Провадження № 2/761/923/2023
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 жовтня 2023 року Шевченківський районний суд м.Києва у складі:

головуючого судді: Савицького О.А.,

при секретарі: Габунії Н.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

01.12.2022 р. АТ «Альфа-Банк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що рішенням Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків від 10.11.2015 р. в справі № 1653/15 стягнуто з неї на користь ПАТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк»), заборгованість за кредитним договором № 40.29-48/587 від 07.12.2007 р. в загальній сумі 1617590,60 грн. Посилаючись на те, що відповідачем прострочено виконання вищевказаного грошового зобов`язання, представник позивача вважає, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню інфляційні втрати в сумі 663214,49 грн. та три проценти річних в сумі 145583,15 грн., а тому звернувся до суду з даним позовом.

Ухвалою від 16.01.2023 р. відкрито провадження у справі, розгляд якої вирішено проводити у порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою від 16.05.2023 р. закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Представник позивача судове засідання не з`явився, однак на адресу суду надійшло письмове клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позовних вимог заперечив, просив суд відмовити у їх задоволенні з підстав викладених в поданих ним заявах по суті справи.

Вислухавши пояснення сторони відповідача, дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Перевіряючи обставини справи судом встановлено, що 07.12.2007 р. між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 40.29-48/587.

Відповідно до умов кредитного договору банк надав ОСОБА_1 у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру у використання грошові кошти у сумі 95000,00 дол. США зі сплатою 12 % річних з кінцевим терміном повернення основної заборгованості до 06.12.2027 р.

Позивач скористався своїм правом на дострокове погашення кредитної заборгованості, звернувшись в 2015 року до Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків, отримав рішення від 10.11.2015 р. про стягнення заборгованості в загальній сумі 1617590,60 грн., яких 64904,00 дол. США, що згідно з курсом НБУ становить 409551,58 грн. - заборгованість за кредитом; 9579,33 дол. США, що згідно з курсом НБУ становить 208039,02 грн. - заборгованості за процентами.

У лютому 2017 року ПАТ «Укрсоцбанк» звернулось до Шевченківського районного суду м.Києва з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

У позовній заяві ПАТ «Укрсоцбанк» просив стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за договором кредиту від 07 грудня 2007 року № 40.29-48/587 у сумі 2319517,35 грн. (85841,51 дол. США), з яких: заборгованість за кредитом - 64904,00 дол. США, що згідно з курсом НБУ становить 1753766,38 грн. та заборгованість за процентами - 20937,51 дол. США, що згідно з курсом НБУ становить 565750,97 грн.

Позовні вимоги мотивовані неналежним виконанням відповідачем умов кредитного договору від 07.12.2007 р. № 40.29-48/587 у зв`язку із чим у нього утворилась заборгованість в загальному розмірі 85841,51 дол. США, що складається з 64904,00 дол. США - основний борг за кредитом та 20937,51 дол. США - заборгованості за відсотками.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 25.06.2018 р. закрито провадження у цивільній справі № 761/5944/17 за позовом ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором у частині позовних вимог ПАТ «Укрсоцбанк» про стягнення з ОСОБА_1 за кредитним договором від 07.12.2007 р. № 40.29-48/587 заборгованості за тілом кредиту у розмірі 64904 дол. США та заборгованості за процентами у розмірі 9579,33 дол. США.

Так, закриваючи провадження у справі в частині вимог, суд виходив з наявності рішення Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків від 10.11.2015 р. в справі № 1653/15, предметом якої було стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованості за договором кредиту від 07.12.2007 р № 40.29-48/587, і яким було стягнуто 1617 590,60 грн., з яких заборгованість за кредитом - 64904,00 дол. США, що згідно з курсом НБУ становить 1409551,58 грн. та заборгованість за процентами - 9579,33 дол. США, що згідно з курсом НБУ становить 208039,02 грн. Суд першої інстанції вказав, що указаним рішенням третейського суду вирішено спір між тими самими сторонами і про той самий предмет спору, таке рішення третейського суду не скасовано і не відкрито провадження про перегляд такого рішення, що згідно з вимогами пункту 6 частини першої статті 255 і пункту 4 частини першої статті 186 ЦПК України є підставою для закриття провадження у справі.

Постановою Київського апеляційного суду від 11.12.2018 р. апеляційну скаргу АТ «Укрсоцбанк» залишено без задоволення, а ухвалу Шевченківського районного суду м.Києва від 25.06.2018 р. залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 24.07.2019 р. ухвалу Шевченківського районного суду м.Києва від 25.06.2018 р. та постанову Київського апеляційного суду від 11.12.2018 р. скасовано, а справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.

В подальшому, матеріали справи за позовом ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості передано на розгляд іншому складу суду та справі присвоєно номер 761/36485/19.

Ухвалою суду від 07.04.2020 р. у справі № 761/36485/19 позов ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості в сумі 64904 дол. США та заборгованості за процентами у розмірі 9579,33 дол. США залишено без розгляду у зв`язку із поданням представником позивача відповідної заяви.

Рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 11.01.2021 р. у цивільній справі № 761/5944/17 відмовлено ПАТ «Укрсоцбанк» в задоволенні решти його позовних вимог, а саме про стягнення заборгованості за процентами в сумі 11358,18 дол. США.

При цьому, судом встановлено, що банк скористався своїм правом на захист порушеного права шляхом дострокового повернення частини позики, що залишилася та стягнення процентів, належних йому відповідно до ст.1048 ЦК України.

Відповідно до висновків, які містяться в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 р. у справі № 444/9519/12: «після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання».

Також Верховний Суд у своїй постанові від 05.05.2020 р. у справі № 607/4222/18 дійшов висновку про те, що банк використав своє право надане йому частиною другою статті 1050 ЦК України та змінив строк виконання основного зобов`язання звернувшись до Третейського суду при Асоціації Українських банків про стягнення заборгованості за кредитним договором, за наслідками якого Третейський суд при Асоціації українських банків ухвалив рішення.

Таким чином, вимоги банку про стягнення суми процентів в розмірі 11358,18 дол. США, які були нараховані позивачем після звернення до третейського суду із вимогою достроково погасити суму заборгованості, задоволенню не підлягають.

Разом з тим банк не позбавлений, на виконання вимог ч.2 ст.257 ЦПК України, звернутись із позовом про стягнення заборгованості в сумі 64904 дол. США та заборгованості за процентами у розмірі 9579,33 дол. США, які ухвалою суду від 07.04.2020 р. були залишені без розгляду. А також пред`явити вимоги про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат, нарахованих на суму боргу, відповідно до вимог ч.2 ст. 625 ЦК України.

Окрім цього, ухвалою Апеляційного суду м.Києва від 21.08.2018 р. у справі № 796/166/2018 заяву ПАТ «Укрсоцбанк» про видачу виконавчого листа на примусове виконання рішення Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків від 10.11.2015 р. залишено без задоволення у зв`язку з тим, що третейському суду, в силу положень пункту 14 частини 1 статті 6 Закону України «Про третейські суди» така справа не підвідомча.

Звертаючись до суду з даним позовом, представник позивача посилається на наявність рішення Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків від 10.11.2015 р. та виходячи із положень статті 625 ЦК України, просить стягнути з відповідача 145583,15 грн. - три проценти річних та 663214,49 грн. - інфляційні втрати.

Відповідно до ч.4 ст.10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Також при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06.12.2007 р.).

Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер, й інші джерела правового регулювання, насамперед, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, виявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.

Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність.

Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16.06.2021 р. у справі № 554/4741/19, постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18.04.2022 р. у справі № 520/1185/16-ц, постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.02.2022 р. у справі №209/3085/20).

Натуральним зобов`язанням (obligatio naturalis) є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном. Конструкція статті 625 ЦК України щодо нарахування 3 річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку. Кредитор в натуральному зобов`язанні не має права нараховувати 3 % річних та інфляційні втрати, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку (висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06.03.2019 р. у справі № 757/44680/15-ц).

Особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності (частина 1 статті 267 ЦК України).

Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений законом або договором (статті 625 ЦК України).

Не допускається зарахування зустрічних вимог у разі спливу позовної давності (пункт 4 частини 1 статті 602 ЦК України).

Тлумачення вказаних норм, з урахуванням принципу розумності свідчить, що:

- натуральним зобов`язання (obligatio naturalis) є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, оскільки боржник заявив про застосування позовної давності і яка застосована судом, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном;

- задавненим зобов`язанням є зобов`язання, в якому стосовно задавненої вимоги спливла позовна давність, кредитор не пред`являє в судовому порядку позову про захист задавненої вимоги і боржник відповідно не заявив про застосування до неї позовної давності;

- законодавець в пункті 4 частини 1 статті 602 ЦК України передбачає заборону для зарахування зустрічних вимог у разі спливу позовної давності в задавненому зобов`язанні для охорони інтересів боржника. Сплив позовної давності при пред`явленій позовній вимозі кредитором в судовому порядку про стягнення боргу, за яким сплинула позовна даність, дозволяє боржнику заявити про застосування позовної давності. Зарахування, яке є по своїй суті замінником належного виконання зобов`язання, не має створювати механізм обходу заборони передбаченої в пункті 4 частини 1 статті 602 ЦК України. Така заборона стосується випадку, коли кредитор ініціює зарахування за задавненою вимогою. У такому разі кредитор за допомогою зарахування може обійти охорону, що надається боржнику при спливі позовної давності, і досягнути результату, який недоступний кредитору в межах пред`явленої позовної вимоги кредитором в судовому порядку про стягнення боргу, за яким сплинула позовна даність, і яка дозволяє боржнику заявити про застосування позовної давності;

- очевидно, що аналогічний підхід для охорони інтересів боржника при задавненому зобов`язанні має бути й стосовно 3 % річних та інфляційних втрат, нарахованих на задавнену вимогу в задавненому зобов`язанні. Пред`явлення кредитором, при існуванні задавненої вимоги, тільки позову про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, без позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, на яку нараховуються 3 % річних та інфляційних втрат, дозволяє кредитору обійти охорону, що надається боржнику при спливі позовної давності, і досягнути результату, який недоступний кредитору при пред`явленні позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, і яка забезпечує можливість боржнику заявити про застосування до неї позовної давності. Тобто складається доволі нерозумна ситуація: зі спливом позовної давності і неможливістю захисту задавненої вимоги кредитор зберігає можливість постійно подавати вимоги про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих на задавнену вимогу, що означає по суті виконання задавненої вимоги і без можливості боржнику заявити про застосування позовної давності до задавненої вимоги;

- приватне право не може допускати ситуацію за якої кредитор, при існуванні задавненої вимоги, пред`являє тільки позов про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, без позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, на яку нараховуються 3 % річних та інфляційних втрат. Оскільки це позбавляє боржника можливості заявити про застосування до задавненої вимоги позовну давність, а кредитору надає можливість обійти застосування до задавненої вимоги позовної давності. Тому кредитор, для охорони інтересів боржника, може пред`явити позов про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, які нараховані на задавнену вимогу, тільки разом з пред`явленням позову про стягнення задавненої вимоги (правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 23.11.2022 р. у справі № 285/3536/20).

Так, зі змісту позовних вимог вбачається, що позивач просить стягнути з відповідача три проценти річних та інфляційні втрати від суми простроченої заборгованості, яка виникла ще у 2015 році, що відображено у вищевказаних судових рішеннях.

Такі три проценти річних та інфляційні втрати нараховані на задавнену вимогу, оскільки, як встановлено у рішенні Шевченківського районного суду м.Києва від 11.01.2021р. у справі № 761/5944/17, позивач скористався своїм правом на дострокове погашення кредитної заборгованості, звернувшись у 2015 році до третейського суду із вимогою сплатити весь розмір неповернутого кредиту та нараховані за ним проценти, а не лише суму чергових прострочених платежів.

Стала практика Верховного Суду свідчить, що за умови пред`явлення банком боржнику й іпотекодавцю вимог про дострокове виконання зобов`язання з повернення кредиту, змінюється в односторонньому порядку строк виконання основного зобов`язання.

Відповідно, саме з вересня 2015 року (дата звернення з вимогою повернути весь кредит) виникло нове зобов`язання з повернення всієї суми неповернутих кредитних коштів та нарахованих на той час відсотків за кредитом і саме з 2015 року розпочали перебіг строки позовної давності звернення до суду із відповідними вимогами.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Зважаючи на вказане, ще у 2018 році спливли строки позовної давності щодо пред`явлення банком позовної вимоги про стягнення основної заборгованості.

Як вбачається з матеріалів справи, будь-яке судове рішення про стягнення задавненої вимоги (основної заборгованості) не приймалось.

Натомість ухвалою від 07.04.2020 р. у справі № 761/36485/19 позов АТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про стягнення основної заборгованості в сумі 64904 дол. США та заборгованості за процентами у розмірі 9579,33 дол. США залишено без розгляду у зв`язку із поданням представником позивача відповідної заяви про залишення позову без розгляду.

Нового позову про стягнення задавненої вимоги (основної заборгованості) АТ «Альфа-Банк» не подавалось.

При цьому рішення Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків від 10.11.2015 р., на яке посилається представник позивача, не є судовим рішенням в розумінні положень процесуального законодавства України.

Окрім цього, ухвалою Апеляційного суду м.Києва від 21.08.2018 р. у справі № 796/166/2018 заяву ПАТ «Укрсоцбанк» про видачу виконавчого листа на примусове виконання рішення Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків від 10.11.2015 р. залишено без задоволення у зв`язку з тим, що, в силу положень пункту 14 частини 1 статті 6 Закону України «Про третейські суди», така справа про стягнення заборгованості за кредитним договором, не підвідомча третейському суду.

За таких обставин, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності та враховуючи, що обставини, на які посилається представник позивача, як на підставу для задоволення позову, зокрема факт наявності у відповідача перед позивачем грошового зобов`язання та відповідно факт його прострочення, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, а тому суд приходить до висновку, що позов є необґрунтованим, у зв`язку з чим відмовляє в його задоволенні.

Керуючись ст.ст. 3, 4, 12, 13, 76-81, 133, 141, 259, 263-265, 268, 273, 352-355 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Відмовити Акціонерному товариству «Альфа-Банк» в задоволенні позову до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано, або після перегляду рішення в апеляційному порядку, якщо його не скасовано.

Суддя: