії права) випливає з того, що закон призначений для його застосування в невизначеному майбутньому, але законодавець, встановлюючи регулювання, не може охопити всі життєві ситуації, які можуть виникнути. Крім того, життя перебуває у постійному русі, змінюється і розвивається, внаслідок чого виникають нові життєві ситуації, які законодавець не міг передбачити під час ухвалення закону.

Суд застосовує аналогію закону і аналогію права тоді, коли на переконання суду певні відносини мають бути врегульовані, але законодавство такого регулювання не містить, внаслідок чого наявна прогалина в законодавчому регулюванні.

Зазначені висновки стосуються як матеріального, так і процесуального права. ВП ВС неодноразово застосовувала аналогію у процесуальному праві. Саме застосування аналогії у процесуальному праві в певних випадках дає змогу ухвалити справедливе рішення.

Наведе вище узгоджується із правовою позицію, викладеною у постанові ВП ВС від 08 червня 2022 року у справі № 2-591/11.

Проте, на переконання апеляційного суду, у правовій ситуації, що склалась неможливість суду, відповідно до вимог чинного законодавства закрити провадження у справі, з огляду на ці вказівки у нормах чинного ЦПК України, не позбавляє суд можливості ухвалити справедливе рішення у справі.

Так, апеляційний суд дійшов висновку, що у цих правовідносинах вказані вище позовні вимоги ОСОБА_2 не підлягаються задоволенню, з огляду на обрання позивачкою способу захисту права, яке вона вважає порушеним, який суперечить вимогам, Конвенції 1996, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та є неефективним.

Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Тож, на переконання апеляційного суду, у цьому випадку, з огляду на відмову суду у задоволенні позову права відповідача можна вважати захищеними, а право на суд справедливий та неупереджений суд забезпеченим.

Позовні ж вимоги щодо стягнення аліментів, залежать, зокрема, від визначення того, з ким з батьків проживає дитина, а отже не підлягають задоволенню, як похідні від позовних вимог про визначення місця проживання дитини.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 367, 374,376 ЦПК України,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 19 жовтня 2022 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет позову - Орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради про стягнення аліментів на утримання дитини та визначення місця проживання дитини.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту.

Дата складення повної постанови - 12 травня 2023 року.

Головуючий Ю.П. Лозко

Судді: В.В. Кострицький

М.В. Назарова