Справа № 521/8404/23
Номер провадження № 2/521/2762/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 червня 2023 року м. Одеса

Малиновський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого судді Громіка Д.Д.,

при секретарі Скрипченко Г.В.,

за участю: позивача ОСОБА_1 , її представника адвоката Пацалової Т.В.,

представника відповідача адвоката Кравчук Т.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Одесі, в порядку спрощеного позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства «Обласний територіальний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» Херсонської обласної ради про визнання незаконними та скасування наказу про скасування наказу про звільнення та наказу про звільнення, -

ВСТАНОВИВ:

У березні 2023 року позивач звернулась до суду з позовом до Комунального некомерційного підприємства «Обласний територіальний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» Херсонської обласної ради, в якому просить визнати незаконним та скасувати наказ Комунального некомерційного підприємства «Обласний територіальний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» Херсонської обласної ради № 71 кл від 09.03.2023 р. «Про скасування наказу про звільнення ОСОБА_1 », а також визнати незаконним та скасувати наказ Комунального некомерційного підприємства «Обласний територіальний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» Херсонської обласної ради № 75 кл від 10.03.2023 р. «Про припинення трудового договору (контракту)».

В обґрунтування вимог позивач посилається на те, що відповідно до наказу № 11 кл від 11.01.2016р. вона була прийнята на посаду начальника планово-економічного відділу Комунального закладу «Обласний територіальний центр екстренної медичної допомоги та медицини катастроф» Херсонської обласної ради.

Наказом № 2 кл від 02.01.2019р. позивач переведена на посаду заступника директора з економічних питань Комунального закладу «Обласний територіальний центр екстренної медичної допомоги та медицини катастроф» Херсонської обласної ради.

Рішенням XXIX сесії обласної ради VII скликання від 18.10.2019р. № 1430 створено Комунальне некомерційне підприємство «Обласний територіальний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» Херсонської обласної ради (далі - Відповідач) шляхом перетворення Комунального закладу «Обласний територіальний центр екстренної медичної допомоги та медицини катастроф» Херсонської обласної ради.

14.11.2022 року ОСОБА_1 отримала від Відповідача наказ № 400 «Про внесення змін до штатного розпису».

Разом з цим же наказом ОСОБА_1 було повідомлено про майбутнє звільнення із займаної посади на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України 15.01.2023 р. та одночасно запропоновано Відповідачем працевлаштування на посаду економіста з праці планово-економічного відділу.

Згідно наказу № 16 кл від 16.01.2023 р. ОСОБА_1 була звільнена з займаної посади з 17.01.2023 р. у зв`язку зі скороченням посади на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України.

В зв`язку з зазначеним, з метою захисту своїх прав та законних інтересів, ОСОБА_1 звернулась до Малиновського районного суду м. Одеси з позовною заявою до Відповідача, в якій просить визнати незаконним та скасувати наказ Відповідача № 16 кл від 16.01.2023 року «Про припинення трудового договору (контракту)»; поновити її на посаді заступника директора з економічних питань з 17 січня 2023 р.; стягнути з Відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу та витрати на правничу допомогу.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 22.02.2023р. було відкрито провадження у цивільній справі № 521/4284/23 за вищевказаним позовом.

Отримавши ухвалу про відкриття провадження у справі № 521/4284/23 та позовну заяву з додатками, Відповідач визнав свої дії щодо звільнення Позивача незаконними, внаслідок чого самостійно видав наказ № 71 кл від 09.03.2023р. «Про скасування наказу про звільнення ОСОБА_1 ».

Виходячи зі змісту наказу № 71 кл від 09.03.2023 р. його видано в зв`язку із недотриманням вимог ст. 492 КЗпП України, у період звільнення ОСОБА_1 за п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Відповідно до зазначеного наказу скасовано наказ про звільнення Позивача від 16.01.2023 р. № 16 кл та поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника директора з екномічних питань з 10.03.2023р.

Отже, фактично Відповідач повністю погодився з доводами Позивача, викладеними у позовній заяві у вищевказаній цивільній справі та самостійно визнав свої дії щодо її звільнення неправомірними.

Однак, ОСОБА_1 не погоджується з вищевказаною заявою Відповідача, оскільки вважає наказ №71 кл від 09.03.2023р. «Про скасування наказу про звільнення ОСОБА_1 » незаконним, таким, що порушує її права та законні інтереси, внаслідок чого вимушена звернутись до суду за їх захистом, виходячи з наступного:

Так, 10.03.2023р. Позивач була ознайомлена зі змістом наказу № 71 кл від 09.03.2023 р. «Про скасування наказу про звільнення ОСОБА_1 » під особистий підпис.

Відповідно до вказаного наказу скасовано наказ про звільнення ОСОБА_1 від 16.01.2023р. № 16 кл та поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника директора з екномічних питань з 10.03.2023р.

Отже, наказом від 16.01.2023 р. № 16 кл ОСОБА_1 була звільнена з 17 січня 2023 року, а поновлюють її на посаді з 10 березня 2023р.

Таким чином, виходячи з того, що оскаржуваним наказом ОСОБА_1 була поновлена на роботі з 10.03.2023р., а не з 17.01.2023р.; її посада - заступник директора з економічних питань, на момент її поновлення на роботі, не вводилась до штатного розпису і не існувала, внаслідок чого їй не було фактично забезпечено доступ до роботи і можливості виконання своїх обов`язків, то наказ № 71 кл від 09.03.2023р. «Про скасування наказу про звільнення ОСОБА_1 » є незаконним та підлягає скасуванню.

З оскаржуваним наказом ОСОБА_1 ознайомилась 10.03.2023 р., про що свідчить відмітка з її підписом на його копії.

Після ознайомлення з наказом № 71 кл від 09.03.2023р., зрозумівши його незаконність з зазначених вище підстав, ОСОБА_1 відмовилась від переведення її з 10.03.2023р. на запропоновані Відповідачем посади, відповідно до врученого їй повідомлення № 2.

Виходячи з того, що наказ № 71 кл від 09.03.2023р. «Про скасування наказу про звільнення ОСОБА_1 » є незаконним та підлягає скасуванню, то наступне звільнення Позивача не може існувати, оскільки фактично не відбулось її поновлення на займаній посаді, а тому наказ № 75 кл від 10.03.2023р. «Про припинення трудового договору (контракту)» також є незаконним і підлягає скасуванню.

Представником відповідача було подано відзив, відповідно до якого вона просить суд в задоволенні позову відмовити в повному обсязі, аргументуючи свою позицію тим, що 14.11.2022 року наказом Комунального некомерційного підприємства «Обласний територіальний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» Херсонської обласної ради №400 прийняте рішення про внесення змін до штатного розпису та скорочення посади заступника директора з економічних питань.

17.11.2022 року на виконання вказаного наказу ОСОБА_1 ознайомлено про скорочення посади, яку вона обіймала та запропоновано посаду економіста з праці планово-економічного відділу (вакантна посада), від якої вона відмовилась.

Згідно наказу № 16 кл від 16.01.2023р. ОСОБА_1 звільнена з посади заступника директора з економічних питань Комунального закладу «Обласний територіальний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» Херсонської обласної ради з 17.01.2023р. у зв`язку зі скороченням посади на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Не погоджуючись зі звільненням ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом про визнання незаконним наказу, поновлення на роботі та виплати середнього заробітку. Обґрунтовуючи позовні вимоги посилалась на дві обставини: запропонована посада економіста з праці станом на 17.11.2023 року не була вакантна, їй не запропонована посада економіста з фінансової роботи, яка була введена до штатного розпису 15.01.2023 року.

Відповідно до штатного розпису Комунального некомерційного підприємства «Обласний територіальний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» Херсонської обласної ради посада економіста з праці була вакантна станом на 17.11.2023 року, що підтверджується витягом зі штатного розпису.

Тому твердження позивача про те, що запропонована їй посада економіста з праці не була вакантна і саме тому вона відмовилась від неї, є лише її припущеннями.

Згідно наказу Комунального некомерційного підприємства «Обласний територіальний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» Херсонської обласної ради від 14.01.2023 року №20 внесені зміни до штатного розпису з 15.01.2023 року, виведено 1,0 штатну посаду заступника директора з економічних питань та введено до складу планово-економічного відділу 1,0 штатну посаду економіста з фінансової роботи.

Таким чином з 15.01.2023 року, до 17.01.2023 року(дати звільнення ОСОБА_1 ), у планово-економічному відділі підприємства з`явилась посада, яку, всупереч вимогам ст. ч. З ст.492 КЗпП України, не було ї запропоновано ОСОБА_1 .

Згідно з ч. 3 ст.492 КЗпП України одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Власник відповідно до вимог ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України повинен запропоновати працівнику всі вакантні посади чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

При цьому працівникові мають бути запропоновані всі вакантні посади (інша робота), в тому числі і ті, які з`явилися на підприємстві та існували на день звільнення.

При звільненні ОСОБА_1 ці вимоги законодавства дотримані не були.

З метою усунення допущених при звільнені ОСОБА_1 порушень з частині пропозиції всіх вакантних посад (інша робота), в тому числі і тих, які з`явилися на підприємстві та існували на день звільнення та відновлення порушеного права працівника, 09.03.2023 року наказом Комунального некомерційного підприємства «Обласний територіальний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» Херсонської обласної ради № 7 і від 09.03.2023 року скасовано наказ № 16 кл від 16.01.2023р. про звільнення ОСОБА_1 .

10.03.2023 року ОСОБА_1 ознайомлена з оскаржуваним наказом, їй запропоновані вакантні на підприємстві посади(в тому числі економіста з фінансової роботи).

Враховуючи що ОСОБА_1 , відмовилась від переведення на інші посади, які були їй запропоновані, посада заступника директора з економічних питань Комунального закладу «Обласний територіальний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» Херсонської обласної ради скорочена, наказом від 10.03.2023 року № 75 вона звільнена з роботи.

В день звільнення відповідач виплатив усі належні до сплати кошти: середній заробіток за період з 17.01.2023 року по 10.03.2023 року, компенсацію за невикористані відпустки за період з 17.01.2023 року по 10.03.2023 року, всього кошти в сумі 73 213,96 гривень. Крім того відповідачем сплачені податки з заробітної плати, для зарахування страхового стажу.

Метою скасування наказу № 16 кл від 16.01.2023 року було відновлення порушеного права позивача при звільненні, а саме пропозиції всіх вакантних посад (інша робота), в тому числі і тих, які з`явилися на підприємстві та існували на день звільнення. Допущені порушення при звільнені за скороченням штату ОСОБА_1 16.01.2023 року були усунені. Позивач відмовилась від запропонованих їй посад, та не заперечує цей факт.

Незважаючи на те, що в наказі зазначено, що вона поновлена на роботі 10.03.2023 року, при звільнені її права порушені не були. Відповідач надав можливість позивачу скористатись правом на роботу, погодившись на переведення на інші посади, які були вакантними на підприємстві, здійснив повний розрахунок в день звільнення (заробітна плата з 17.01.2023 року по 10.03.2023 року, компенсація за невикористані дня відпустки за цей же період).

Під час прийняття оспорюваний наказів № 71 від 09.03.2023 року та № 75 від 10.03.2023 року Комунальним закладом «Обласний територіальний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» Херсонської обласної ради не допущено вимог чинного законодавства, порушень трудових прав та інтересів позивача.

Дії відповідача були направлені на відновлення порушеного права позивача під час її звільнення 17.01.2023 року в частині пропозиції всіх вакантних посад (інша робота), в тому числі і ті, які з`явилися на підприємстві та існували на день звільнення.

Таким чином, відповідач вважає, що дії позивача під час звільнення свідчать про незацікавленість в продовженні трудових відносин з відповідачем.

Ухвалою судді про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі від 03.04.2023 року було постановлено проводити розгляд справи у спрощеному провадженні із повідомлення та участю сторін.

У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили суд їх задовольнити з урахуванням викладених у позові обставин та відповіді на позов обставин.

Представник позивача, крім того зазначила, що поновлення на роботі було фіктивним, оскільки посада на яку її було поновлено була скорочена наказом №400 від 14.11.2022 року. Крім цього представник позивача наголошувала на тому, що оскільки наказом №71 кл від 09.03.2023 року було скасовано наказ про звільнення ОСОБА_2 №16 кл від 16.01.2023 року то датою поновлення на посаді повинно було зазначено 17.01.2023 року.

Представник відповідача у судовому засіданні підтримала відзив на позовну заяву та наголошувала на тому, що метою скасування наказу № 16 кл від 16.01.2023 року було відновлення порушеного права позивача при звільненні, а саме пропозиції всіх вакантних посад (інша робота), в тому числі і тих, які з`явилися на підприємстві та існували на день звільнення. Допущені порушення при звільнені за скороченням штату ОСОБА_1 16.01.2023 року були усунені. В день звільнення відповідач виплатив усі належні до сплати кошти: середній заробіток за період з 17.01.2023 року по 10.03.2023 року, компенсацію за невикористані відпустки за період з 17.01.2023 року по 10.03.2023 року, всього кошти в сумі 73 213,96 гривень. Крім того відповідачем сплачені податки з заробітної плати, для зарахування страхового стажу. Незважаючи на те, що в наказі зазначено, що позивач поновлена на роботі 10.03.2023 року, при звільнені її права порушені не були. Відповідач надав можливість позивачу скористатись правом на роботу, погодившись на переведення на інші посади, які були вакантними на підприємстві, здійснив повний розрахунок в день звільнення (заробітна плата з 17.01.2023 року по 10.03.2023 року, компенсація за невикористані дня відпустки за цей же період).

Заслухавши у судовому засіданні позивача, його представника, представника відповідача, розглянувши надані заявником документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, суд дійшов висновку, що відсутні обґрунтовані підстави для задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.

Положення ст.2 КЗпП України не є суто декларативними, оскільки право особи на працю це право, яке в силу ст. 55 Конституції України має захищатися судом. Формулювання права на працю, що наведено у ст.43 Конституції України, у трактуванні змісту якої права на працю трактує як можливість заробляти собі на життя працею, яку громадянин вільно вибирає або на яку вільно погоджується. Держава, таким чином, лише проголошує право на працю як можливість заробляти. Визнання такої можливості в ст. 43 Конституції не може бути підставою для пред`явлення позову до суду про надання роботи, але в разі, якщо державним органом або власником підприємства чи його представником порушені конкретні обов`язки щодо недопущення дискримінації, прийняття на роботу, надання роботи та оплати праці конкретної особи, особа наділена правом на звернення до суду.

Право на судовий захист передбачено статтею 55 Конституції України. «Права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному громадянину гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб, інших громадян». Конституція України гарантує кожному захист його прав і свобод в межах кримінального, адміністративного, господарського, цивільного, конституційного судочинства України. І ніхто не може обмежувати право на судовий захист, оскільки це суперечить принципу рівності усіх перед законом.

Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи впродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Кожна особа має право у порядку, встановленому цивільно-процесуальним Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Так, в ході розгляду вищевказаного позову ОСОБА_1 , судом встановлені наступні факти та відповідні правовідносини:

Відповідно до наказу № 11 кл від 11.01.2016 р. ОСОБА_1 була прийнята на посаду начальника планово-економічного відділу Комунального закладу «Обласний територіальний центр екстренної медичної допомоги та медицини катастроф» Херсонської обласної ради.

Згідно наказу № 2 кл від 02.01.2019 р. позивач переведена на посаду заступника директора з економічних питань Комунального закладу «Обласний територіальний центр екстренної медичної допомоги та медицини катастроф» Херсонської обласної ради.

Рішенням XXIX сесії обласної ради VII скликання від 18.10.2019 р. № 1430 створено Комунальне некомерційне підприємство «Обласний територіальний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» Херсонської обласної ради (далі - Відповідач) шляхом перетворення Комунального закладу «Обласний територіальний центр екстренної медичної допомоги та медицини катастроф» Херсонської обласної ради.

14.11.2022 року наказом Комунального некомерційного підприємства «Обласний територіальний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» Херсонської обласної ради №400 прийняте рішення про внесення змін до штатного розпису та скорочення посади заступника директора з економічних питань.

Згідно наказу № 16 кл від 16.01.2023р. ОСОБА_1 звільнена з посади заступника директора з економічних питань Комунального закладу «Обласний територіальний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» Херсонської обласної ради з 17.01.2023 р. у зв`язку зі скороченням посади на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Не погоджуючись зі звільненням ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом про визнання незаконним наказу, поновлення на роботі та виплати середнього заробітку.

З метою усунення допущених при звільнені ОСОБА_1 порушень з частині пропозиції всіх вакантних посад (інша робота), в тому числі і тих, які з`явилися на підприємстві та існували на день звільнення та відновлення порушеного права працівника, 09.03.2023 року наказом Комунального некомерційного підприємства «Обласний територіальний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» Херсонської обласної ради № 71 від 09.03.2023 року скасовано наказ № 16 кл від 16.01.2023 р. про звільнення ОСОБА_1

10.03.2023 року було складено Акт фіксації відмови від підпису під повідомленням про те, що ОСОБА_1 ознайомлена з наказом від 09.03.2023 року №71 кл «Про скасування наказу про звільнення ОСОБА_1 », після чого ОСОБА_3 вручено повідомлення №2, яким було запропоновані перелік вакантних посад для продовження трудових відносин з підприємством (в тому числі посада економіста з фінансової роботи).

ОСОБА_1 , відмовилась від підпису про ознайомлення з повідомленням, згоду на переведення не надала, а тому була повідомлена про те, що оскільки посада заступника директора з економічних питань Комунального закладу «Обласний територіальний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» Херсонської обласної ради скорочена, 10.03.2023 року вона буде звільнена.

10.03.2023 року наказом Комунального некомерційного підприємства «Обласний територіальний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» Херсонської обласної ради № 75 кл ОСОБА_1 було звільнено з посади заступника директора з економічних питань згідно п.1 ст. 40 КЗпП України (скорочення посади).

В день звільнення відповідач виплатив усі належні до сплати кошти: середній заробіток за період з 17.01.2023 року по 10.03.2023 року, компенсацію за невикористані відпустки за період з 17.01.2023 року по 10.03.2023 року, всього кошти в сумі 73 213,96 гривень. Крім того відповідачем сплачені податки з заробітної плати, для зарахування страхового стажу.

Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право у порядку, що встановлений цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів., а, згідно ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Крім того, ч.1 ст. 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а згідно ч.1ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Стаття 3 КЗпП України, як норма законодавства про працю, регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої незалежності.

Як роз`яснюється Пленумом Верховного Суду України в п.18 Постанови від 06 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», при розгляді трудових справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясовувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність Закону.

Частиною 3 ст.64 ГК України визначено, що підприємство самостійно визначає організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис.

Згідно із листом Міністерства праці та соціальної політики України від 27 червня 2007 року №162/06/187-07 «Щодо штатного розпису», штатний розпис - це документ, що встановлює для даного підприємства, установи, організації структуру, штати та посадові оклади працівників. У штатному розписі містяться назви посад, чисельність персоналу і оклади по кожній посаді. Прийняття, затвердження керівником підприємства штатного розпису проводиться шляхом видання спеціального локального нормативного акта (наказу), що визначатиме кількість працівників кожної професії з розподілом штатних одиниць за структурними підрозділами підприємства.

З наведеного вбачається, що право на самостійне визначення чисельності працівників та штатного розпису вказує на наявність дискреційних повноважень у підприємства.

Згідно Додатку до Рекомендації № Р(80)2 Комітету Міністрів Ради Європи, в дискреційне повноваження повноваження, що його адміністративний орган влади, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду. Тобто коли такий орган може обрати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає кращим за певних обставин.

У науковому висновку Верховного Суду щодо меж дискреційного повноваження суб`єкта владних повноважень та судового контролю за його реалізацією визначено, що дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи без діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору із будь-ким; дискреційне повноваження надається у спосіб його закріплення в оціночному понятті, відносно-визначеній нормі, альтернативній нормі, нормі із невизначеною гіпотезою. Для позначення дискреційного повноваження законодавець використовує, зокрема, терміни «може», «має право», «за власної ініціативи», «дбає», «забезпечує», «веде діяльність», «встановлює», «визначає», «на свій розсуд». Однак наявність такого терміну у законі не свідчить автоматично про наявність у суб`єкта владних повноважень дискреційного повноваження; подібний термін є приводом для докладного аналізу закону на предмет того, що відповідне повноваження є дійсно дискреційним; при реалізації дискреційного повноваження суб`єкт владних повноважень зобов`язаний поважати основоположні права особи, додержуватися: конституційних принципів; принципів реалізації відповідної владної управлінської функції; принципів здійснення дискреційних повноважень; змісту публічного інтересу; положень власної компетенції; вказівок, викладених у інтерпретаційних актах; фахових правил, закріплених у нормативних актах; адміністративної практики; судової практики; процедурних вимог.

У відповідності до ст. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий та неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно ст.ст. 12, 13 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбаченому цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України в редакції, чинній на момент розгляду справи судами попередніх інстанцій, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

У відповідності до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Згідно з ч. 1 ст. 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані роботодавцем лише у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до ч. 2 ст. 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу (частина друга статті 40 КЗпП України).

У частині першій статті 42 КЗпП України передбачено, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам із більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: сімейним - при наявності двох і більше утриманців; особам, в сім`ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації.

У відповідності до положень статті 49-2 КЗпП України, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне вивільнення.

Зазначена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 27 березня 2019 року по справі N 61-9655св18, від 26 червня 2019 року по справі № 641/5350/16-ц.

Відповідно до статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

При вирішенні питання про те, чи мав змогу роботодавець виконати вимоги статті 49-2 КЗпП України про надання роботи працівникові, який вивільняється в зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, суд має виходити з того, що за змістом цієї норми працівнику має бути запропонована наявна робота за відповідною професією чи спеціальністю і лише при відсутності такої роботи інша наявна робота.

При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду України від 01 квітня 2015 року у справі 6-40цс15, від 25 травня 2016 року у справі 6-3048цс15. Верховний Суд не вбачає підстав для відступлення від нього.

При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював, тобто всі наявні вакансії та роботи, які може виконувати працівник.

Відповідно до частини першої статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Частиною другою статті 42 КЗпП України, зокрема, визначено, що при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації.

Перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України.

При визначенні працівників з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці, використовуються ознаки, які в сукупності характеризують виробничу діяльність працівників: наявність певної освіти, стаж і досвід роботи, ставлення до роботи, якість виконуваної роботи тощо.

Зазначена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 29 січня 2020 року по справі № 761/41149/16-ц.

Отже, власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо, а не усі наявні вакантні посади як стверджує у своїх позовних вимогах позивач.

У судовому засіданні сторона позивача не заперечувала, що вона особисто ознайомилася з наказом № 71 кл від 09 березня 2023 року «Про скасування наказу про звільнення ОСОБА_2 ».

Від отримання повідомлення №2 щодо запропонованих посад, а саме:

- економіст з фінансової роботи планово-економічного відділу,

- фахівець з публічних закупівель організаційного відділу,

-оператора компютерного набору організаційного відділу,

-агента з постачання,

- підсобного робітника, позивач відмовилась, про що 10.03.2023 року було складено Акт фіксації відмови від підпису під повідомленням.

Таким чином, позивач була ознайомлена з запропонованими вакантними посадами, однак не погодилася на її перевід на жодну із запропонованих посад.

Також суд вважає, що оскільки з часу винесення наказу про скорочення позивача до звільнення позивача посади заступника директора з економічних питань на підприємстві не було, тому відповідач не порушив її переважне право на залишення на роботі.

Після виведення посади яку займала позивач ця посада, як на час її попередження про скорочення, так і на час її звільнення більше не вводилась та не існувала. Будь-яких дій відповідача, які направленні на фіктивне або удаване скорочення штату та чисельності суд не вбачає.

У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" роз`яснено, що розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 статті 40 КЗпП, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Спору між сторонами щодо виплачених сум заробітної плати при звільненні позивача з підприємства не має.

Судом встановлено, та не заперечувалось стороною позивача, що в день звільнення відповідач виплатив усі належні до сплати кошти: середній заробіток за період з 17.01.2023 року по 10.03.2023 року, компенсацію за невикористані відпустки за період з 17.01.2023 року по 10.03.2023 року, всього кошти в сумі 73 213,96 гривень

Отже, судом встановлено, що у відповідача дійсно мали місце зміни до штатного розпису та скорочення посади заступника директора з економічних питань, позивача було належним чином попереджено про наступне звільнення, запропоновано позивачу всі вакантні посади на момент звільнення за її кваліфікацію, освітою та досвідом, на які вона не погодилася, а отже відмовилася від них, наказ про звільнення виданий повноважною особою, в межах своєї компетенції, звільнення позивача з роботи на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України відбулося з дотриманням вимог трудового законодавства та без порушень прав позивача.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, у зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог, суд вважає за необхідне відмовити в стягненні судових витрат понесених позивачем.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.1-13, 76-81, 83,89, 90,92,95,259,263-265 ЦПК України, ст.ст. 40, 49-2 КЗпП України КЗпП України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства «Обласний територіальний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» Херсонської обласної ради про визнання незаконними та скасування наказу про скасування наказу про звільнення та наказу про звільнення відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду виготовлено 12 червня 2023 року.

Суддя: Д.Д. Громік