РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2023 року м. Запоріжжя

Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя у складі судді Гашук К.В., за участю секретаря судового засідання Якимової О.С., розглянувши у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Демченко Олена Миколаївна, про визнання заповіту недійсним, -

В С Т А Н О В И В:

03.12.2020 ОСОБА_1 звернувся до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя з позовом до ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Чепкова Олена Володимирівна про визнання заповіту недійсним.

Позовні вимоги обґрунтовано наступними обставинами.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла тітка позивача - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка постійно проживала у АДРЕСА_1 . Спадкове майно після смерті останньої складалося з 1/2 частини квартири за адресою: АДРЕСА_1 , яка належала померлій на праві приватної власності. Інша 1/2 частина вказаної квартири належить на праві приватної власності позивачу.

Позивач зазначає про те, що він є спадкоємцем, за законом, відповідно до статі 1265 ЦК України, а також є спадкоємцем відповідно до статті 1233 ЦК України за заповітом, оскільки за час свого життя, 02.04.2012, ОСОБА_4 склала заповіт, посвідчений Третьою Запорізькою державною нотаріальною конторою, відповідно до якого все належне їй майно заповіла позивачу ОСОБА_1 .

Після звернення до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини позивачу стало відомо про те, що 10.07.2019 ОСОБА_4 склала заповіт на користь відповідача ОСОБА_3 .

Зазначений заповіт позивач вважає незаконним, оскільки померла ОСОБА_4 ніколи не виказувала намірів залишити спадок якимось іншим особам. Протягом останніх років, ОСОБА_4 через вікові зміни в організмі перебувала у такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та не завжди могла в повній мірі керувати ними, оскільки останніми роками хворіла та їй було встановлено діагноз, який було підтверджено неврологічними оглядами від 04.05.2018, 20.06.2020, 04.11.2019, які здійснені лікарем-неврологом ОСОБА_5 .

У зв`язку зі станом здоров`я ОСОБА_4 , у неї були галюцинації, вона не розуміла, де саме вона знаходиться, та з ким вона спілкується, яка пора року, тощо. У момент складання заповіту, 10.07.2019, на користь ОСОБА_3 , ОСОБА_4 вже виявляла ознаки судинної деменції, в силу чого, на момент складання цього заповіту, померла не могла розуміти значення своїх дій та керувати ними. Складання заповіту ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 було не вільним та не відповідало її волі.

На думку позивача, ОСОБА_3 скористався станом здоров`я ОСОБА_4 , обманним шляхом та зловживанням її довірою (хворої людини) оформив 10.07.2019 заповіт на свою користь. Окрім того, ОСОБА_3 без згоди позивача, який є співвласником квартири, поміняв замки від вхідних дверей і заволодів усім майном.

Позивач зазначив, що в діях ОСОБА_3 наявний склад злочину, передбачений ч.2 ст. 190 КК України, у зв`язку з чим він 24.11.2020 звернувся до правоохоронних органів з повідомленням про вчинене ОСОБА_3 кримінальне правопорушення, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0002523 від 25.11.2020 року, за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України.

Посилаючись на вищезазначені обставини, ОСОБА_1 просить суд визнати заповіт від 10.07.2019, який складено ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Чепковою О.В., недійсним.

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 21.12.2020 позовну заяву було прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі; розгляд справи вирішено проводити в порядку загального позовного провадження; розпочато підготовче провадження та призначено підготовче засідання; сторонам надано строк для подання заяв по суті справи.

13.01.2021 на адресу суду від ОСОБА_3 надійшов відзив на позовну заяву, у якому останній вимоги позову не визнає, просить у задоволенні позову відмовити, посилаючись на наступне.

Його дружина - ОСОБА_2 була знайома із померлою ОСОБА_4 з 1984 року, оскільки вони працювали разом, померла була наставником ОСОБА_2 , і у них склалися доброзичливі стосунки. Протягом всього життя він, його дружина ОСОБА_2 та ОСОБА_4 активно та постійно спілкувалися, допомагали один одному. Після смерті чоловіка ОСОБА_4 , у 2014 році, ОСОБА_3 із дружиною приїздили частіше до місця проживання ОСОБА_4 , допомагали робити закупівлю продуктів харчування, допомагали їй.

Рідний син ОСОБА_4 - ОСОБА_6 , з моменту закінчення служби в Радянській армії, постійно проживав у місті Клайпеда Литва, та був громадянином вказаної держави.

У 2019 році ОСОБА_6 разом з дружиною відвідував свою матір ОСОБА_4 . Під час перебування на території міста ОСОБА_3 та його дружині ОСОБА_2 будо запропоновано здійснювати подальший догляд за ОСОБА_4 , у свою чергу, після смерті матері ОСОБА_6 не буде претендувати на частину квартири. Також, ОСОБА_3 було повідомлено про те, що у 2012 році ОСОБА_4 склала заповіт на племінника, позивача за даним позовом, однак останній дуже рідко відвідував ОСОБА_4 та передоручив навідуватися до останньої своїй доньці, яка також не приходила та не цікавилась життям ОСОБА_4 . З огляду на ці обставини, остання не бачила сенсу сподіватися на їх допомогу в подальшому, і саме тому ОСОБА_3 було запропоновано здійснювати відповідний догляд.

ОСОБА_3 та його дружина ОСОБА_2 останні два роки перед смертю ОСОБА_4 постійно піклувалися про останню та слідкували за станом її здоров`я. Між тим, ОСОБА_1 рідко її відвідував, у зв`язку із чим не міг володіти достовірною інформацією щодо стану здоров`я ОСОБА_4 . З медичної карти амбулаторного хворого ОСОБА_4 вбачається, що в ній відсутні записи про діагнози, на які позивач посилається у позовній заяві. Сімейним лікарем ОСОБА_4 був ОСОБА_7 , який попередньо також був дільничним лікарем. Сімейний лікар у призначенні від 15.04.2021 занотував, що погіршення здоров`я відбулось за місяць до звернення і що за хворою проводиться додатковий догляд.

Відповідач вважає, що заповіт від 10.07.2019 року є законним і таким, що складений виключно за вільного волевиявлення заповідача ОСОБА_4 , яке було вільним і відповідало її волі.

Так, 10.07.2019 приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Демченко Оленою Миколаївною було посвідчено заповіт від ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яким вона перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам`яті, розуміючи значення своїх дій та діючи добровільно, без погроз, примусу чи насильства, як фізичного, так і морального, на випадок своєї смерті, всю належну їй на праві приватної власності частку квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , заповіла ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Раніше складений заповіт від ОСОБА_4 , який був посвідчений Третьою Запорізькою державною нотаріальною конторою 02 квітня 2013 року за № 1-126, було скасовано.

Щодо доводів позивача, що у квартирі було змінено замки, ОСОБА_3 підтвердив цей факт, однак зазначив, що замки у квартирі змінювались із дозволу власниці квартири та її сина, в цьому була необхідність.

Посилаючись на зазначені обставини, ОСОБА_3 просив у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Ухвалою суду від 13.01.2021 залучено до участі у цивільній справі, в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Демченко Олену Миколаївну та виключено із числа третіх осіб приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Чепкову Олену Володимирівну.

25.01.2021 на адресу суду надійшла уточнена позовна заява, згідно якої підстави та обґрунтування позову залишилися незмінними, та у якій позивач до участі у справі у якості 3-ої особи залучив приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Демченко Олену Миколаївну та просив суд визнати недійсним заповіт померлої ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Демченко Оленою Миколаївною, від 10.07.2019.

02.02.2021 від позивача на адресу суду надійшла відповідь на відзив, у якій позивач зазначає про те, що постійно навідувався та опікувався ОСОБА_4 та жодного разу у неї не зустрічався з ОСОБА_3 та його дружиною, ОСОБА_4 також ніколи не розповідала йому про них.

Стан здоров`я ОСОБА_4 погіршувався, однак звертатися до лікарні вона відмовлялася. У травні 2018 року сусіди повідомили позивачу про те, що ОСОБА_4 вийшла у під`їзд напівроздягнута і поводиться розгублено та дуже нервово.

З цих причин донька позивача домовилася із неврологом ОСОБА_5 про огляд ОСОБА_4 на дому, який був здійснений 08.05.2018, та було надано рекомендації за якими було почато лікування. Лікар ОСОБА_5 відвідував ОСОБА_4 ще 20.06.2019 та 04.11.2019.

Також, позивач зазначив, що обставини про зустріч та домовленість сина ОСОБА_4 разом з дружиною, при візиті до міста Запоріжжя, не відповідають дійсності, оскільки вказані факти спростувала дружина ОСОБА_6 в телефонній розмові з позивачем.

Заповіт ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 було складено 10.07.2019, саме після обстеження її неврологом. За результатами огляду, невролог вказав, що стан пацієнтки з деякою негативною динамікою та відзначив значне зниження рівня когнітивних функцій, значне зниження пам`яті. Пацієнтка не пам`ятає попереднього візиту лікаря, не одразу впізнає родичку.

Посилаючись на викладені обставини, ОСОБА_1 просив позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

04.03.2021 третьою особою у справі, приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Демченко О.М., подано письмові пояснення наступного змісту.

10.07.2019 нею було посвідчено заповіт ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яким вона всю належну їй на праві приватної власності частку квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 заповіла ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Раніше складений заповіт ОСОБА_4 , який був посвідчений Третьою Запорізькою державною нотаріальною конторою 02 квітня 2013 року за № 1-126, було скасовано.

Заповіт було складено у приміщені приватної нотаріальної контори за адресою: АДРЕСА_3 об 11 годині 10 хвилин, у двох примірниках, один з яких знаходиться у справі. Даний заповіт було зареєстровано в реєстрі за № 475.

Перш ніж вчиняти нотаріальну дію, на виконання вимог п. 1, п. 2 глави 4 та глави 6 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 №296/5, третя особа провела розмову з ОСОБА_4 та роз`яснила їй наслідки вчинення нотаріальної дії та ін., і відповідно за результатами переконалася, що остання усвідомлює значення цієї нотаріальної дії, її наслідки, зміст, а також те, що її воля і волевиявлення відповідають вчиненню нотаріальної дії. Заповідальниця ОСОБА_4 на момент складання заповіту перебувала при здоровому розумі та ясній пам`яті, розуміла значення своїх дій, діяла добровільно без погроз, примусу чи насильства, як фізичного, так і морального. ОСОБА_4 поводила себе таким чином, що у третьої особи не виникло сумніву щодо обсягу її цивільної дієздатності, а тому не було навіть потреби звертатись до органу опіки та піклування для встановлення факту відсутності опіки або піклування над фізичною особою. ОСОБА_4 мала стійке бажання скласти заповіт, оскільки нотаріус здійснює прийом лише за попереднім записом. Для скасування попереднього заповіту вона принесла його оригінал. В якості причини скасування попереднього заповіту ОСОБА_4 пояснила, що раніше вони разом з чоловіком склали заповіт, яким квартиру заповіли ОСОБА_8 . Однак, після смерті чоловіка, ОСОБА_9 приїжджав до неї дуже рідко, внаслідок чого вона залишилась без сторонньої допомоги. Втім знайшлись добрі люди, які надають їй допомогу, а тому вона виявила бажання скласти на них заповіт, що і зробила. При вчиненні нотаріальної дії ОСОБА_4 впевнено писала та читала.

Зазначала у поясненнях третя особа також те, що ознайомившись зі змістом позовної заяви та іншими документами по суті спору, остання не погоджується із доводами позивача, оскільки при складанні заповіту ОСОБА_4 поводила себе звичайно, розуміла значення своїх дій, не викликала жодного сумніву у її дієздатності.

Ухвалою суду від 14.04.2021 закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду.

Ухвалою суду від 08.12.2021 судом встановлено, що відповідач по справі ОСОБА_3 помер, у зв`язку із чим провадження у справі було зупинено до з`ясування кола спадкоємців ОСОБА_3 , та вирішення питання про залучення їх до участі у справі.

03.06.2022 ухвалою суду провадження у справі поновлено.

Ухвалою суду від 14.11.2022 залучено до участі у справі правонаступника ОСОБА_3 ОСОБА_2 .

Ухвалою суду від 16.02.2023, у справі призначено посмертну судово-психіатричну експертизу, проведення якої доручено судовим експертам Запорізької філії судово-психіатричних експертиз Державної установи «Інститут психіатрії, судово-психіатричної експертизи та моніторингу наркотиків Міністерства охорони здоров`я України. На вирішення експерта поставлено питання: чи страждала ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за життя та станом на 10 липня 2019 року, на тимчасовий психічний розлад або психічне захворювання? Чи здатна була ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними під час складання 10 липня 2019 року заповіту на ім`я ОСОБА_3 .? Провадження у справі зупинено.

13.06.2023 на адресу суду надійшов висновок посмертної судово-психіатричної експертизи відносно ОСОБА_4 , 1930 року народження.

Ухвалою суду від 14.06.2023 провадження у справі поновлено.

У судовому засіданні 12.10.2023, за участю представників сторін, суд оголосив перерву до 31.10.2023 року перед судовими дебатами.

У судове засідання 31.10.2023 представник позивача адвокат Гришко І.І. не з`явився, про причини неявки у судове засіданні суд не повідомив, будь-яких заяв про відкладення судового засідання суду не подав.

З технічних причин провести судове засідання у режимі відеоконференції із представником відповідача суд можливості не мав.

З огляду на вказані обставини, суд відклав проведення судового засідання, на якому планувалось проведення судових дебатів, на 23.11.2023, для повторного виклику представників сторін.

У судове засідання, призначене на 23.10.2023 на 15-45, представник позивача адвокат Гришко І.І. та представник відповідача адвокат Байда М.О. не з`явилися.

Представник позивача, будучи належним чином повідомленим про день, час та місце проведення судового засідання, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення, а також довідкою про доставку смс, у судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, будь-яких заяв від нього до суду не надходило.

Представник відповідача адвокат Байда М.О. у судове засідання також не з`явилась, подавши суду заяву про здійснення розгляду справи за її відсутності та відсутності відповідача, вимоги позовної заяви не визнає, у задоволенні позову просить відмовити з підстав, які викладені в заявах по суті та з урахуванням поданих письмових дебатів.

Третя особа у справі - приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Демченко О.М. надала суду заяву про розгляд справи у її відсутності.

Відповідно до вимог ч.ч. 1, 3 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі, зокрема, неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

Відтак, з огляду на положення ст. 223 ЦПК України, суд вважав за можливе провести розгляд даної справи по суті за відсутності належним чином повідомлених представників сторін, які в судове засідання не з`явилися.

Відповідно до ст. 92 ЦПК України, сторони, треті особи та їхні представники за їхньою згодою, в тому числі за власною ініціативою, якщо інше не встановлено цим Кодексом, можуть бути допитані як свідки про відомі їм обставини, що мають значення для справи.

У ході судового розгляду цивільної справи, у якості свідка був допитаний позивач ОСОБА_1 , який пояснив, що ОСОБА_4 знає все життя, оскільки є племінником її чоловіка, який помер у 2014. За життя його дядько та ОСОБА_4 склали на нього заповіт, яким після своєї смерті заповіли йому кожен по 1/2 частині квартири, яка їм належала на праві власності. Після смерті чоловіка у 2014 році ОСОБА_4 проживала сама і по причині чого свідок навідувався до неї 2-3 рази на місяць. Окрім неї, свідок тісно спілкувався з її сином та невісткою, з якими мав дружелюбні відносини. Саме з 2014 року самопочуття ОСОБА_4 погіршилося, в неї почалися відхилення та забудькуватість, проте остання відмовлялася від візитів до лікаря. Коли у ОСОБА_4 08.05.2018 стався напад, свідок, залучивши свою доньку, організував її надомний огляд у лікаря, за результатами якого лікар зробив призначення медикаментів та повідомив, що хвороба буде прогресувати, а медикаменти є тільки підтримуючою терапією. Всього лікар відвідував на дому ОСОБА_4 три рази. Окрім прийому медикаментів ОСОБА_4 відмовлялася від надання інших видів медичної допомоги. За свого життя ОСОБА_4 жодного разу не заявляла про своє бажання оформити інший заповіт. Про існування ОСОБА_3 та його дружини, а також обставини їх знайомства та спілкування свідок не знав, у квартирі у померлої жодного разу їх не бачив. Про їх існування дізнався у другій половині березня 2020 року від сусідів ОСОБА_4 , а про існування оскаржуваного заповіту 30.05.2020. Син ОСОБА_4 та його дружина, з якими свідок спілкувався, також не знали про те, що ОСОБА_3 та його дружина здійснюють догляд за ОСОБА_4 та ніколи їх про це не просили. Зазначив, що на його думку, при складанні оспорюваного заповіту ОСОБА_4 внаслідок вікових змін та хвороб перебувала у стані, що не дозволяв їй розуміти свої дії та керувати ними.

У судовому засіданні вякості свідка була допитана ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , яка пояснила, що є троюрідною сестрою позивача, мешкає у місті Запоріжжя з 1969 року, знала ОСОБА_4 та її чоловіка, їх спільного сина, спілкувалася з ними, приходила у гості. Починаючи з 1992 року спілкуватися почали рідше, але все одно підтримували зв`язок. ОСОБА_4 була здоровою та активно спілкувалася, однак у 2019 році почала періодично пропадати зі зв`язку та у спілкуванні відключатися, стала необережною та неохайною, періодично не могла знаходити потрібні речі.. На початку 2020 року ОСОБА_4 перестала відповідати на телефонні дзвінки та свідок вирішила її відвідати та поїхала до ОСОБА_4 у березні 2020 року. До візиту жодного разу вона ОСОБА_3 не бачила. Під час перебування у ОСОБА_4 та спілкування із нею, остання сидячи у креслі могла тимчасово відключатися, забуватися про тему розмови. До цього жодними серйозними хворобами ОСОБА_4 не хворіла, у неї тільки періодично боліла голова та був тиск, однак, на думку свідка, це не є серйозними захворюваннями.

В якості свідка у судовому засіданні був допитаний ОСОБА_3 , який повідомив суду, що його дружина ОСОБА_2 була знайома з 1984 року з ОСОБА_4 по роботі, остання була її наставником, та між ними виникли хороші відносини. Після смерті чоловіка ОСОБА_4 , ОСОБА_3 разом з дружиною почали частіше її відвідувати на її прохання через те, що вона потребувала допомоги. До смерті чоловіка вони відвідували ОСОБА_4 1 раз на 2 місяці, а після - значно частіше. Свідку було відомо про те, що ОСОБА_4 попередньо склала заповіт на позивача. Однак, свідок жодного разу до оформлення оспорюваного заповіту не бачив позивача, його дружину та доньку. У зв`язку з тим, що ОСОБА_4 вважала, що за нею зі сторони родичів не здійснюється належний догляд вона у 2018 році підняла питання про переоформлення заповіту, від чого свідок довго відмовлявся, поряд з цим її син, дав на це згоду, що було вирішальним моментом. Для складання оспорюваного заповіту свідок разом з ОСОБА_4 поїхали на машині до нотаріальної контори, заповіт був складений на нього, оскільки він її найбільше розумів, дружина свідка не заперечувала проти цього. Свідку відомо і також про те, що за домовленістю із донькою позивача до ОСОБА_4 приїздив лікар невролог. Свідок повідомив, що за три місяці до смерті ОСОБА_4 перестала відповідати на телефонні дзвінки, оскільки вже не могла користуватися телефоном. Після того, як остання за станом здоров`я потребувала постійної допомоги, свідок почав мешкати у ОСОБА_4

ОСОБА_2 , допитана у якості свідка надала аналогічні пояснення як і ОСОБА_3 щодо обставин знайомства з ОСОБА_4 та пояснила, що до смерті чоловіка ОСОБА_4 у 2014 році спілкувалися регулярно, потім стали спілкуватися частіше, оскільки ОСОБА_4 потребувала допомоги у вирішенні побутових питань, а саме купівлі продуктів харчування, приготування їжі, піти/поїхати до пункту сплати за комунальні послуги, щоб самостійно їх внести. Свідок здійснювала за ОСОБА_4 постійний догляд, також було постійне спілкування телефоном із сином останньої, йому повідомляли про стан здоров`я матері. Коли син ОСОБА_4 із дружиною приїздили до м. Запоріжжя, вони спілкувалися зі свідком та ОСОБА_3 з приводу здійснення догляду та переоформлення заповіту, ініціатором чого була ОСОБА_4 , оскільки за нею із рідних належним чином ніхто догляд не здійснював. Свідку було відомо про те, що попередньо ОСОБА_4 склала заповіт на позивача, з яким свідок не була особисто знайома до 2020 року. Свідку також відомо про те, що до ОСОБА_4 на запрошення доньки позивача приходив лікар невролог для здійснення огляду. В день смерті ОСОБА_4 перебувала зі свідком та її чоловіком ОСОБА_3 , з якими і залишилася до останніх хвилин.

У судовому засіданні у якості свідка був допитаний ОСОБА_5 , який надав свідчення про те, що є лікарем невропатологом, який має професійний досвід більше 15 років. За домовленістю з ОСОБА_11 він тричі оглядав ОСОБА_4 , а саме у травні 2018 року та липні, листопаді 2019 року . Причиною звернення до нього було те, що за твердженням ОСОБА_11 , ОСОБА_4 не мала довіри до лікарів. За результатом огляду у ОСОБА_4 було виявлено ряд захворювань, які він зазначив у своїх звітах, з наданням рекомендацій підтримуючого лікування. У неї була деменція, внаслідок чого ОСОБА_4 поводилася, як дитина. Також остання повідомляла свідку про те, що їй тревожно і що ночами до неї приходять нові друзі. У подальшому ОСОБА_4 було призначено ряд досліджень, які мали їй зробити. Сам огляд лікаря тривав менше 45 хвилин та носив консультативний характер, оскільки надання медичної допомоги поза межами лікувального закладу не заборонено. На думку свідка, малоймовірно те, що при таких захворюванням ОСОБА_4 могла ініціювати укладення будь-якого договору.

В якості свідка у судовому засіданні була допитана ОСОБА_12 , яка пояснила, що є дружиною позивача. ОСОБА_4 та її чоловіка знала з 1975 року, їй також відомо, що в них є спільний син, який мешкає в іншій країні. Свідок з чоловіком 1-2 рази у місяць приїжджали до ОСОБА_4 , а також на свята. Під час візитів свідок допомагала по господарству, завжди привозили продукти харчування. ОСОБА_13 замовляв у квартиру ОСОБА_4 вікна та газову колонку. У 2012 році родиною було вирішено про складання ОСОБА_4 та її чоловіком заповіту на ОСОБА_13 . Свідок з родиною завжди були поруч з ОСОБА_4 , ніколи не залишали її. У 2018 році стан здоров`я ОСОБА_4 погіршився, вона значно схудла, у зв`язку із чим звернулися до лікаря-невролога для здійснення огляду останньої на дому. У 2019 році, у зв`язку з подальшим погіршенням здоров`я, ОСОБА_4 знов була оглянута лікарем. Про ОСОБА_3 та його дружину, а також те, що останні здійснюють догляд за ОСОБА_4 свідку не було відомо, про це її родина не знала. ОСОБА_4 неодноразово повідомляла членам родини свідка про те, що має видіння, що до неї намагаються через балкон потрапити люди, що їй вбачається жінка у білому халаті. Взагалі, останнім часом, у ОСОБА_4 не було зібраності, вона була забудькувата, в неї тряслися руки. Останній раз свідок бачила ОСОБА_4 у квітні 2020 року та остання дуже погано орієнтувалася у часі, не знала місць розташування речей, в квартирі було не охайно. Чоловік свідка постійно тримав зв`язок із сином ОСОБА_4 , розповідав йому про стан матері. Ключів від квартири ОСОБА_4 родина свідків не мала, ОСОБА_4 завжди сама відкривала їм двері. Про складання оспорюваного заповіту свідку не відомо. ОСОБА_3 свідок побачила на похованні, до цього їй донька розповідала про те, що до ОСОБА_4 приходять якісь люди.

Допитана в якості свідка у судовому засіданні ОСОБА_11 , пояснила суду, що є донькою позивача ОСОБА_13 . Родину ОСОБА_4 знає добре, вони часто спілкувалися та приходили до них у гості. З 2000 року по 2005 рік свідок проживала у ОСОБА_4 та її чоловіка, оскільки навчалася у м. Запоріжжі. Між ними склалися дуже гарні родинні стосунки. У 2012 році до ОСОБА_4 приїжджав її син та під час сімейної розмови було вирішено скласти заповіт на її батька - ОСОБА_13 . Після смерті у 2014 році чоловіка ОСОБА_4 , остання свідкові віддала ключи від квартири, та пояснила місце розташування речей у ній. З 2018 року свідок почала бачити, що поведінка ОСОБА_4 змінилася, вона щось говорила не по темі спілкування, забувала взагалі про що була розмова, забувала, що і де знаходиться у квартирі. У травні 2018 року свідок викликала швидку оскільки ОСОБА_4 почувала себе дуже погано, проте від надання допомоги вона відмовилися. Лікарі повідомили свідка про те, що ОСОБА_4 потрібен огляд лікаря-невролога. За допомогою свідок звернулася до лікаря ОСОБА_5 , який тричі на дому оглядав ОСОБА_4 та призначав медикаментозне лікування. На його думку у ОСОБА_4 була деменція і лікар порекомендував звернутися до психіатра. У червні 2019 року ОСОБА_4 казала свідку про те, що до неї вночі приходить якась жінка, а також казала про те, що в неї почали пропадати речі. Після 08.03.2020 свідок не змогла потрапити до квартири ОСОБА_4 , оскільки замок у квартирі був змінений. 04.04.2020 двері квартири ОСОБА_4 відчинив ОСОБА_3 , який пояснив, що є знайомим ОСОБА_4 .

Заслухавши пояснення сторін та їх представників, приватного нотаріуса, свідків у справі, дослідивши матеріали справи, повно та об`єктивно з`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд дійшов наступного висновку.

Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , померла ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 90 років, про що 30.05.2020 складено актовий запис № 652, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , яке видано Вознесенівським у м. Запоріжжі ВРАЦС Південно-Східного міжрегіонального управління юстиції (м.Дніпро).

Причиною смерті ОСОБА_4 , 1930 року народження, стала атеросклеротична хвороба серця, що підтверджується довідкою про причини смерті №2188 від 30.05.2020.

За життя ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ОСОБА_14 , приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу, було посвідчено, за реєстраційним №475, заповіт ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яким вона всю належну їй на праві приватної власності частку квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 заповіла ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Раніше складений ОСОБА_4 заповіт, який був посвідчений Третьою Запорізькою державною нотаріальною конторою 02 квітня 2013 року за № 1-126, було скасовано.

Зі змісту оспорюваного заповіту вбачається, що він був складений у приміщені приватної нотаріальної контори за адресою: АДРЕСА_3 об 11 годині 10 хвилин, в двох примірниках.

Після смерті ОСОБА_4 відкрилась спадщина на належне їй на праві власності майно.

ОСОБА_3 прийняв спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_4 , шляхом подання заяви про прийняття спадщини приватному нотаріусу Запорізького міського нотаріального округу Чепковій О.В. від 23.06.2020.

ІНФОРМАЦІЯ_7 ОСОБА_3 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 , яке видане Дніпровським ВДРАЦС у місті Запоріжжя Південно-Східного міжрегіонального управління юстиції (м. Дніпро), актовий запис №1341, у зв`язку із чим до участі у справі в якості правонаступника відповідача було залучено ОСОБА_2 , як спадкоємця після померлого ОСОБА_3 .

Із заявою про прийняття спадщини після померлої ОСОБА_4 також звернувся позивач у справі ОСОБА_1 , що підтверджується його заявою поданою до нотаріуса від 10.11.2020.

Позивач у справі, ОСОБА_1 , є племінником чоловіка померлої ОСОБА_4 ОСОБА_15 . Вказані обставини визнані сторонами, а тому в силу ч. 1 ст. 82 ЦПК України, доказуванню не підлягають.

Звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним заповіту, який складено ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 , ОСОБА_1 посилається на те, що через стан здоров`я, наявні хвороби та похилий вік, волевиявлення спадкодавця ОСОБА_4 на час складання заповіту не було вільним, не відповідало її внутрішній волі, вона, не у повній мірі могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Відповідно до положень ст. 1216, ст. 1217 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно із статтею 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Як вказано у частинах першій та другій статті 1234 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається.

Заповіт як остання воля особи стосується її розпоряджень на випадок смерті і тому покликаний вирішувати значущі для особи питання щодо призначення спадкоємців, позбавлення спадкоємців за законом права спадкування, визначення обсягу спадщини, що має спадкуватися за заповітом, встановлювати інші розпорядження, які відповідають заповіту та вимогам законодавства про спадкування.

При цьому право дієздатності фізичної особи на заповіт, як і будь-яке суб`єктивне цивільне право, здійснюється нею вільно, на власний розсуд (частина перша статті 12 та стаття 1234 ЦК України).

Свобода заповіту передбачає особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання. Здійснення права на заповіт не пов`язується законом з місцем проживання та перебування заповідача. Правова природа цього розпорядження визначається судовою практикою як односторонній правочин, що тягне відповідні правові наслідки.

На заповіт, який є правочином, поширюються загальні положення про правочини, якщо у Книзі шостій ЦК України немає відповідного правила. Водночас загальні правила про правочин, у тому числі про їх недійсність, можуть бути поширені на заповіт у тому випадку, коли це не суперечить суті заповіту та природі спадкування.

Аналіз норм Книги шостої ЦК України свідчить, що її нормами визначені вимоги до особи заповідача (стаття 1234 ЦК України), змісту заповіту (статті 1236-1240, 1246 ЦК України), загальні вимоги до форми заповіту (стаття 1247 ЦК України), порядку його посвідчення нотаріусом (статті 1248, 1249, 1253 ЦК України), для яких законодавцем визначені і наслідки їх порушення (постанова Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року в справі № 522/9893/17, провадження № 14-173цс20)).

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої-п`ятої статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 1247 ЦК України передбачено, що заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу.

У статті 1257 ЦК України зазначено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Недійсність окремого розпорядження, що міститься у заповіті, не має наслідком недійсності іншої його частини. У разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах

Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Для визначення наявності стану, в якому громадянин не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо) на момент укладення угоди, суд призначає судово-психіатричну експертизу. Вимоги про визнання правочину недійсним з цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи про те, що в момент укладення правочину особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11 листопада 2019 року в справі № 496/4851/14-ц вказав, що підставою для визнання правочину недійсним згідно частини першої статті 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях.

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду: від 19 червня 2019 року у справі № 554/11179/13-ц, від 02 листопада 2020 року у справі № 326/81/15 та від 22 грудня 2021 року у справі № 350/792/20.

Отже, для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій ч. 1 ст. 225 ЦК України, необхідно довести абсолютну неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях.

У статтях 12, 81 ЦПК України зазначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).

Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Тягар доведення обґрунтованості вимог позову за загальними правилами процесуального закону покладається саме на позивача, а не реалізовується у спосіб спростування доводів пред`явлених вимог стороною відповідача, як беззаперечних. Якщо позивач, розпоряджаючись своїми правами на власний розсуд, доведе суду обґрунтованість пред`явлених вимог, то у випадку їх неспростування стороною відповідача у спосіб, визначений законом, такі вимоги підлягають задоволенню.

Судом встановлено, що оспорюваний заповіт складений у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення, особисто підписаний заповідачем, посвідчений уповноваженою на це посадовою особою приватним нотаріусом Демченко О.М.

Заповідач ОСОБА_4 на час складання заповіту не була недієздатною чи обмежено дієздатною, докази протилежного у справі відсутні. За час свого життя ОСОБА_4 до лікарів за наданням їй медичної допомоги не зверталась, про що свідчить відсутність її медичної документації, та було підтверджено у судовому засіданні показаннями свідків. Декларація про надання первинної медичної допомоги із сімейним лікарем була укладена ОСОБА_4 лише у квітні 2020 року, що підтверджується листом КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 10».

Допитані судом свідки не навели жодних достовірних фактів, які б вказували на те, що ОСОБА_4 під час складання заповіту перебувала у такому стані, що не могла розуміти значення своїх дій та керувати ними. Їх показання з приводу того, що ОСОБА_4 останнім часом перед смертю була розгублена, часто забувала що говорить, та де знаходяться її речі, була не охайною, не свідчить про те, що її воля на укладення заповіту на ім`я ОСОБА_3 не була вільною і що вона не розуміла значення свої дій та не могла ними керувати.

Суд критично оцінює додані позивачем до позовної заяви відомості про проведення неврологічного огляду ОСОБА_4 , які здійснені неврологом ОСОБА_5 08.05.2018, 20.06.2019 та 04.11.2019, оскільки встановлені ним діагнози не узгоджуються із матеріалами вказаної цивільної справи та показаннями свідків. Більш того, вказані огляди, згідно показань свідків та самого лікаря, проводились у приватному порядку, на прохання доньки позивача ОСОБА_1 , яка була знайомою вказаного лікаря.

Згідно висновку посмертної судово-психіатричної експертизи щодо ОСОБА_4 № 93 від 03.04.2023 - ОСОБА_4 1930 р.н. під час складання 10 липня 2019 року заповіту на ім`я ОСОБА_3 виявляла ознаки психічного розладу у вигляді помірно вираженого психоорганічного синдрому внаслідок органічного ураження головного мозку судинного ґенезу (церебральний атеросклероз, гіпертонічна хвороба). Ступінь психічних розладів була така, що істотно впливала (обмежувала) на її здатність розуміти значення своїх дій та керувати ними під час складання 10 липня 2019 року заповіту на ім`я ОСОБА_3 .

У судовому засіданні, за клопотанням представника відповідача, заслухано пояснення експерта Бабіч В.В., яка була одним із експертів під час проведення, на підставі ухвали суду, посмертної судово-психіатричної експертизи відносно ОСОБА_4 .

Експерт пояснила, що психічний огляд при житті робиться лікарем психіатром і тільки він може робити відповідний висновок, а тому висновки лікаря невролога ОСОБА_5 не можуть бути беззаперечним доказом психічної хвороби померлої. Під час проведення зазначеної експертизи експерти керувалися матеріалами справи, і у ході проведення експертизи ними було встановлено, що висновки лікаря ОСОБА_5 , який до того ж не є психіатром, суперечать матеріалам справи, медичним документам з поліклініки та показанням свідків. Зроблений ним висновок про деменцію у ОСОБА_4 спростовується поясненнями свідків, оскільки при такому захворюванні особа взагалі не може самостійно існувати, при цьому, всі свідки дали протилежні показання, відповідно до яких померла на момент посвідчення заповіту жила сама та самостійно себе обслуговувала. З огляду на те, що діагнози встановлені ОСОБА_5 спростовувались матеріалами справи, експерти при наданні висновку їх до уваги не приймали

Так, у ОСОБА_4 дійсно були вікові зміни та зниження пам`яті, проте у такому стані люди можуть бути уразливими, однак, це не означає що ці особи не розуміють значення своїх дій та не можуть керувати ними. Як зазначила експерт, ОСОБА_4 прийняла усвідомлене рішення про складання заповіту, яке відповідало її стану та не суперечило її волі. Ознак деменції станом на час укладання заповіту ОСОБА_4 не виявляла.

Висновок про тимчасову недієздатність учасника правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними (постанова Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року у справі № 6-9цс12).

Як встановлено судом, висновок посмертної судово-психіатричної експертизи відносно ОСОБА_4 №93 від 03.04.2023 не містить тверджень про абсолютну неспроможність ОСОБА_4 , в момент складання заповіту 10.07.2019, розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Допитані у судовому засіданні свідки та досліджені письмові докази також не дають суду достатніх підстав дійти висновку про перебування померлої ОСОБА_4 у такому психічному стані, який не дозволяв їй розуміти значення своїх дій та керувати ними під час складання заповіту на ім`я ОСОБА_3 .

За таких обставин, суд доходить висновку, що позивачем не надано суду належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження підстав для визнання недійсним оспорюваного заповіту, а тому не вбачає підстав для задоволення позовних вимог.

Відповідно ст. 141 ЦПК України, оскільки суд відмовляє в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, то судові витрати, понесені позивачем, відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 5, 12, 13, 81, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Демченко Олена Миколаївна, про визнання заповіту недійсним відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або про прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено 04 грудня 2023 року.

Суддя К.В.Гашук