ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3568/23 Справа № 185/7795/22 Суддя у 1-й інстанції - Головін В.О. Суддя у 2-й інстанції - Космачевська Т. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2023 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

судді-доповідача Космачевської Т.В.,

суддів: Канурної О.Д., Халаджи О.В.,

розглянувши в письмовому провадженні в приміщенні Дніпровського апеляційного суду в місті Дніпро апеляційні скарги Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» та ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Меркулова Тетяна Петрівна, на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 січня 2023 року в цивільній справі номер 185/7795/22 за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» про відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2022 року до Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області звернувся ОСОБА_1 з позовом до Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» про відшкодування моральної шкоди, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що він працював на виробничих структурних підрозділах ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» з повним робочим днем у шахті, з 22.11.2004 року по 03.04.2020 року.

За час роботи на підприємстві він отримав професійне захворювання.

16.11.2020 року міжрайонна профпатологічна МСЕК (м. Дніпро) встановила позивачу третю групу інвалідності та 60% втрати працездатності.

Вказані захворювання обмежують позивача у ведені нормального способу життя, спокійно спати вночі, викликають обмеження в рухах, обмежені в життєдіяльності, соціально - побутовому житті та змушують позивача додавати зусиль для організації своєї життєдіяльності, позивач потребує необхідності у постійному нагляді лікарів, медикаментозному та санаторному лікуванні.

Позивач вважав, що саме з вини підприємства, яке не створило безпечних умов праці, він втратив своє здоров`я, просив суд стягнути з Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я, 60000,00 грн та витрати у зв`язку з наданням правничої допомоги.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 січня 2023 року позов ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» про відшкодування моральної шкоди - задоволено частково.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» на користь ОСОБА_1 у відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я, 60000,00 (шістдесят тисяч) гривень з відрахуванням податків та інших обов`язкових платежів.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» судовий збір на користь держави в сумі 900,00 (дев`ятсот) гривень.

В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено.

Із вказаним рішенням суду не погодився відповідач ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля», подав апеляційну скаргу, просив апеляційний суд скасувати рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 січня 2023 року в частині стягнення на користь ОСОБА_1 моральної шкоди в розмірі 60000,00 грн, судового збору 900,00 грн та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

Доводами апеляційної скарги відповідача наведено, що оскаржуване рішення суду є необґрунтованим та таким, що ухвалено з порушенням норм матеріального права.

Вважає недоведеним причинний зв`язок між виникненням хронічних захворювань та діями відповідача, оскільки відсутні встановлені факти порушення відповідачем законодавства про охорону праці.

Позивач зобов`язаний подати до суду належні та допустимі докази в обґрунтування своїх позовних вимог. Самого згадування про фізичні та моральні страждання в позовній заяві недостатньо.

Відповідно до індивідуальної програми реабілітації інвалідів для позивача, виданої МСЕК, позивачу не встановлена психолого-педагогічна реабілітація, що означає, що професійні захворювання які виникли у позивача не є психотравмувальними для нього.

Доказів того, що через стан здоров`я та встановлення третьої групи інвалідності позивачу протипоказана будь-яка робота навіть в полегшених умовах, і відповідно, суду не надано.

Позивач, укладаючи з відповідачем трудовий договір, був повідомлений під підпис, в порядку передбаченому ст. 29 КЗпП України про важкі, шкідливі та небезпечні умови праці, можливі негативні наслідки цих умов праці на стан його здоров`я та пов`язані з цими умовами праці пільги та компенсації. Він добровільно прийняв рішення працювати на підприємстві. Протягом всього строку трудової діяльності від нього не надходило ніяких скарг або зауважень щодо умов праці.

Рішення суду побудоване на припущеннях того, що позивач зазнає певних обмежень, адже в матеріалах справи відсутні докази, наприклад, індивідуальна програма реабілітації, того, що МСЕК встановлені певні обмеження життєдіяльності, а позивач до суду не з`являвся та пояснень не надавав. Також відсутні й докази зусиль, які позивач докладає для організації свого життя.

Суд першої інстанції не дослідив всі обставини справи, залишив без уваги аргументи та доводи відповідача, необґрунтовано завищив розмір моральної шкоди, та як наслідок ухвалив незаконне рішення яке не відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України та підлягає скасуванню.

Від позивача ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Меркулова Т.П., надійшов відзив на апеляційну скаргу відповідача, в якому він просив, апеляційну скаргу ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» залишити без задоволення, а рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 січня 2023 року в частині стягнення з ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» на користь ОСОБА_1 у відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я 60000,00 гривень - залишити без змін.

Суд першої інстанції у повному обсязі дослідив всі наявні в матеріалах справи письмові докази, правильно встановив обставини справи на підставі досліджених доказів та прийшов до обґрунтованого висновку, що враховуючи глибину фізичних та душевних страждань позивача, погіршення його здібностей, ступень вини відповідача в заподіянні шкоди, вимоги розумності, виваженості і справедливості, а також ту обставину, що за висновком МСЕК позивачу встановлено ступінь втрати професійної працездатності 60%, та дійшов вірного висновку, що стягнення на користь позивача з відповідача 60000 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди є розумним та справедливим розміром.

Доводи відповідача, що позивач не надав доказів встановлення факту протиправних дій відповідача, в чому вони полягають та наявність причинного зв`язку між протиправними діями відповідача та завданою шкодою позивачу є неспроможними, вказаний факт підтверджено Актом розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 24.09.2020року.

Посилання відповідача на відсутність вини у заподіянні моральної шкоди позивачу внаслідок небезпечних, шкідливих, важких умов праці, які є технологічним процесом у виробництві є безпідставними, не узгоджуються з положеннями статтями 4, 13 Закону України «Про охорону праці», статтями 2, 153 Кзпп України.

Положеннями ст. 237-1 КЗпП України та ст. 23 ЦК України, які є спеціальними нормами права, що регулюють питання щодо відшкодування моральної шкоди внаслідок отримання професійного захворювання або виробничої травми, спричинення моральних страждань, не встановлено залежність права позивача на відшкодування моральної шкоди при наявності висновку фахівця про зміни, які відбулись у психічному стані здоров`я позивача.

Із вказаним рішенням суду в частині відмови в стягненні витрат на правничу допомогу також не погодився ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Меркулова Т.П., подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 січня 2023 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» на його користь витрат на правничу допомогу та ухвалити в цій частині нове рішення про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу у розмірі 5000,00 грн.

Доводами апеляційної скарги позивача наведено, що в частині відмови у задоволенні витрат на правничу допомогу рішення суду є необґрунтованим та незаконним.

У позовній заяві позивач зазначив, що згідно ст. 134 ЦПК України судові витрати складаються з витрат на правничу допомогу, яка становить 5000,00 грн, детальний розпис послуг на правничу допомогу буде надано до закінчення розгляду справи, що передбачено ч. 8 статті 141 ЦПК України.

Позовна заява складена та підписана представником позивача адвокатом, всі документи додані до позову завірені печаткою та підписом адвоката, відповідь на відзив складена та підписана представником позивача адвокатом. Отже, адвокатом надані реальні послуги, пов`язані із розглядом справи.

Видана адвокатом квитанція, складена у довільній формі на підтвердження отримання від клієнта готівкових коштів за надання правової допомоги є належним доказом для підтвердження витрат учасника справи на професійну правничу допомогу.

Від відповідача ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» відзив в письмовій формі на апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 до апеляційного суду не надійшов.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Згідно з частиною 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до частини 13 ст. 7 ЦПК України, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційних скарг, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга відповідача не підлягає задоволенню, а апеляційна скарга позивача - підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно зі статтями 13 і 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до вимог частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено і це вбачається з матеріалів справи, що відповідно до трудової книжки серії НОМЕР_1 , виданої на ім`я ОСОБА_1 , позивач з 22.11.2004 року по 03.04.2020 року працював на різних посадах Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля», з 1994 року по 2017 рік позивач працював на інших вугільних підприємствах. 03 квітня 2020 року позивача звільнено з роботи на підставі п. 2 ст. 40 Кзпп України у зв`язку з виявленою невідповідністю виконуваній роботі внаслідок стану здоров`я, що перешкоджає

продовженню даної роботи (а.с. 9-12зв.).

Відповідно до Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання (отруєння) від 24.09.2020 року (Форма П-4) хронічне професійне захворювання виникло у позивача внаслідок роботи тривалий час в умовах дії шкідливих факторів на підприємстві ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» (а.с. 16 - 17зв.).

Відповідно до довідок обласної МСЕК серії 12ААА №0562273 від 16.11.2020 року та серії 12ААВ №129209 від 16.11.2020 року позивачу первинно встановлено втрату працездатності у 60% та третю групу інвалідності, протипоказано роботу в умовах дії пилу, шуму, важкої фізичної праці, несприятливого мікроклімату, підземно (а.с. 18).

Згідно з випискою із медичної картки №2897 стаціонарного хворого Державної установи «Українського Науково-дослідницького інституту промислової медицини» від 27.08.2020 року позивачу встановлено діагноз:

- хронічне обструктивне захворювання легень першої - другої стадії (пиловий бронхіт, емфізема легенів), група В, легенева недостатність першого-другого ступеня;

- радіокулопатія білатеральна попереково - крижова та шийна з помірними статико - динамічними порушеннями, з больовим синдромом з перефіричним нейросуднним синдромом з вазомоторно - трофічними порушеннями на кистях, нейродистрофією у вигляді двосторонього плечолопаткового періатрозу, остеоартрозу у поєднані з періатрозами ліктьових і колінних суглобів (ПФ першого - другого ступеня);

- нейросенсорна приглухуватість першого ступеню (з легким зниженням слуху) (а.с. 13-15зв.)

До матеріалів справи долучено Індивідуальну програму реабілітації інваліда №1344 на ім`я ОСОБА_1 та виписки із медичної карти хворого денного відділення КНП «ЦПМСД» БСР ДО» №508 від 03.03.2021 року, №17 від 09.06.2021 року, №338 від 04.02.2022 року, №926 від 31.08.2022 року (а.с. 19-20зв., 21-21зв, 22-22зв., 23, 24-24зв. ).

Відповідно до квитанції від 20.12.2022 року, виданої адвокатом Меркуловою Т.П. ОСОБА_1 сплачено 5000,00 грн, а саме: за складання позову - 2000,00 грн, складання відповіді - 2000,00 грн, складання заяви проти клопотання відповідача - 1000,00 грн (а.с. 75).

Задовольняючи позовні вимоги в частини стягнення моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з їх обґрунтованості та доведеності.

Такий висновок суду першої інстанції є правильним, відповідає обставинам справи та нормам закону.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог в частині стягнення витрат на правничу допомогу, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не зазначено у позові про розмір цих витрат та не додано відповідних доказів про понесені ним витрати.

З таким висновком суду першої інстанції апеляційний суд не може погодитись, виходячи з наступного.

У відповідності до статті 4 Закону України Про охорону праці державна політика в області охорони праці, базується; зокрема, на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці, соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які постраждали від нещасних випадків на виробництві і професійних захворювань.

Відповідно до частини другої статті 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Статтею 173 КЗпП України передбачено, що потерпілий має право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків.

Частиною першої статті 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у тому числі у фізичному болю та стражданнях, яких зазнала особа у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я.

При визначені розміру моральної шкоди суд оцінює глибину, характер та тривалість душевних страждань та нервових переживань, істотності недоотриманих благ, а також конкретні обставини по справі і розмір втрати професійної працездатності, призначення позивачу групи інвалідності, характер професійних захворювань та їх наслідки для здоров`я позивача, керується принципом розумності, виваженості та справедливості. Крім того, розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення.

У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до довідок обласної МСЕК серії 12ААА №0562273 від 16.11.2020 року та серії 12ААВ №129209 від 16.11.2020 року позивачу первинно встановлено втрату працездатності у 60%, третю групу інвалідності, та протипоказано роботу в умовах дії пилу, шуму, важкої фізичної праці, несприятливого мікроклімату, підземно.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність у позивача права вимагати відшкодування моральної шкоди, заподіяної здоров`ю.

Вказаний висновок суду відповідає положенням ст. 23 ЦК України та рішенню Конституційного Суду України від 27.01.2004 року №1-9рп./2004, згідно з яким ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, спричиняють йому моральні і фізичні страждання.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про доведеність належними та допустимими доказами факту спричинення працівникові ушкодження його здоров`я, що виражається у стійкій втраті ним працездатності, встановленні групи інвалідності, та обґрунтованості відшкодування моральної шкоди.

Наведені в апеляційних скаргах доводи, були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Разом з тим, апеляційний не може погодитися з висновком суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні вимог про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу.

Положеннями ст. 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Приписами ч. 3 ст. 141 ЦПК України визначено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за власною ініціативою ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Отже, для відшкодування витрат на професійну правову допомогу, учасник справи зобов`язаний надати суду докази понесення таких витрат до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Судом встановлено, що позивачем ОСОБА_1 в позовній заяві заявлено про стягнення з відповідача на його користь витрат на професійну правничу допомогу (а.с. 6), його адвокатом Меркуловою Т.П. подано заяву на підтвердження понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу та їх розміру, надано квитанцію від 20.12.2022 року, де зазначено конкретний обсяг послуг та їх вартість, загальна вартість наданих послуг з правничої допомоги становить 5000,00 грн.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні вимог в частині стягнення витрат на правничу допомогу через не зазначення позивачем у позові розміру цих витрат та не додання відповідних доказів про понесені ним витрати.

Відтак, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 заслуговують на увагу.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Суд, у цій справі, враховує положення Висновку №11(2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32 - 41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява №65518/01; від 06 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява №63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) (Рішення): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що, вирішуючи спір в частині позовних вимог про стягнення моральної шкоди, суд першої інстанції в повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку та ухвалив в цій частині судове рішення, яке відповідає вимогам закону.

Також апеляційний суд приходить до висновку, що, вирішуючи спір в частині вимог про стягнення витрат на правничу допомогу, суд першої інстанції не в повній мірі з`ясував обставини, що мають значення для справи.

За таких обставин, виходячи з наведеного вище, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення в частині вимог про стягнення витрат на правничу допомогу з порушенням норм процесуального права.

Відповідно до частини 1 статті 376 ЦПК України вказані обставини є підставою для часткового задоволення апеляційної скарги відповідача та задоволення скарги позивача, скасування рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог про стягнення витрат на правничу допомогу та ухвалення в цій частині нового рішення, яким позовні вимоги в частині позовних вимог про стягнення витрат на правничу допомогу задовольнити.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Меркулова Тетяна Петрівна, - задовольнити.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 січня 2023 року в частині відмови у задоволенні вимог про стягнення витрат на правничу допомогу - скасувати.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5000,00 грн (п`ять тисяч гривень).

В інший частині рішення - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Судді: