Шаргородський районний суд
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
Справа № 152/1260/23
Провадження № 2/152/363/23
Шаргородський районний суд Вінницької області у складі:
головуючого судді Соколовської Т.О.,
секретаря судового засідання Шалавінської В.В.,
представника позивача ОСОБА_1 адвоката Залокоцької В.Д.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 в інтересах якого діє адвокат Залокоцька Вікторія Дживанівна до ОСОБА_2 , з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Шаргородської міської ради Жмеринського району Вінницької області, про припинення права на частку у спільній частковій власності,
інші учасники справи не прибули,
I.Виклад позицій позивача, відповідача та третьої особи.
11.09.2023 ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Залокоцька В.Д. звернувся до Шаргородського районного суду Вінницької області з позовом до ОСОБА_2 ,з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Шаргородської міської ради Жмеринського району Вінницької області, про припинення права на частку у спільній частковій власності,
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що згідно договору дарування, посвідченого державним нотаріусом Шаргородської державної нотаріальної контори Вінницької області 23.07.2010, зареєстрованого в реєстрі нотаріальних дій за № 3698 він є власником 5/6 частини житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .
Право власності на частку вище зазначеного будинку зареєстровано 04.08.2010, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 26911611, номер запису 363.
Після прийняття в подарунок вказаної частини житлового будинку, він одразу ж вселився у будинок і по даний час проживає у ньому.
Власником 1/6 частини житлового будинку є відповідач ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Шаргородською ДНК Вінницької області 09.08.1979 за реєстром № 1269 та зареєстрованого у КП «Могилів - Подільське МБТІ» 06.10.1979 за № 363.
Вказує, що йому невідомо місце перебування ОСОБА_2 , з часу набуття ним права власності на частку будинку, він жодного разу не бачив власницю 1/6 частки будинку, яка участі в утриманні будинку не приймає, комунальні платежі не сплачує, у спірній частині будинку не проживає і не проживала.
Оскільки, позивачу невідомо місце знаходження відповідача, він позбавлений можливості вирішити спір у позасудовому порядку шляхом викупу належної ОСОБА_2 частини будинку, та враховуючи те, що припинення права власності на частку в спільному майні не завдасть відповідачу істотної шкоди, оскільки вже довгий термін вона не цікавиться станом будинку та в ньому не проживає, просить суд припинити право власності відповідача з компенсацією вартості 1/6 частини будинку.
В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 адвокат Залокоцька В.Д. позовні вимоги підтримала посилаючись на ті ж самі обставини, що і в позовній заяві.
Відповідач ОСОБА_2 за вказаною у позовній заяві адресою та на території України не зареєстрована і не проживає, місце її реєстрації невідомо, у зв`язку з чим суд здійснював виклик відповідача ОСОБА_2 через оголошення на офіційному веб - сайті судової влади України, що відповідає вимогам ч.11 ст.128 ЦПК України (а.с. 41, 43, 73, 86).
Відповідач ОСОБА_2 на виклик суду не прибула, відзиву на позовну заяву та зустрічного позову не подала.
Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Шаргородської міської ради Жмеринського району Вінницької області адвокат Країло С.В. на виклик суду не прибув, до суду поступила заява про розгляд справи у його відсутності, щодо задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення права на частку у спільній частковій власності, Шаргородська міська рада Жмеринського району Вінницької області не заперечує.
ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи.
11.09.2023 від представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Залокоцької В.Д. поступила заява про витребування доказів (а.с.39).
17.10.2023 від представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Залокоцької В.Д. поступила заява про залучення третьої особи та клопотання про витребування доказів і долучення доказів (а.с. 51 - 66).
01.11.2023 від представника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Шаргородської міської ради Жмеринського району Вінницької області адвоката Країло С.В. надійшла заява про розгляд справи у його відсутності (а.с.80 82).
Інших заяв та клопотань від учасників судового процесу до суду не надходило.
ІІІ. Процесуальні дії у справі.
Ухвалою суду від 20.09.2023 позовну заяву ОСОБА_1 в інтересах якого діє адвокат Залокоцька В.Д. до ОСОБА_2 про припинення права на частку у спільній частковій власності прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Цією ж ухвалою прийнято рішення про розгляд справи у порядку загального позовного провадження і відкрито підготовче провадження (а.с. 44 - 45).
Відповідачу ОСОБА_2 запропоновано надати в 15-денний строк з дня отримання даної ухвали відзив на позовну заяву або зустрічну позовну заяву (а.с. 45 - 46).
Ухвалою суду від 17.10.2023 до участі у справі залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Шаргородську міську раду Жмеринського району Вінницької області (а.с.70 71).
Ухвалою суду від 17.10.2023 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Витребувано від Шаргородського ВДРАЦС у Жмеринському районі Вінницької області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) додаткові докази (а.с.70 - 71).
У судовому засіданні 12.12.2023 суд, не виходячи до нарадчої кімнати, відповідно до ч.4 ст.259 ЦПК України, постановив ухвалу про розгляд справи у відсутності відповідача та враховуючи, що в справі є достатньо матеріалів про спірні правовідносини сторін, за згодою представника позивача постановив провести заочний розгляд справи, що відповідає положенню ч. 3 ст. 211 та ст. ст. 280-282 ЦПК України.
ІV. Фактичні обставини, встановлені Судом та зміст спірних правовідносин.
Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є власником 5/6 частин житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору дарування, посвідченого державним нотаріусом Шаргородської державної нотаріальної контори Вінницької області 23.07.2010, зареєстрованого в реєстрі нотаріальних дій за № 3698 (а.с. 7 10).
Право власності ОСОБА_1 на частку вище зазначеного будинку зареєстровано 04.08.2010, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 26911611, номер запису 363 (а.с.10).
Після прийняття в подарунок вказаної частини житлового будинку, ОСОБА_1 зареєстрований і проживає у ньому (а.с.5).
Власником 1/6 частини житлового будинку є відповідач ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Шаргородською ДНК Вінницької області 09.08.1979 за реєстром № 1269 та зареєстрованого у КП «Могилів - Подільське МБТІ» 06.10.1979 за № 363 (а.с. 35 36).
Як вбачається з оригінала свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Шаргородською ДНК Вінницької області 09.08.1979 за реєстром № 1269 відповідач ОСОБА_2 успадкувала спірну частину житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 батька ОСОБА_3 . На час отримання правовстановлюючих документів на спадкове майно ОСОБА_2 проживала в АДРЕСА_2 (а.с.35).
Згідно з положеннями ЗУ «Про зупинення дії та вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року» від 01.12.2022, який набрав чинності 23.12.2022, зупинено у відносинах з російською федерацією та Республікою Білорусь дію Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, вчинену від імені України у м. Мінську 22.01.1993, та Протоколу до вказаної Конвенції від 28.03.1997. Україна вийшла із вказаної Конвенції та протоколу до неї.
Відповідач ОСОБА_2 за вказаною у позовній заяві адресою не зареєстрована і не проживає, не має зареєстрованого у передбаченому законом порядку місця проживання в Україні(а.с. 23, 41).
Згідно довідки виконавчого комітету Шаргородської міської ради Жмеринського району Вінницької області №1303 від 05.07.2023 відомості про ОСОБА_2 відсутні понад 20 років (а.с.23).
На підтвердження обґрунтованості позовної заяви представник позивача ОСОБА_1 адвокат Залокоцька В.Д. посилалася на показання свідків.
З цього приводу суд допитав свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,які суду показали, що є сусідами ОСОБА_1 та були знайомі з попередніми власниками будинку. Будинок АДРЕСА_1 , 1962 року забудови, належав сестрам ОСОБА_6 та ОСОБА_2 . У вказаному будинку проживала ОСОБА_6 до його відчуження ОСОБА_1 , а ОСОБА_2 приїжджала лише один раз, щоб оформити спадщину. Як до цього, так і після, в ОСОБА_7 не приїжджала, з сестрою не спілкувалася, станом будинку не цікавилася. ОСОБА_6 хворіла, належного догляду за будинком також не здійснювала. ОСОБА_1 , після вселення в будинок, зробив ремонт в середині приміщення та ззовні, упорядкував територію домогосподарства.
Свідок ОСОБА_8 суду показала, що в даний час, як переселенка, перебуває на квартирі в будинку АДРЕСА_1 . Їй відомо, що власником даного будинку є ОСОБА_1 , ОСОБА_2 вона не знає і ніколи не бачила. На ім`я останньої приходили судові повістки, які на прохання поштарки вона отримала, що робити далі з документами не знала , тому вони зберігаються у будинку.
Суд визнає достовірність цих показів свідків з урахуванням того, що покази відповідають і не суперечать іншим, вказаним вище доказам, дослідженим і перевіреним судом.
V. Норми права, які застосовує суд, мотиви їх застосування.
Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Статтею 55 Конституції України встановлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються законом.
Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.
У пункті 26 рішення ЄСПЛ у справі "Надточій проти України" від 15.05.2008 та п.23 рішення ЄСПЛ у справі "Гурепка проти України №2" від 08.04.2010 наголошується на принципі рівності сторін одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом.
Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, у судовому засіданні досліджено кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови ПВС України від 12.06.2009 №2 «Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»).
При цьому суд враховує позиції ЄСПЛ щодо аргументації судових рішень, закріплені, зокрема в рішенні «Бендерський проти України» від 15.11.2007, в якому наголошується, що «право може вважатися ефективним, тільки, якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином вивчені судом (п.33 рішення від 21.03.2000 у справі «Дюлоранс проти Франції»; пп. 32 35 рішення від 07.03.2006 у справі «Донадзе проти Грузії»).
Частиною 3 ст. 12, ст.ст. 76 - 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Засобами доказування у цивільній справі є показання свідків, письмові докази, речові і електроні докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» (остаточне рішення від 17 червня 2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що "Суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом" (див. рішення від 18.01.1978 у справі "Ірландія проти Сполученого Королівства"). Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)».
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України).
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч.1 ст.15 ЦК України).
Згідно з положенням ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною 17 липня 1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ч.1 ст.316 ЦК України).
Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (ст.317 ЦК України).
Суб`єктами права власності є Український народ та інші учасники цивільних відносин, визначені статтею 2 цього Кодексу. Усі суб`єкти права власності є рівними перед законом (ст.318 ЦК України).
За приписами статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Згідно з положеннями ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.
Відповідно до вимог ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.
За приписами ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Суб`єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади.
Згідно зі статтею 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього, він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов`язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно.
Відповідно до вимог ч. ч. 1 - 3 ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч. 2 ст. 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації.
За правилами ч.1 ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі (п.1); річ є неподільною (п.2); спільне володіння і користування майном є неможливим (п.3); таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї (п.4).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 грудня 2018 року в справі № 908/1754/17 (пункт 43) звернула увагу на те, що стаття 365 ЦК свідчить про можливість припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі позову інших співвласників за наявності хоча б однієї з перелічених законодавцем у частині першій цієї статті обставин (зокрема, у пунктах 1-3).
Закріплена пунктом 4 частини першої статті 365 ЦК України не може вважатися самостійною обставиною для припинення права на частку у спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї).
Отже, для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1-3 частини 1 статті 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.
Саме ця обставина є визначальною при вирішенні спорів про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників.
Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та об`єкта, який є спільним майном.
Крім того, за змістом статті 365 ЦК України неможливість спільного володіння і користування майном може мати місце лише у тому випадку, якщо річ є неподільною.
З огляду на викладене при вирішенні позову, пред`явленого на підставі статті 365 ЦК України, визначальним для прийняття судом рішення є встановлення обставини про те, що припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників не завдасть шкоди особі, право власності на частку якої припиняється, а визначення істотності шкоди, яка може бути завдана співвласнику, право якого припиняється, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та технічних характеристик об`єкта, який є спільним майном.
Таке тлумачення відповідає сталій судовій практиці щодо застосування статті 365 ЦК України про примусове припинення частки у спільному майні.
Згідно з ч. 2 ст. 365 ЦК України, суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.
Наявність цієї умови дозволяє створити ефективний механізм охорони прав співвласників, право на частку яких припиняється, щодо гарантованого отримання вартості частки в разі ухвалення судового рішення. Адже на підставі цього рішення не тільки припиняється право, але й набувається право на частку іншим співвласником.
Отже, процедура внесення суми відшкодування вартості частини майна на депозит суду, з одного боку, є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на частку у спільному майні, а з іншого боку, є технічною функцією щодо забезпечення виконання позивачем у справі своїх зобов`язань перед відповідачем.
У п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 04.10.1991 № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» ВСУ роз`яснив, що розмір грошової компенсації визначається за угодою сторін, а за відсутності такої угоди судом за дійсною вартістю будинку на час розгляду справи.
Під дійсною вартістю будинку розуміється грошова сума, за яку він може бути проданий в даному населеному пункту чи місцевості. Для її визначення за необхідності призначається експертиза. В окремих випадках суд може врахувати конкретні обставини справи і за відсутності згоди власника, що виділяється, зобов`язати решту учасників спільної власності сплатити йому грошову компенсацію за належну частку з обов`язковим наведенням відповідних мотивів. Зокрема, це може мати місце, якщо частка у спільній власності на будинок є незначною й не може бути виділена в натурі чи за особливими обставинами сумісне користування ним неможливе, а власник в будинку не проживає і забезпечений іншим житлом.
VІ. Висновки суду.
У справі, що розглядається, повно та всебічно дослідивши обставини справи про припинення права власності на частку у спільній частковій власності, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, суд приходить до висновку, про наявність підстав для задоволення позовних вимог, з огляду на те, що частка відповідача, яка становить 1/6 у спільному майні є очевидно незначною, не може бути виділена в натурі, припинення права власності на частину майна не завдасть істотної шкоди відповідачу, на його користь буде стягнута відповідна грошова компенсація, з огляду на те, що відповідач ОСОБА_2 з часу набуття права власності, своєю часткою житлового будинку ніколи не користувалася, не підтримує її у придатному для проживання стані, не цікавиться станом помешкання, тобто істотного порушення прав відповідача у разі припинення права власності на його частку не вбачається.
У цій справі наявні обставини, визначені п. 1-4 ч.1 ст.365 ЦК України, тому позов у частині припинення за відповідачем права на частку у спільному майні, підлягає задоволенню.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 5, 10, 12, 13, 76 - 81, 89, 259, 263-265, 280 - 282 ЦПК України, на підставі ст.ст. 41, 55 Конституції України ст.ст. 3, 15, 316, 317, 319, 321, 355, 356, 358, 364, 365 ЦК України, суд,
Позовні вимоги ОСОБА_1 в інтересах якого діє адвокат Залокоцька Вікторія Дживанівна до ОСОБА_2 , з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Шаргородської міської ради Жмеринського району Вінницької області, про припинення права на частку у спільній частковій власності - задовольнити.
Припинити право власності ОСОБА_2 , 1938 року народження на одну шосту частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , право власності на одну шосту частину житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель та споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Рішення може бути оскаржене у апеляційному порядку до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду (ч.ч.1, 2 ст.273 ЦПК України).

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення (п.1 ч.2 ст.354 ЦПК України).

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин (ч.3 ст.354 ЦПК України).

Відповідачу, який не з`явився в судове засідання, направляється копія заочного рішення в порядку, передбаченому ст.272 ЦПК України (ст.283 ЦПК України).

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин (ст.284 ЦПК України).

Заява про перегляд заочного рішення повинна бути подана у письмовій формі (ч.1 ст.285 ЦПК України).

Повне ім`я (найменування) cторін:

- позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , житель АДРЕСА_1 , паспорт громадянина України НОМЕР_1 , виданий Шаргородським РВ УМВС України в Вінницькій області 12.02.2002, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ;

- відповідач ОСОБА_2 , 1938 року народження, останнє відоме місце проживання: АДРЕСА_2 , інші дані ідентифікуючі особу відсутні;

- третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Шаргородська міська рада Жмеринського району Вінницької області, адреса місця знаходження: м. Шаргород Жмеринського району Вінницької області вул. Героїв Майдану, 224, .

Рішення проголошено та підписано суддею 12 грудня 2023 року.

Головуючий суддя: Т.О. Соколовська