ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 638/9164/21 Номер провадження 22-ц/814/1638/23Головуючий у 1-й інстанції Невеніцин Є.В. Доповідач ап. інст. Пилипчук Л. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2023 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Пилипчук Л.І.,

судді Дорош А.І., Дряниця Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою в його інтересах представником - адвокатом Даниловим Максимом Олександровичем,

на рішення Дзержинського районного суду м.Харковавід 28 грудня 2021 року, постановлене суддею Невеніцин Є.В.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради Харківської області, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

в с т а н о в и в:

19.06.2021 ОСОБА_1 , в чиїх інтересах діє адвокат Данилов М.О., звернувся в суд із позовом до ОСОБА_2 , яка є законним представником малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про визнання останнього таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позову зазначає, що рішенням Дзержинського районного суду м.Харкова від 01.03.2017 (справа №638/5941/16-ц) із ОСОБА_2 на його користь стягнуто заборгованість за договором позики від 10.04.2013 у розмірі 706 032,75 грн. Вказане рішення набрало чинності.

Постановою Харківського апеляційного суду від 09.06.2020 задоволено його, ОСОБА_1 , позов та визнано недійсним договір дарування частини квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Єдиним шляхом погашення заборгованості відповідачки перед ним, позивачем, є звернення стягнення на вказану частину квартири, яка належить їй на праві приватної власності. Однак право користування цією квартирою має малолітній син боржниці, а Департамент служб у справах дітей заперечує проти реалізації частки квартири, що позбавляє його, позивача, можливості отримати належні йому грошові кошти, присуджені судовим рішенням.

Тому позивач звернувся в суд з даним позовом.

Рішенням Дзержинського районного суду м.Хркова від 28.12.2021 позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - залишено без задоволення.

Рішення районного суду вмотивовано тим, що позивач не є власником або співвласником спірної квартири, тому йому не належить право на судовий захист прав у порядку, передбаченому ст.391 ЦК України. Позивачем не надано доказів, що реєстрація дитини у спірній квартирі перешкоджає йому у користуванні належним йому майном - грошовими коштами. Підстава, на якій місце проживання дитини зареєстровано у спірному житлі, не оспорюється.

Із рішенням не погодився позивач та через свого представника адвоката Данилова М.О. подав до Харківського апеляційного суду апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким його позов задовольнити.

Зазначає, що у ОСОБА_2 існує заборгованість перед ним, позивачем, у розмірі 706 032,75 грн. та 7 010,00 грн. судового збору, що стягнута рішенням Дзержинського районного суду м.Харкова. Отримати присуджені кошти він не має можливості через неможливість реалізації єдиного майнового активу відповідачки, що належить їй на праві власності за відсутності згоди органу опіки та піклування на зняття з реєстрації малолітньої дитини відповідачки.

Вважає, що право користування малолітнього сина боржника вказаною квартирою є лише формальною обставиною, яка унеможливлює реалізацію позивачем його прав. Натомість у ОСОБА_2 відсутні будь-які майнові активи, окрім 1/2 частини квартири, тоді як її заборгованість перевищує 20 розмірів мінімальних заробітних плат, що відповідно до ст.50 Закону України «Про виконавче провадження» дає право на звернення стягнення на житло, в якому фактично проживає боржник.

Доводить, що визнання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який є рідним сином боржниці ОСОБА_2 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням є належним способом захисту прав позивача, оскільки дасть йому можливість отримати грошові кошти від реалізації частини зазначеної квартири.

Звертає увагу, що в ухвалі апеляційного суду Полтавської області від 17.10.2016 у справі №638/5941/16-ц зазначено зі слів ОСОБА_2 , що вона фактично проживає у квартирі за адресою: АДРЕСА_3 , тобто не проживає у спірній квартирі. Більш того, у межах розгляду справи №638/18841/16-ц представником співвідповідача ОСОБА_4 (рідна сестра ОСОБА_2 ) надано письмові пояснення, у яких вона повідомила суд, що тягар утримання квартири АДРЕСА_1 несе її матір - ОСОБА_5 . До цих пояснень додано Акт про непроживання особи за місцем реєстрації, починаючи з 2009 року. У судових засіданнях у справі №645/6560/18 ОСОБА_2 наголошувала, що проживає у Дніпропетровській області, де знаходиться її робоче місце. Тому видається сумнівним той факт, що малолітній син відповідачки проживає самостійно у спірній квартирі. Тим більше, що під час виїздів державного виконавця за місцем реєстрації боржника жодного разу нікого у квартирі виявлено не було.

Вважає, що оскільки ОСОБА_2 не проживає у спірному житлі, тому відповідно і визнання її малолітнього сина таким, що втратив право користування цим житлом, не призведе до звуження або позбавлення його законних прав.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 14.02.2022 відкрито апеляційне провадження.

Розпорядженням Верховного Суду від 25.03.2022 №14/0/9-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану» змінено територіальну підсудність справ Харківського апеляційного суду - Полтавському апеляційному суду.

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 27.01.2023 справа прийнята до провадження і призначена до судового розгляду.

13.06.2023 до Полтавського апеляційного суду надійшла заява представника позивача - адвоката Данилова М.О. про розгляд справи за його відсутності.

Інші учасники судового процесу в судове засідання в суд апеляційної інстанції не з`явилися, будучи належним чином повідомленими про час та місце судового розгляду, що відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи за їх відсутності.

Вивчивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд встановив такі обставини.

Рішенням Дзержинського районного суду м.Харкова від 01.03.2017 року, яке набрало законної сили, (справа №638/5941/16-ц) стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму коштів у розмірі 706 032,75 грн. та суму судового збору в сумі 7 010,00 грн./а.с.24/

Постановою Верховного Суду від 21.12.2020 (справа №638/18851/16) залишено без змін постанову Харківського апеляційного суду від 09.06.2020, якою визнано недійсним договір дарування від 10.06.2016 1/2 частини квартири за адресою: АДРЕСА_1 ./а.с.25-27/

26.08.2020 старшим державним виконавцем Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м.Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) Кунєвою М.І. відкрито виконавче провадження НОМЕР_1 за виконавчим листом №638/5941/16-ц./а.с.28/

Згідно Реєстру територіальної громади м.Харкова за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані - ОСОБА_2 , із 18.07.2018 - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 /а.с.45/

Згідно інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, сформованої станом на 20.08.2020, частина квартири АДРЕСА_1 на праві спільної часткової приватної власності належить ОСОБА_5 на підставі договору дарування від 10.06.2016./а.с.21-23/

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивач не наділений правом вимагати визнання особи такою, що втратила право користування житлом, яке йому не належить. Відсутність порушеного права є підставою для ухвалення судом рішення про відмову у позові. Непроживання дитини у спірній квартирі не є безумовною підставою для позбавлення права користування цим житлом, оскільки малолітня дитина не може самостійно обрати місце свого проживання.

Апеляційний суд з такими висновками районного суду погоджуються. Доводи апеляційної скарги правильність висновків суду першої інстанції не спростовують, зводяться до незгоди з судовим рішенням та хибного тлумачення норм права на свою користь. Фактично доводи апеляційної скарги є ідентичні доводам, викладеним у позовній заяві, яким суд першої інстанції дав обґрунтовану правову оцінку.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно положень ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

За приписами ч.ч.1-2 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Як убачається зі змісту позовної заяви та доводів апеляційної скарги, позивач ОСОБА_1 , в чиїх інтересах діє його представник - адвокат Данилов М.О., вимагає через суд визнання малолітнього сина власниці частини квартири ОСОБА_2 , яка є боржницею за договором позики, таким, що втратив право користування цим житлом на підставі ст.405 ЦК України - відсутність члена сім`ї у цьому житлі без поважних причин понад один рік. Однак вказана норма регулює відносини власника житла та члена його сім`ї щодо право користування житлом, та саме власнику житлового приміщення належить право згідно ст.391 ЦК України вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Встановивши, що позивач не є власником або співвласником вказаної квартири, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність у нього підстав для звернення в суд з позовом про визнання малолітнього сина співвласника житла таким, що втратив право користування. При цьому, районний суд правомірно застосував положення Закону України «Про охорону дитинства», зокрема, статті 18 названого закону, відповідно до якої діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням на рівні з власником або наймачем.

Також районний суд обґрунтовано виходив з того, що малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт її непроживання у спірній квартирі не є безумовною підставою для позбавлення права користування цим житлом. Неповнолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свогопроживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку.

За таких обставин колегія суддів визнає неспроможними доводи апеляційної скарги, що визнання малолітнього сина таким, що втратив право користування цим житлом, не призведе до звуження або позбавлення його законних прав, а право користування малолітнього сина боржника вказаною квартирою є лише формальною обставиною, яка унеможливлює реалізацію позивачем його прав. При цьому суд керується тим, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага повинна приділятись якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Не заслуговують також на увагу та відхиляються апеляційним судом доводи апеляційної скарги щодо відсутності у ОСОБА_2 будь-яких інших майнових активів, на які можна звернути стягнення, тоді як її заборгованість перевищує 20 розмірів мінімальних заробітних плат, що відповідно до ст.50 Закону України «Про виконавче провадження» дає право на звернення стягнення на житло, в якому фактично проживає боржник.

Вимоги про звернення стягнення на зазначену частину квартири, що належить боржнику, знаходяться поза межами спору у даній справі та не є підставою для позбавлення малолітньої дитини права на житло.

З огляду на викладене апеляційний суд приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст.367, 368, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану в його інтересах представником - адвокатом Даниловим Максимом Олександровичем, - залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду м.Харкова від 28 грудня 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 13.06.2023.

Головуючий суддя Л.І. Пилипчук

Судді А.І. Дорош

Ю.В. Дряниця