Постанова

Іменем України

31 травня 2023 року

м. Київ

справа № 2-1256/2006

провадження № 61-10431св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І.,

суддів: Антоненко Н. О., Дундар І. О., Краснощокова Є. В., Русинчука М. М. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Шевченківська сільська рада,

особа, яка подали апеляційну і касаційну скарги - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_2 , подану представником ОСОБА_3 , на ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 26 вересня 2022 року у складі колегії суддів: Девляшевського В. А., Бойчука І. В., Пнівчук О. В.,

ВСТАНОВИВ:

Зміст вимог позовної заяви

У жовтні 2006 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Шевченківської сільської ради Долинського району про визнання за нею права власності на будинковолодіння, яке складається з: житлового будинку, літньої кухні, вбиральні, стайні, стодоли, шопи, воріт, огорожі та криниці на АДРЕСА_1 .

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її мати ОСОБА_4 , після смерті якої відкрилась спадщина на зазначене будинковолодіння, яке мати заповіла їй відповідно до заповіту від 10 листопада 1989 року.

Вона є єдиним спадкоємцем після смерті ОСОБА_4 .

Вказувала, що на час смерті спадкодавиці постійно з нею проживала, що свідчить про те, що вона прийняла спадщину шляхом вступу в управління та володіння спадковим майном.

Разом з тим вона не має можливості отримати у нотаріуса свідоцтво про право на спадщину за заповітом у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів та державної реєстрації права власності на спадкове майно.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Долинського районного суду Івано-Франківської області від

08 листопада 2006 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на будинковолодіння на АДРЕСА_1 , яке складаєтья з житлового будинку.

Суд першої інстанції вважав доведеним факт прийняття позивачкою спадщини після смерті матері і належності за життя останній спірного нерухомого майна.

Короткий зміст ухвал суду апеляційної інстанції

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, у липні 2022 року ОСОБА_2 , яка особа, яка не брала участь у справі, оскаржила його в апеляційному порядку, посилаючись на те, що її батько ОСОБА_5 , який помер, був власником цілого житлового будинку, про що свідчать рішення виконкому Вигодської районної ради від 02 липня 1951 року № 160, банківська квитанція про оплату вартості купленого будинку, довідка Шевченківської сільської ради від 26 березня 1956 року про те, що він купив житловий будинок у селі Шевченково з номером особового рахунку в погосподарській книзі 498. Натомість Шевченківська сільська рада є неналежним відповідачем, оскільки не має жодного майнового відношення до спірного будинку. Зазначала, суд не мав підстав для ухвалення рішення по суті позову, оскільки позивачка не зверталась до нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину та не отримувала відмови нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії. ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . Все належне йому майно він заповів їй ( ОСОБА_2 ) згідно із заповітним розпорядженням від 29 липня 2008 року. Проте за життя ні він, ні вона не знали, що позбавлені права власності на частину житлового будинку. Натомість позивачка не довела належними доказами, що частина будинковолодіння належали її матері ОСОБА_4 .

Ухвалами Івано-Франківського апеляційного суду від 22 серпня 2022 року і від 02 вересня 2022 року відкрито апеляційне провадження у цій справі за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 на заочне рішення Долинського районного суду Івано-Франківської області від 08 листопада 2006 року, справу призначено до судового розгляду.

Ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 26 вересня 2022 року апеляційне провадження за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 на заочне рішення Долинського районного суду Івано-Франківської області від 08 листопада 2006 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Шевченківської сільської ради про визнання права власності на нерухоме майно закрито.

При закритті апеляційного провадження апеляційний суд виходив із того, що рішення суду першої інстанції не порушує прав і законних інтересів ОСОБА_2 , як особи, яка не брала участь у справі. Обгрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, представник ОСОБА_2 послався на те, що судом не враховано, що в спадкодавиці було відсутнє право власності на частину спірного майна, оскільки вказане будинковолодіння належало в цілому ОСОБА_5 - батьку ОСОБА_2 . Рішенням виконавчого комітету Вигодської районної ради від 02 липня 1951 року № 160 «Про продаж держфондівських будинів і надвірних будівель окремим громадянам» вирішено продати ОСОБА_5 переселенцю села Сенечів будинок колишнього власника ОСОБА_8 у селі Шевченково (а. с. 73). Представник

ОСОБА_2 посилався на те, що ОСОБА_5 сплатив повну вартість будинку відповідно до копій квитанцій, а довідка від 24 березня 1956 року

№ 415 підтверджує придбання житлового будинку в селі Шевченково особовий номер рахунку в погосподарській книзі 498 на АДРЕСА_1 (а. с. 74-75). Разом з тим, відповідно до долученої до відзиву копії нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 23 листопада 1956 року, укладеного на підставі рішення Вигодського райвиконкому від 02 липня 1951 року № 160, ОСОБА_5 придбав у виконкому Вигодської районної ради тільки половину житлового домоволодіння (половину житлового будинку розміром 11х7х2,5) в селі Шевченково Вигодського району (а. с. 106). Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого Шевченківською сільською радою 20 листопада 2006 року, ОСОБА_5 належала частка домоволодіння на АДРЕСА_1 (а. с. 113). Ухвалою Долинського районного суду Івано-Франківської області від 06 червня 2007 року провадження у справі № 2-537/2007 за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про виділ у натурі частки із нерухомого майна, що є у спільній частковій власності, закрито та затверджено мирову угоду, якою здійснено поділ у натурі будинку АДРЕСА_1 , що належало сторонам. Зокрема, ОСОБА_5 виділено в натурі із нерухомого майна 16/100 часток спірного домоволодіння, а ОСОБА_1 - 84/100 частки. Цим рішенням спростовуються доводи представника ОСОБА_2 про те, що будинок у цілому належав її батьку. У судовому засіданні апеляційного суду з`ясовано, що відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 19 квітня 2010 року

ОСОБА_2 є власником 16/100 частини домоволодіння в АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 17 березня 2010 року. Під час перегляду справи апеляційним судом представник ОСОБА_1 пояснив, що після ухвалення оскаржуваного рішення внаслідок проведення переобладнання та добудови належна позивачці частина будинку істотно збільшилась у площі і становить на цей час 84/100 частин усього будинку.

Аргументи учасників

У жовтні 2022 року до Верховного Суду від ОСОБА_2 надійшла касаційна скарга, у якій її представник, посилаючись на порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_2 зазначає, що суди попередніх інстанцій не звернули увагу на те, що власником цілого житлового будинку на АДРЕСА_1 був її батько ОСОБА_5 . Ця обставина підтверджується такими доказами: рішенням виконкому Вигодської районної ради від 02 липня 1951 року № 160, банківськими квитанціями про оплату вартості придбаного будинку, довідкою Шевченківської сільської ради від 21 березня 1956 року про те, що ОСОБА_5 купив житловий будинок у селі Шевченково за номером особового рахунку у погосподарській книзі 498. Фактично у 1951 році ОСОБА_5 купив частину спірного будинку, у яку він вселився разом зі своєю сім`єю. В іншій частині будинку проживала сім`я ОСОБА_4 . Жителі другої половини будинку ОСОБА_4 та ОСОБА_6 мали переважне право на викуп житлового будинку, проте не скористалися ним, у зв`язку з чим у 1956 році виконком Вигодської районної ради вдруге запропонував ОСОБА_5 викупити другу половину спірного будинку, на що останній погодився і 23 листопада 1956 року уклав договір купівлі-продажу іншої половини будинку, вартість якої оплачена до укладення договору. Технічний паспорт на будинок, наданий позивачкою, викликає сумніви, оскільки його титульна сторінка є незаповненою, не вказаний власник будинку. Позивачка не довела, що її матері належало право власності на частину спірного будинку, а тому відсутні підстави для задоволення позову.

У грудні 2022 року до Верховного Суду від ОСОБА_1 надійшов відзив, у якому вона вказує, що під час розгляду справи в апеляційному суді її представник надав суду для огляду копії виписок із погосподарської книги селі Шевченкове щодо будинку на АДРЕСА_1 , згідно з якими цей будинок зведений у 1918 році і відповідно до збережених документів власником цілого будинку був її батько ОСОБА_6 , 1907 року народження. За співпрацю батька з УПА у нього було конфісковано частину будинку і продано батьку ОСОБА_2 - ОСОБА_5 . Іншою частиною продовжувала користуватися їхня сім`я - батько ОСОБА_6 (який до кінця життя був власником цієї частини будинку), мати ОСОБА_7 і вона (позивачка). У зв`язку з цим апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про закриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 .

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 14 листопада 2022 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Гордій В. Г., на заочне рішення Долинського районного суду Івано-Франківської області від 08 листопада 2006 року, відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Гордій В. Г., на ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 26 вересня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Шевченківської сільської ради про визнання права власності на нерухоме майно, витребувано цю справу із суду першої інстанції.

Межі та підстави касаційного перегляду

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).

Касаційне провадження у цій справі відкрите на підставі пунктів 1, 3 частини третьої статті 411 ЦПК України.

Позиція Верховного Суду

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (стаття 17 ЦПК України).

Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси (стаття 18 ЦПК України).

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково (частина перша статті 352 ЦК України).

Аналіз частини першої статті 352 ЦПК України дозволяє зробити висновок, що ця норма визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення і які поділяються на дві групи - учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків.

Суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося (пункт 3 частини першої статті 362 ЦПК України).

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (частини перша-третя статті 367 ЦПК України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19) зроблено висновок, що «аналіз частини першої статті 352 ЦПК України дозволяє зробити висновок, що ця норма визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення і які поділяються на дві групи - учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків».

У постанові Верховного Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 вересня 2021 року в справі № 1522/29828/12 (провадження № 61-6594св21) вказано, що «у разі подання апеляційної скарги особи, яка не брала участі у справі і апеляційним судом встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося, апеляційне провадження підлягає закриттю, а рішення суду першої інстанції не має переглядатися по суті».

У постанові Верховного Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 липня 2022 року в справі № 209/1817/19-ц (провадження № 61-5774св22) зазначено, що «особи, які не брали участь у справі, мають право оскаржити в апеляційному порядку лише ті судові рішення, які безпосередньо встановлюють, змінюють або припиняють їх права та/або обов`язки, або породжують для особи правові наслідки. Верховний Суд зазначає, що вирішення питання про те, чи стосується прав та інтересів особи, яка не була залучена до участі справі, рішення суду першої інстанції є першочерговим завданням для апеляційного суду та виключно у разі встановлення, що рішення суду першої інстанції порушує права та інтереси особи, яка подала апеляційну скаргу, апеляційний суд наділений повноваженнями здійснювати перегляд по суті рішення суду першої інстанції у апеляційному порядку. Натомість у разі, якщо апеляційний суд встановить, що рішення суду першої інстанції не порушує прав та інтересів особи, яка звернулася із апеляційною скаргою, апеляційне провадження підлягає закриттю, а рішення суду першої інстанції не має переглядатися по суті».

У справі, що переглядається:

у жовтні 2006 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Шевченківської сільської ради про визнання за нею права власності у порядку спадкування після смерті матері на будинковолодіння на АДРЕСА_1 , яке складається з: частки у праві власності на житловий будинок, літньої кухні (літ. «Б»), вбиральні (літ. «В»), стайні (літ. «Г»), стодоли (літ. «Д»), шопи (літ. «Е»), воріт, огорожі та криниці. Позов мотивувала тим, що за життя її мати ОСОБА_4 не зареєструвала за собою право власності на означене майно, що на цей час унеможливлює оформлення нею права власності на вказане майно у порядку спадкування;

заочним рішенням Долинського районного суду Івано-Франківської області від 08 листопада 2006 року позов ОСОБА_1 задоволений, з яким не погодилася особа, яка не брала участь у справі, ОСОБА_2 та оскаржила його в апеляційному порядку;

в апеляційній скарзі на рішення суду першої інстанції представник ОСОБА_2 стверджував, що позивачка з метою незаконного заволодіння спірним будинком умисно не вказала її ( ОСОБА_2 ) відповідачем у справі з огляду на те, що її батько ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , за життя був власником усього будинку. Належність її батьку на праві власності цілого будинку підтверджується рішенням виконкому Вигодської районної ради від 02 липня 1951 року № 160, квитанціями банку про те, що ОСОБА_5 оплатив вартість купленого будинку, довідкою Шевченківської сільської ради від 26 березня 1956 року про те, що ОСОБА_5 купив житловий будинок у АДРЕСА_3 (це номер особового рахунку у погосподарській книзі). У зв`язку з цим вважала, що заочне рішення суду першої інстанції належить скасувати з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

При з`ясуванні питання про те, чи порушує рішення суду першої інстанції права та законні інтереси ОСОБА_2 , апеляційний суд встановив такі обставини:

рішенням Вигодської районної ради народних депутатів трудящих від 02 липня 1951 року № 160 вирішено продати держфондівські жилі будинки і належні до них надвірні будівлі, які непридатні для розборки і відправки у східні області УРСР, зокрема, ОСОБА_5 переселенцю села Сенечів будинок колишнього власника ОСОБА_8 в селі Шевченкове (а. с. 73);

відповідно до договору купівлі-продажу від 23 листопада 1956 року виконком Вигодської районної ради депутатів трудящих і ОСОБА_5 уклали цей договір, за яким останній частку у праві власності на домоволодіння в селі Шевченкове, яке складається з половини будинку розміром 11 х 7 х 2,5. У договорі вказано, що це домоволодіння продається згідно з рішенням Вигодського райвиконкому від 02 липня 1951 року № 160 (а. с. 105);

згідно зі свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 20 листопада 2006 року ОСОБА_5 належить частка у праві власності на домоволодіння на АДРЕСА_1 згідно рішення виконавчого комітету.

З урахуванням того, що 23 листопада 1956 року батько ОСОБА_2 - ОСОБА_5 набув частку у праві власності на домоволодіння, та у матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що ОСОБА_5 придбав цілий будинок, апеляційний суд зробив обґрунтований висновок про закриття апеляційного провадження на підставі пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України, оскільки суд першої інстанції вирішував спір щодо іншої частини будинку, частка у праві власності на яку не належало ОСОБА_5 . Тобто рішення суду першої інстанції не порушує прав ОСОБА_2 як спадкоємця ОСОБА_5 . Сам ОСОБА_5 за життя не ініціював спору про визнання за ним права власності на ціле домоволодіння (з огляду на те, що у свідоцтві про право власності від 20 листопада 2006 року вказано про належність йому лише частки у прав власності на будинок), а натомість визнавав факт належності ОСОБА_1 84/100 часток у справі власності на спірне домоволодіння, про що свідчить резолютивна частина ухвали Долинського районного суду Івано-Франківської області від 06 червня 2007 року у справі № 2-537/2007.

Доводи касаційної скарги про те, що у 1951 році ОСОБА_5 купив частку у праві власності на будинок, є неприйнятними і ґрунтуються на припущеннях, оскільки на їх підтвердження не надано відповідного договору купівлі-продажу. Водночас існує договір купівлі-продажу лише частки у праві власності на будинок від 23 листопада 1956 року.

Довідка виконкому Вигодської сільської ради від 21 березня 1956 року № 415 (а. с. 75), на яку є посилання у касаційній скарзі як на доказ набуття у власність ОСОБА_5 усього будинку, містить відомості про те, що останній дійсно купив державний будинок у АДРЕСА_3 , однак не спростовує той факт, що ОСОБА_5 купив лише одну половину спірного будинку, адже в тексті самого договору купівлі-продажу від 23 листопада 1956 року (а. с. 106) конкретно зазначено, що «… виконком продав а гр-н ОСОБА_5 купив в

с. Шевченково Вигодського р-ну Станіславської області та складається з половини житлового будинку розміром 11х7х2,5. Це домоволодіння продається згідно рішення Вигодського райвиконкому №160 від 2 липня 1951 року. 2. Продаж цей вчинено за суму 987 крб …, які гроші покупець сплатив повністю до підписання договору у держбюджет». Таким чином, відповідно до змісту договору після прийняття у 1951 році райвиконкомом зазначеного рішення про продаж будинку ОСОБА_5 останній придбав половину будинку, а гроші сплатив до укладення самого нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу половини будинку, що узгоджується зі змістом зазначеної довідки.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу апеляційного суду - без змін.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 , подану представником ОСОБА_3 , залишити без задоволення.

УхвалуІвано-Франківського апеляційного суду від 26 вересня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Н. О. Антоненко

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

М. М. Русинчук