Справа № 163/1653/22 Головуючий у 1 інстанції: Шеремета С. А.
Провадження № 22-ц/802/565/23 Доповідач: Карпук А. К.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 червня 2023 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Карпук А.К.

суддів - Бовчалюк З.А., Здрилюк О. І.,

секретар Ганжа М. І.,

з участю: представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача Лащук Ю. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Яртек», третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_4 про відшкодування моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням за апеляційною скаргою відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Яртек» подану представником Кінах Яною Валеріївною на рішення Любомльського районного суду Волинської області від 30 березня 2023 року,-

В С Т А Н О В И В

У жовтні 2022 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ТОВ «Яртек», третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_4 про відшкодування моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 близько 07 год. 05 хв. на 272 км + 200 м на автодорозі «М-30». сполученням «Стрий - Ізварино» відбулася дорожньо-транспортна пригода за участю сідлового тягача марки «Daf Xf 105.460» д.н.з. НОМЕР_1 з напівпричепом «Schmitz» p.н. НОМЕР_2 . під керуванням ОСОБА_4 , який допустив наїзд на задню частину нерухомого автомобіля марки «Renault Master» p.н. НОМЕР_3 , який перебував у нерухомому стані на правому асфальтованому узбіччі.

Внаслідок вказаної дорожньо-транспортної пригоди водій автомобіля «Renault Master» ОСОБА_5 загинув на місці події.

На час вчинення дорожньо-транспортної пригоди водій ОСОБА_4 перебував у трудових відносинах з ТОВ «Яртек».

ОСОБА_3 визнано потерпілою у кримінальному провадженні, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань №0000522 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

10 лютого 2022 року обвинувальний акт у кримінальному провадженні №0000522 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України відносно ОСОБА_4 направлено до Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області.

03 травня 2022 року Хмельницьким міськрайонним судом Хмельницької області винесено вирок, яким ОСОБА_4 визнано винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч.2 ст. 286 КК України і призначено останньому покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 роки.

25 серпня 2022 року Хмельницьким апеляційним судом винесено Ухвалу по справі за апеляційною скаргою захисника засудженого ОСОБА_6 - ОСОБА_7 на Вирок Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 03 травня 2022 року.

Відповідачем завдано позивачеві моральну шкоду, яка полягає в самому факті смерті сина позивачки - ОСОБА_5 .

Після смерті сина позивачка страждає розладами психічної діяльності, зумовленими пережитим , а також надалі переживає пригнічення, роздратування та не можке змиритись із трагедією життя, що призвело до суттєвих та непоправних змін у житті. Відповідачем було завдано позивачці моральну шкоду, виражену в душевних та фізичних стражданнях, пов`язаних з втратою сина.

Водій- винуватець ДТП , відповідач, як роботодавець не відшкодували заподіяної моральної шкоди, тому просить стягнути її в судовому порядку.

Суму завданої моральної шкоди ОСОБА_3 оцінює в 700 000,00 грн, що не включає страхових виплат, які позивачка має намір відшкодувати в позасудовому порядку з страхової компанії, в якій застрахований транспортний засіб винуватця.

Рішенням Любомльського районного суду Волинської області від 30 березня 2023 року позов задоволено.

Постановлено стягнути з ТОВ «Яртек» на користь ОСОБА_3 моральну шкоду в розмірі 700 000,00 грн.

Стягнути з ТОВ «Яртек» на користь держави 992,40 грн. судового збору.

В апеляційній скарзі представник відповідача - ОСОБА_8 просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у позові.

Зазначає, що судом постановлено рішення за відсутності будь-яких належних та допустимих доказів на обґрунтування розміру моральної шкоди до відшкодування на користь позивачів. Позивач не надала належні докази на підтвердження розміру завданої моральної шкоди. Вважає, що відшкодування моральної шкоди у значних розмірах, може мати негативні наслідки для товариства в її подальшій фінансовій та господарській діяльності, ураховуючи те, що безпосередня вина у вчиненні трагічної ДТП роботодавця взагалі відсутня.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_1 , вважаючи доводи скарги безпідставними, просив залишити її без задоволення. Вказав, що ЦК України не встановлено мінімального та максимального розміру відшкодування моральної шкоди, оскільки вирішення питання щодо відшкодування моральної шкоди та її розміру у кожному конкретному випадку вирішується судом на підставі наданих доказів. На сьогодні у законодавстві не існує жодних методик та нормативних актів, які б регулювали порядок визначення розміру моральної шкоди, зокрема експертами установ, що здійснюють проведення судово-психологічних експертиз. Позивач довела завдання їй моральної шкоди, її розмір визначено відповідно до норм закону та засад змагальності, тому посилання відповідача на порушення судами вимог верховенства права є безпідставними.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що наведені в апеляційній скарзі доводи не можуть слугувати підставою для скасування рішення суду першої інстанції у зв`язку з таким.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 біля 07 год. 15 хв. ОСОБА_4 , виконуючи свої трудові обов`язки водія ТОВ «Яртек», керуючи автопоїздом у складі сідлового тягача «DAF XF105.460» реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 із напівпричепом «SCHMITZ SCS 24» реєстраційний номерний знак НОМЕР_4 , скоїв дорожньо-транспортну пригоду, а саме: рухаючись по автодорозі М-30 сполученням «Стрий-Ізварине», несвоєчасно виявив на цьому узбіччі знак аварійної зупинки, який був виставлений позаду автомобіля «Renault master» реєстраційний номерний знак НОМЕР_5 , який стояв на цьому узбіччі в нерухомому стані з увімкненим світлом фар та сигналом аварійної зупинки, та допустив наїзд передньою частиною сідлового тягача «DAF XF105.460» реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 в задню частину автомобіля «Renault master» реєстраційний номерний знак НОМЕР_5 . В результаті цього автомобіль «Renault master» відкинуло вперед і він передньою частиною наїхав на ОСОБА_5 , який перебував на правому узбіччі поряд із передньою частиною цього автомобіля та виконував його ремонтні робити. ОСОБА_5 , отримав небезпечні для життя в момент заподіяння травми і від яких помер на місці.

Вироком Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 03 травня 2022 року у справі № 686/4113/22 ОСОБА_4 визнано винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч.2 ст.286 КК України і призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 роки.

Ухвалою Хмельницького апеляційного суду від 25 серпня 2022 року у справі № 686/4113/22 змінено основне покарання ОСОБА_4 та призначено 3 роки позбавлення волі.

Із вироку Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 03 травня 2022 року у справі № 686/4113/22 встановлено, що на час вчинення дорожньо-транспортної пригоди водій ОСОБА_4 перебував у трудових відносинах з Товариством з обмеженою відповідальністю «Яртек», що здійснює свою діяльність за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивачка ОСОБА_3 є матір`ю загиблого ОСОБА_5 , що підтверджується копіями свідоцтва про народження та свідоцтва про шлюб.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені статтею 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю (частина друга статті 1168 ЦК України)

Відповідно до частин другої та п`ятої статті 1187 ЦК шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Отже, моральна шкода, завдана смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, відшкодовується чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим) такої особи, а також особам, які проживали з нею однією сім`єю, особою, яка на відповідній правовій підставі володіє об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку незалежно від вини такої особи.

Подібні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 05 серпня 2020 року у справі № 439/1218/18, провадження № 61-11853св19, від 17 червня 2020 року у справі № 439/1213/18-ц, провадження № 61-8734св19.

Відповідно до частини першої статті 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Обов`язок відшкодувати завдану шкоду, завдану внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок.

Потерпілий має надати докази, що підтверджують факт завдання шкоди внаслідок ДТП, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 426/16825/16-ц, провадження № 14-497цс18, зроблено висновок, що аналізуючи норми статей 1172 та 1187 ЦК України можна дійти висновку, що особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) з особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, не є суб`єктом, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. У цьому випадку таким суб`єктом є законний володілець джерела підвищеної небезпеки - роботодавець. Отже, шкода, завдана внаслідок ДТП з вини водія, що на відповідній правовій підставі керував автомобілем, який перебуває у володінні роботодавця, відшкодовується саме володільцем цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.

Згідно з частиною першою, пунктом другим частини другої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Відповідно до частин третьої-четвертої статті 23 ЦК України, якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода може полягати, зокрема: у порушенні психологічного благополуччя, переживаннях, стражданнях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, фізичному та психологічному пристосуванні до порушень у стані здоров`я.

Суд повинен з`ясувати, чим підтверджується факт завдання позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони завдані, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює завдану йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого; тяжкість вимушених змін у його життєвих стосунках; можливість, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

Разом з тим, суд має виходити із засад розумності, пропорційності та справедливості.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Встановлено, що на час вчинення дорожньо-транспортної пригоди водій ОСОБА_4 перебував у трудових відносинах з Товариством з обмеженою відповідальністю «Яртек», тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що обов`язок щодо відшкодування моральної шкоди необхідно покласти на роботодавця згідно з частиною першою статті 1172 ЦК України.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц, провадження № 14-538цс19, зазначила, що визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Визначаючи розмір завданої позивачу моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з характеру душевних страждань позивача, яка втратила сина, істотності вимушених змін у її житті, погіршення стану її здоров`я через пережиті душевні переживання, викликані смертю єдиної найріднішої людини, після якої не залишилося нікого, оскільки останній був неодруженим та не мав дітей, із ступеня вини водія, який скоїв тяжкий злочин, порушивши Правила дорожнього руху, та врахував при цьому вимоги розумності і справедливості.

Визначений розмір відшкодування моральної шкоди у сумі 700000,00 грн не може вважатися явно завищеним чи надмірним для відповідача, який здійснює діяльність з організації перевезень на професійній та постійній основі й усвідомлює ризики, пов`язані із здійсненням такої діяльності.

Сам факт загибелі сина під час ДТП є безумовним свідченням глибини та тривалості моральних страждань позивача, враховуючи те, що згідно з частиною першою статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, тому доводи апеляційної скарги про недоведеність заподіяння моральної шкоди позивачам є неспроможними.

Доводи представника відповідача, що судове рішення ухвалене за відсутністю будь-яких належних та допустимих доказів на обґрунтування розміру моральної шкоди до відшкодування на користь позивача, не заслуговують на увагу з огляду на встановлені судами обставини, належне дослідження доказів, з урахуванням того, що передчасна смерть єдиного сина спричинила втрату важливого життєвого зв`язку, який поновлений бути не може та відповідно завдає довготривалих та глибоких душевних страждань, для позивачки, яка є матір"ю, тому неможливо оцінити таку втрату в грошовому розмірі, тим більше надати на підтвердження цього докази. Крім того, законодавство України не встановлює мінімального та максимального розміру відшкодування моральної шкоди, оскільки вирішення питання щодо відшкодування моральної шкоди та її розміру у кожному конкретному випадку вирішується судом на підставі наданих доказів, які належним чином оцінені судами.

Аргументи представника відповідача, що суд, визначаючи розмір моральної шкоди, неправильно застосував норми статті 23, частини другої статті 1167, частини другої статті 1168, частини першої статті 1172 та частин першої, другої та п`ятої статті 1187 ЦК України, зводяться до власного тлумачення норм права, які правильно застосовані судом першої інстанції.Та обставина, що страхова компанія виплатила страхове відшкодування моральної шкоди, не позбавляє позивачку права вимагати відшкодування моральної шкоди роботодавцем, оскільки остання мотивувала свої вимоги недостатністю страхового відшкодування моральної шкоди у зв"язку із смертю свого сина.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Висновок суду першої інстанції про задоволення позовних вимог зроблений з додержанням норм матеріального та процесуального права, тому на підставі статті 375 ЦПК України апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись статтями 367, 375, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Яртек» залишити без задоволення.

Рішення Любомльського районного суду Волинської області від 30 березня 2023 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді