Провадження № 2/161/12/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 червня 2023 року місто Луцьк

Луцький міськрайонний суд Волинської області

у складі:

головуючого судді Івасюти Л.В.

за участю секретаря судового засідання Вольської А.А.

позивача ОСОБА_1

представник відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Підгайцівська сільська рада Луцького району Волинської області, про визначення місця проживання дитини, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом.

Позов обґрунтовує тим, що з 13.08.2000 він перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19.04.2018 було розірвано. Від шлюбу в них народився син - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Після розірвання шлюбу він в добровільному порядку утримує сина та займається його вихованням, натомість відповідач не має постійного місця роботи, не бере участі у вихованні та матеріальному забезпеченні сина.

Зазначає, що він має самостійний дохід та постійне місце проживання, не зловживає спиртними напоями, за місцем роботи та проживання характеризується позитивно, а тому, вважає, що сину буде краще проживати з ним.

Посилаючись на викладене, позивач просить суд, визначити місце проживання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з батьком ОСОБА_1 .

Ухвалою судді від 08.09.2022 відкрито загальне позовне провадження у справі.

Від відповідача у встановлений ухвалою строк відзив не надходив.

18.01.2023 ухвалою суду закрито підготовче провадження у справі.

Від відповідача надійшли письмові пояснення у справі, в яких вона зазначила, що позовних вимог не визнає. Зазначає, що вона ніколи не ухилялася від утримання сина. У 2019 році вона придбала квартиру по АДРЕСА_1 , на час ремонту в якій, вона домовилася з позивачем, що діти проживатимуть з ним. На той час, вона проживала у м. Київ, проте постійно спілкувалася з сином, матеріально його забезпечувала, цікавилась шкільним життям та розвитком. Згодом, вона була змушенА поїхати працювати до Італії. Коли приїздить до Луцька , завжди намагається зустрітися з сином та провести разом з ним час. Вважає позов ОСОБА_1 безпідставним, а відтак просить суд у його задоволенні відмовити.

В судовому засіданні позивач заявлений позов підтримав та просив задовольнити з наведених у позовній заяві підстав.

Представник відповідача, в судовому засіданні просив суд відмовити в задоволенні позову.

Представник Підгайцівської сільської ради Луцького району Волинської області, в судове засідання не з`явився, про місце, час та дату розгляду справи повідомлявся шляхом надсилання електронного листа. Клопотань про відкладення на адресу суду не надходило.

Заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, допитаного в присутності педагога ОСОБА_6 неповнолітнього ОСОБА_4 , допитаної в якості свідка ОСОБА_7 , дослідивши матеріали справи та надані суду докази на підтвердження обґрунтованості заявлених вимог та заперечень, суд установив таке.

Сторони є батьками малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серія НОМЕР_1 (а.с. 05).

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до частин другої, четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

Статтею 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Згідно з ч. 1 ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно.

Відповідно до ч. 2 ст. 157 СК України, той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

Відповідно до ч. 2, 3, 4 ст.150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину.

Відповідно до ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради 27.02.1991, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (§ 76).

У § 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь- кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

Згідно ч. 2 ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Частиною 1 ст. 161 СК України, передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 р. № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» при вирішенні спору про місце проживання дитини судам належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати з ким із батьків вона бажає проживати. Судам слід враховувати також положення ст. 160 Сімейного кодексу України, якою передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла 10 років, визначаться за згодою батьків, яка досягла 10 років - за спільною згодою батьків та самої дитини, а місце проживання дитини, яка досягла 14 років, визначаться нею самою.

Дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном (ч. 1,2 ст. 171 СК України).

Допитаний у судовому засіданні за участю педагога ОСОБА_6 , малолітній ОСОБА_4 суду пояснив, що він проживає та бажає проживати разом з батьком ОСОБА_1 , мати ОСОБА_3 перебуває в Італії на роботі. Батьком створені належні умови для його проживання, він спілкується із матір`ю та сестрою, просив суд, залишити його проживати разом з батьком.

Відповідно до ч. ч. 4, 5 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

З висновку Підгайцівської сільської ради, як органу опіки та піклування № 41, випливає, що ОСОБА_1 створено належні умови для проживання та виховання ОСОБА_4 , виконавчий комітет сільської ради, як орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання ОСОБА_4 разом з батьком ОСОБА_1 .

Допитана у судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_7 , яка є старшою донькою сторін, суду пояснила, що її брат ОСОБА_4 та вона проживають з батьком. Брат бажає проживати з батьком, мати перебуває на роботі в Італії, інколи приїздить та спілкується з ОСОБА_4 .

Судом встановлено, що позивач належним чином виконує свої батьківські обов`язки, враховуючи наявність облаштованого житлового приміщення для дитини, позитивну характеристику батька, його участь у вихованні дитини та ставлення до дитини, матеріальне забезпечення ним дитини, виходячи із найкращих інтересів дитини, суд дійшов висновку про визначення місця проживання ОСОБА_4 разом з батьком.

Судом встановлено, що позивач не чинить матері ОСОБА_3 будь-яких перешкод у спілкуванні, побаченні із сином, а також участі у його вихованні.

Матір дитини, яка безсумнівно відіграє важливу роль у житті та розвитку сина, має право та обов`язок піклуватися про здоров`я дитини, стан його розвитку, незалежно від того з ким дитина буде проживати.

Суд враховує, що мати дитини не заявляла вимог про визначення місця проживання сина з нею, зустрічний позов не пред`явила, з заявою до органу опіки та піклування не зверталася. При цьому, ОСОБА_4 з 2019 року проживає разом з батьком, мати знаходиться на заробітках в Італії.

Визначаючи місце проживання дитини з батьком суд враховує, те, що малолітній ОСОБА_4 бажає з ним проживати, про що ствердив у судовому засіданні, розуміючи, що спір стосується вкрай чутливої сфери правовідносин, а дитина потребує уваги, підтримки і любові обох батьків, суд при вирішенні спору надав першочергове значення саме найкращим інтересам дитини.

Визначення місця проживання дитини з батьком не позбавляє матір дитини батьківських прав та не звільняє її від виконання своїх батьківських обов`язків.

Відтак, суд дійшов висновку про задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 77, 81, 89, 200, 206, 263, 264, 265, 354 ЦПК України, на підставі ст.ст. 19, 155, 160, 161, 171 СК України, суд, -

У Х В А Л И В :

Позов задовольнити.

Визначити місце проживання малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 разом із батьком - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Стягнути з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_1 , понесені ним у справі судові витрати в розмірі 992 (дев`ятсот дев`яносто дві) гривні 40 копійок.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів до Волинського апеляційного суду, з дня його проголошення, в разі проголошення вступної та резолютивної частини рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Позивач: ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_2 , РНОКПП - невідомо);

Відповідач: ОСОБА_3 (адреса: АДРЕСА_1 ; РНОКПП - НОМЕР_2 ).

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Підгайцівська сільська рада Луцького району Волинської області (адреса: вул. Шкільна, 30, с. Підгайці, Луцький район, Волинська область).

Суддя Луцького міськрайонного суду Волинської області Л.В. Івасюта