рішення

ІМЕНЕМ УКрАЇНи

Справа № 495/4902/23

Номер провадження 2/495/2732/2023

29 травня 2023 рокум. Білгород-Дністровський

Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області у складі:

головуючого судді - Боярського О.О.,

при секретарі Саханова О.А.,

за участю представника відповідачки адвоката Чумаченко С.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Білгород-Дністровський в порядку загального позовного провадження в підготовчому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа орган піки та піклування Шабівської сільської ради об`єднаної територіальної громади про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини, -

В С Т А Н О В И В:

Стислий виклад позиції позивача.

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 в якому просить суд:

- розірвати шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , зареєстрований 30 серпня 2003 року Другим відділом реєстрації актів громадянського стану Малиновського районного управління юстиції м. Одеси, актовий запис №358, свідоцтво про шлюб НОМЕР_1 ;

- визначити місце проживання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , та відібрати дитину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у матері ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , без позбавлення її батьківських прав.

Свою заяву позивач обґрунтовує тим, що 30 серпня 2003 року між ним та ОСОБА_5 було укладено шлюб, який зареєстровано Другим відділом реєстрації актів громадянського стану Малиновського районного управління юстиції м. Одеси, актовий запис №358, свідоцтво про шлюб НОМЕР_1 .

Позивач та Відповідач мають спільну дитину: доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , свідоцтво про народження серії НОМЕР_4 , видане відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції, актовий запис №4306.

ОСОБА_1 вказує, що час подружнього життя з відповідачкою з`ясувалося, що сторони мають різні погляди на життя, виявилась несумісність характерів.

Вказує також, що, після припинення шлюбних відносин сторони дійшли згоди, що дитина ОСОБА_4 залишилась проживати разом з батьком за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується актом про проживання.

В квартирі, де мешкає позивач, повністю створені умови для проживання дитини, її навчання та дозвілля. Крім того, вона мешкає за даною адресою з моменту народження, там їй усе знайоме та звичне.

Квартира за адресою: АДРЕСА_1 , належить позивачу на праві власності, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 25.02.1998 р.

Позивач, його батьки та дитина мають зареєстроване місце проживання за вищевказаною адресою, що підтверджується довідкою про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні №Н3-198108-ф/л від 26.12.2022 .

Окрім того, позивач зареєстрований як фізична особа-підприємець з 21.03.2014 з наступними видами діяльності: 47.82 Роздрібна торгівля з лотків і на ринках текстильними виробами, одягом і взуттям (основний) 46.39 Неспеціалізована оптова торгівля продуктами харчування, напоями та тютюновими виробами 47.19 Інші види роздрібної торгівлі в неспеціалізованих магазинах 47.29 Роздрібна торгівля іншими продуктами харчування в спеціалізованих магазинах 73.20 Дослідження кон`юнктури ринку та виявлення громадської думки 47.89 Роздрібна торгівля з лотків і на ринках іншими товарами. Вказане підтверджується випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців від 21.03.2014 та витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Позивач зазначає, що відновлювати стосунки з ОСОБА_3 наміру не має, а тому просить суд час на примирення не надавати.

ОСОБА_1 вказує, що він та ОСОБА_2 дійшли домовленості, що дитина, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , залишається проживати разом із батьком, але відповідачкою вказана домовленість постійно порушується.

У лютому 2023 року, не дивлячись на домовленість із позивачем, не повідомивши його, відповідачка забрала дитину та протягом тривалого часу не хотіла повертати батьку. Врешті-решт, дитину було повернуто батькові, адже відповідачка не має можливості опікуватись та утримувати дитину на такому ж рівні як батько. Різка зміна місця проживання погано вплинула на психоемоційний стан дитини, адже дитина з народження проживає з батьком в одному місці, де їй все звичне і знайоме.

У квітні 2023 року відповідачка черговий раз забрала дитину та не повернула, на телефоні дзвінки не відповідає, у зв`язку з чим позивачу наразі взагалі невідомо де перебуває його дитина.

На підставі наведеного просить задовольнити позов.

Процесуальні дії.

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 16 травня 2023 року провадження по справі було відкрито за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, надіслав на електронну адресу суду заяву, у якій просить справу розглядати у його відсутність та задовольнити позов у повному обсязі.

В судовому засіданні, адвокат Чумаченко С.О., який діє в інтересах відповідачки ОСОБА_2 , позов визнав у понову обсязі, просив справу розглядати у відсутність відповідачки. Крім того, 29.05.2023 року до суду надійшла заява ОСОБА_2 відповідно до якої вказує, що вона повністю визнає позовну заяву та обставини, на які посилається позивач, не заперечує проти задоволення вимог в повному обсязі, в саме, взнає вимоги щодо визначення місця проживання дитини та відібрання дитини у матері без позбавлення її батьківських прав.

У відповідності до ч.ч. 3, 4 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Відповідно до ч.3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів.

Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Фактичні обставини справи.

Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується заява, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що заявлені вимоги підлягають задоволенню із наступних підстав.

Судом було встановлено, що 30 серпня 2003 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 було укладено шлюб, який зареєстровано Другим відділом реєстрації актів громадянського стану Малиновського районного управління юстиції м. Одеси, актовий запис №358, свідоцтво про шлюб НОМЕР_1 .

Позивач та Відповідач мають спільну дитину: доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , свідоцтво про народження серії НОМЕР_4 , видане відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції, актовий запис №4306.

ОСОБА_1 вказує, що час подружнього життя з відповідачкою з`ясувалося, що сторони мають різні погляди на життя, виявилась несумісність характерів.

Вказує також, що, після припинення шлюбних відносин сторони дійшли згоди, що дитина ОСОБА_4 залишилась проживати разом з батьком за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується актом про проживання.

В квартирі, де мешкає позивач, повністю створені умови для проживання дитини, її навчання та дозвілля. Крім того, вона мешкає за даною адресою з моменту народження, там їй усе знайоме та звичне.

Квартира за адресою: АДРЕСА_1 , належить позивачу на праві власності, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 25.02.1998 р.

Позивач, його батьки та дитина мають зареєстроване місце проживання за вищевказаною адресою, що підтверджується довідкою про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні №Н3-198108-ф/л від 26.12.2022 року.

Окрім того, позивач зареєстрований як фізична особа-підприємець з 21.03.2014 з наступними видами діяльності: 47.82 Роздрібна торгівля з лотків і на ринках текстильними виробами, одягом і взуттям (основний) 46.39 Неспеціалізована оптова торгівля продуктами харчування, напоями та тютюновими виробами 47.19 Інші види роздрібної торгівлі в неспеціалізованих магазинах 47.29 Роздрібна торгівля іншими продуктами харчування в спеціалізованих магазинах 73.20 Дослідження кон`юнктури ринку та виявлення громадської думки 47.89 Роздрібна торгівля з лотків і на ринках іншими товарами. Вказане підтверджується випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців від 21.03.2014 та витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Позивач зазначає, що відновлювати стосунки з ОСОБА_3 наміру не має, а тому просить суд час на примирення не надавати.

ОСОБА_1 вказує, що він та ОСОБА_2 дійшли домовленості, що дитина, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , залишається проживати разом із батьком, але відповідачкою вказана домовленість постійно порушується.

У лютому 2023 року, не дивлячись на домовленість із позивачем, не повідомивши його, відповідачка забрала дитину та протягом тривалого часу не хотіла повертати батьку. Врешті-решт, дитину було повернуто батькові, адже відповідачка не має можливості опікуватись та утримувати дитину на такому ж рівні як батько. Різка зміна місця проживання погано вплинула на психоемоційний стан дитини, адже дитина з народження проживає з батьком в одному місці, де їй все звичне і знайоме.

У квітні 2023 року відповідачка черговий раз забрала дитину та не повернула, на телефоні дзвінки не відповідає, у зв`язку з чим позивачу наразі взагалі невідомо де перебуває його дитина.

Під час розгляду справи відповідачка ОСОБА_2 позов ОСОБА_1 та обставини, на які позивач посилається, обґрунтовуючи вимоги, визнала у повному обсязі.

Позиція суду та оцінка аргументів сторін.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст.51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.

Відповідно до статей 21, 24 Сімейного кодексу України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Такі положення національного законодавства України відповідають статті 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10.12.1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання.

Частинами 3, 4 статті 56 Сімейного кодексу України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Згідно ст. 105 Сімейного кодексу України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду.

Відповідно до ч.3 ст. 109 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей.

Згідно ч.1 ст. 110 Сімейного кодексу України, позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя.

Відповідно до ч.2 ст.112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше сумісне проживання подружжя та збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їх дітей, які мають істотне значення.

Згідно із частиною 2 статті 115 Сімейного кодексу України, документом який засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно з частинами восьмою, дев`ятою статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України "Про охорону дитинства").

Згідно із ст.12 Закону України "Про охорону дитинства" на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Відповідно до ч.1 ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Статтею 161 СК України визначено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Частиною першою статті 162 СК України визначено, що якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

У частинах першій-третій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Під час будь-якого розгляду згідно з пунктом 1 цієї статті всім заінтересованим сторонам надається можливість брати участь у розгляді та викладати свою точку зору. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини насамперед необхідно виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан, тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц, провадження № 61-327цс18 відступила від висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16 та від 12 липня 2017 року у справі № 6-564цс17, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини про обов`язковість брати до уваги принцип 6 Декларації прав дитини стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Велика Палата Верховного Суду зазначила, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини.

Оскільки сторони однією сім`єю не проживають, поновити шлюбно-сімейні стосунки наміру не мають, подальше сумісне проживання сторін і збереження шлюбу є неможливим та суперечить їх інтересам, суд приходить до висновку про необхідність розірвати шлюб між сторонами.

Враховуючи вищенаведені обставини, керуючись принципом максимального забезпечення прав та інтересів дитини, зважаючи на те, що відповідачка без згоди позивача змінила місце проживання їхньої доньки та в ході розгляду справи визнала позов та не заперечувала щодо визначення місця проживання доньки ОСОБА_6 разом з батьком за адресою постійного проживання батька та відібрання малолітньої доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у матері без позбавлення батьківських прав, суд вважає, що у зв`язку з відмовою матері виховувати доньку насамперед мають бути забезпечені якнайкращі інтереси неповнолітньої дитини, а тому позов підлягає задоволенню.

Разом з тим, суд вважає за необхідне роз`яснити відповідачу, що матір дитини у разі визначення місця проживання дитини з батьком не обмежена у своєму праві на спілкування з дитиною та участі у її вихованні і може реалізувати свої права шляхом домовленості з батьком дітей щодо встановлення часу спілкування або за рішенням органу опіки та піклування чи за рішенням суду.

Стосовно позовних вимог щодо визначення місця проживання дитини суд зазначає, що позивач просить визначити місце проживання доньки ОСОБА_6 разом із ним за адресою його проживання та відібрати дитину у матері без позбавлення її батьківських прав, а відповідачка надає згоду на це, яка зазначена в заяві про визнання позову. У зв`язку із чим суд приходить до висновку, що якщо під час розгляду справи батьки дитини дійшли згоди з приводу вказаного питання, звертатися до органу опіки та піклування щодо отримання висновку не є потрібним, оскільки на це потрібен значний час, що може призвести до затягування розгляду справи.

Суд бере до уваги те, що висновок органу опіки та піклування щодо розв`язання спору є дорадчим документом та не тягне за собою виникнення будь-яких прав чи обов`язків для суб`єктів відповідних правовідносин і не має обов`язкового характеру. Він не породжує прямих юридичних наслідків для сторін та безпосередньо не впливає на їх права й обов`язки, тобто є фактично джерелом доказування при наявності цивільного спору, оскільки несе виключно інформативний характер і на відміну від рішень органу опіки та піклування має рекомендаційний характер. Цьому документу може бути надана лише оцінка в сукупності з іншими доказами у справі при вирішенні по суті питання, для якого він був складений.

Подібні правові висновки викладені у Постанові Верховного Суду від 16 лютого 2022 року справа № 742/710/19; Постанові від 28 січня 2021 року у справі № 753/6498/15-ц; Постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 500/6325/17.

Висновки за результатами розгляду справи

Дослідивши наявні у справі докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов до переконання про те, що оскільки сторони однією сім`єю не проживають, поновити шлюбно-сімейні стосунки наміру не мають, та враховуючи той факт, подальше сумісне проживання сторін і збереження шлюбу є неможливим та суперечить їх інтересам та інтересам дитини, суд вважає необхідним розірвати шлюб між сторонами. Окрім того, з огляду на те, що відповідачка ОСОБА_2 без згоди позивача змінила місце проживання їхньої доньки та в ході розгляду справи визнала позов та не заперечувала щодо визначення місця проживання неповнолітньої доньки ОСОБА_6 разом з батьком за адресою постійного проживання батька та відібрання дитини у матері без позбавлення батьківських прав, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовані та спрямовані на захист прав та законних інтересів неповнолітньої дитини, у зв`язку із чим позов підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 2, 4, 5, 10, 90, 258, 259, 263, 265, 268, 293 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа орган піки та піклування Шабівської сільської ради об`єднаної територіальної громади про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини задовольнити.

Розірвати шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , зареєстрований 30 серпня 2003 року Другим відділом реєстрації актів громадянського стану Малиновського районного управління юстиції м. Одеси, актовий запис №358, свідоцтво про шлюб НОМЕР_1 .

Визначити місце проживання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , та відібрати дитину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у матері ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_3 , без позбавлення її батьківських прав.

Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи,якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя О.О.Боярський