ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«12» грудня 2023 року

м. Харків

справа № 645/3508/23

провадження № 22ц/818/2374/23

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів - Пилипчук Н.П., Яцини В.Б.,

учасники справи:

позивач - фізична особа-підприємець ОСОБА_1 , представник позивача ОСОБА_2

відповідачка - ОСОБА_3

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на заочне рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 12 вересня 2023 року в складі судді Шевченко Г.С.

в с т а н о в и в:

У липні 2023 року фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про повернення безпідставно отриманих коштів.

Позовна заява мотивована тим, що 28 червня 2020 року між Приватним акціонерним товариством «Українська пожежно-страхова компанія» та ОСОБА_4 укладено поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АР/8141476, відповідно до якого страхова компанія взяв на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку за участю забезпеченого транспортного засобу марки «ГАЗ», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , сплатити страхове відшкодування за шкоду, заподіяну третім особам.

Зазначив, що 16 жовтня 2020 року ОСОБА_3 звернулась до страховика з заявою про виплату страхового відшкодування за полісом № АР/8141476, посилаючись на той факт, що належний їй транспортний засіб «HYUNDAI», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , пошкоджено під час дорожньо-транспортної пригоди, що мала місце 18 вересня 2020 року о 14:45 годин в м. Харкові по вулиці Котлова з вини водія ОСОБА_5 , який керував забезпеченим транспортним засобом «ГАЗ», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Як вбачається з відповіді Національної поліції України на водія ОСОБА_5 складено адміністративний протокол серії ДПР18 №130200 за порушення пілпункту10.4. Правил дорожнього руху України.

Вказав, що на підставі наданих страховику документів ОСОБА_5 визнав вказану подію страховим випадком, відповідно до чого здійснив виплату страхового відшкодування в розмірі 13 051,94 грн, що підтверджує страховий акт №208/037/003707/20/1 від 05 листопада 2020 року та платіжне доручення №15248 від 05 листопада 2020 року.

Однак, після виплати страхового відшкодування страховику стало відомо, що постановою Ленінського районного суду м. Харкова від 11 листопада 2020 року, провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності водія ОСОБА_5 за вчинення вказаної вище дорожньо-транспортної пригоди закрито у зв`язку з відсутністю в діях останнього складу адміністративного правопорушення.

Відтак, з урахуванням наведеного, у ОСОБА_3 були відсутні правові підстави для отримання страхового відшкодування за полісом №АР/8141476.

Вказав, що відповідачці направлено вимогу про повернення безпідставно набутих коштів, однак ніяких дій з її сторони щодо погашення заборгованості в добровільному порядку не проведено.

Посилався на те, що 03 березня 2023 року між Приватним акціонерним товариством «Українська пожежно-страхова компанія» та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 укладено договір № 03/03/2023 про відступлення права вимоги, відповідно до якого первісний кредитор відступає (передає), а новий кредитор отримує право вимоги відшкодування у порядку регресу збитків, завданих первісному кредитору за договорами страхування, перелік яких наведений у додатку № 1 до договору, в тому числі, новий кредитор отримав право вимоги відшкодування у порядку регресу збитків у вигляді виплаченого страхового відшкодування за полісом № АР/8141476 від 28 червня 2020 року.

Просив стягнути з ОСОБА_3 на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 завдані збитки в порядку регресу в розмірі 13 051,94 грн; судовий збір - 858,88 грн та витрати на правову допомогу 4 000,00 грн покласти на відповідачку.

Заочним рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 12 вересня 2023 року у задоволенні позову фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з заочним рішенням суду фізична особа-підприємець ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив заочне рішення скасувати повністю та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, судові витрати покласти на відповідачку.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції порушив норми процесуального права та неправильно застосував норми матеріального права. Так, вважав, що оскільки постановою Ленінського районного суду м. Харкова від 11 листопада 2020 року провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності водія ОСОБА_5 за вчинення вищевказаної дорожньо-транспортної пригоди закрито у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення, тому у відповідача були відсутні правові підстави для отримання страхового відшкодування за полісом № АР/8141476. Між Приватним акціонерним товариством «Українська пожежно-страхова компанія» та ОСОБА_3 не укладалися договори, а відтак і не існують договірні зобов`язання.

Відзивів на апеляційну скаргу від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило.

Частинами 1, 3 статті 369 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 369 ЦПК України передбачено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Аналізуючи наведені норми права, судова колегія вважає за необхідне розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Судова колегія, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 необхідно задовольнити частково, рішення суду скасувати.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оскільки між Приватним акціонерним товариством «Українська пожежно-страхова компанія» та ОСОБА_3 існують договірні відносини, застосування статті 1212 ЦК України неможливо.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 18 вересня 2020 року о 14:45 годині, в м. Харкові по вулиці Котлова № 67, водій ОСОБА_5 , керуючи автомобілем «ГАЗ 66», реєстраційний номер НОМЕР_3 , при повороті праворуч не зайняв крайнє праве положення та допустив зіткнення з автомобілем «HYUNDAI SONATA», реєстраційний номер НОМЕР_4 , під керуванням ОСОБА_6 (а.с.22-29).

28 червня 2020 року між Приватним акціонерним товариством «Українська пожежно-страхова компанія» та ОСОБА_4 укладено поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АР/8141476, відповідно до умов якого страховик взяв на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку за участю забезпеченого транспортного засобу марки «ГАЗ», реєстраційний номер НОМЕР_1 , сплатити страхове відшкодування за шкоду? заподіяну третім особам (а.с.21).

ОСОБА_3 є власницею автомобілю «HYUNDAI SONATA», 2014 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_5 (а.с.39-40).

21 вересня 2020 року ОСОБА_6 звернувся до Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» з повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду (а.с.32-33).

16 жовтня 2020 року ОСОБА_3 звернулась до Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» з заявою про виплату страхового відшкодування за полісом №АР/8141476 (а.с.34).

05 листопада 2020 року Приватним акціонерним товариством «Українська пожежно-страхова компанія» складено страховий акт № 208/037/003707/20/1, за яким сума страхового відшкодування ОСОБА_3 складає 13 051,94 грн. Цього ж дня здійснено виплату страхового відшкодування, що підтверджується платіжним дорученням № 15248 від 05 листопада 2020 року (а.с.50,51).

Постановою Ленінського районного суду м. Харкова від 11 листопада 2020 року провадження у справі № 642/5225/20 про адміністративне правопорушення, передбачене статтею 124 КУпАП, відносно ОСОБА_5 закрито на підставі пункту 1 частини 1 статті 247 КУпАП у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП (а.с.30-31).

Приватним акціонерним товариством «Українська пожежно-страхова компанія» на адресу ОСОБА_3 направлено претензію про повернення безпідставно набутих коштів № РУ/003707/20/1 від 15 квітня 2021 року, в якій просив повернути безпідставно набуті кошти в розмірі 13 051,94 грн (а.с.52-53).

03 березня 2023 року між Приватним акціонерним товариством «Українська пожежно-страхова компанія» та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 укладено договір цесії № 03/03/2023 про відступлення права вимоги, відповідно до якого первісний кредитор передає (відступає) новому кредитору свої права вимоги до боржників, а новий кредитор набуває права вимоги первісного кредитора за укладеними договорами страхування та сплачує первісному кредитору за відступлення права вимоги грошові кошти у сумі, що дорівнює ціні договору у порядку та строки, встановлені цим договором. Загальний розмір заборгованості боржників, права вимоги до яких відступається згідно цього договору складає 665 867,23 грн. Як вбачається з додатку № 1 до вказаного договору виплата страхового відшкодування ОСОБА_3 в розмірі 13 051,94 грн за страховим актом №208/037/003707/20/1 від 05 листопада 2020 року також увійшла до договору про відступлення права вимоги (а.с.10-20).

Відповідно до статті 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 вказаного Закону).

Статтею 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Статтею 32 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено випадки, коли шкода не відшкодовується.

Так, згідно з пунктом 32.1 цієї статті, відповідно до цього Закону страховик або МТСБУ не відшкодовує шкоду, заподіяну при експлуатації забезпеченого транспортного засобу, але за спричинення якої не виникає цивільно-правової відповідальності відповідно до закону.

Відповідно до положень статей 509, 979, 980 ЦК України та статей 3, 6, 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» предметом договору страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів по суті є майнові інтереси, пов`язані з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності).

Отже, обов`язок страховика щодо здійснення страхової виплати особі, якій заподіяна шкода, виникає у разі настання страхового випадку - дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність страхувальника. Тобто, за відсутності підстав для притягнення страхувальника до відповідальності, у страховика також не виникає зазначений обов`язок.

Частиною 1 статті 1166 ЦК України визначено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно зі статтею 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме, шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Як вбачається з висновку, викладеного в постанові Верховного Суду від 16 липня 2018 року у справі № 910/20412/16, для здійснення відшкодування шкоди, що була отримана внаслідок використання джерел підвищеної небезпеки, в першу чергу необхідно встановити та підтвердити вину особи, що має відповідати за шкоду у вчиненні такої дії, відтак цивільно-правова відповідальність за заподіяну шкоду, завданої внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, настає у разі наявності вини особи в цьому, незалежно від того чи є у діях цієї особи склад адміністративного проступку чи злочину.

У пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» роз`яснено, що, розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Для наявності деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення: а) наявність шкоди, б) протиправна поведінка заподіювача шкоди, в) причинний зв`язок між шкодою та поведінкою заподіювача, г) вина.

Отже, для застосування такої міри цивільно-правової відповідальності як відшкодування шкоди необхідною є наявність чотирьох елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправна поведінка заподіювача шкоди; наявність шкоди; причинний зв`язок між протиправною поведінкою та завданою шкодою; вина заподіювача шкоди.

Матеріали справи свідчать про те, що 18 вересня 2020 року о 14:45 годині, в м. Харкові по вулиці Котлова № 67, водій ОСОБА_5 , керуючи автомобілем «ГАЗ 66» реєстраційний номер НОМЕР_3 , при повороті праворуч не зайняв крайнє праве положення та допустив зіткнення з автомобілем «HYUNDAI SONATA», реєстраційний номер НОМЕР_4 , під керуванням ОСОБА_6

28 червня 2020 року між Приватним акціонерним товариством «Українська пожежно-страхова компанія» та ОСОБА_4 укладено поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АР/8141476, відповідно до умов якого страховик взяв на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку за участю забезпеченого транспортного засобу марки «ГАЗ», реєстраційний номер НОМЕР_1 , сплатити страхове відшкодування за шкоду, заподіяну третім особам.

ОСОБА_3 є власницею автомобілю «HYUNDAI SONAT», 2014 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 .

16 жовтня 2020 року ОСОБА_3 звернулась до Приватного акціонерним товариством «Українська пожежно-страхова компанія» з заявою про виплату страхового відшкодування за полісом № АР/8141476 та 05 листопада 2020 року Приватним акціонерним товариством «Українська пожежно-страхова компанія» складено страховий акт № 208/037/003707/20/1, за яким сума страхового відшкодування ОСОБА_3 складає 13 051,94 грн та цього ж дня здійснено їй виплату страхового відшкодування.

Постановою Ленінського районного суду м. Харкова від 11 листопада 2020 року провадження у справі № 642/5225/20 про адміністративне правопорушення, передбачене статтею 24 КУпАП, відносно ОСОБА_5 закрито на підставі пункту 1 частини 1 статті 247 КУпАП у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП.

Встановивши, що адміністративне провадження щодо притягнення до адміністративної відповідальності за статтею 124 КУпАП відносно ОСОБА_5 закрито за відсутністю складу адміністративного правопорушення, інших доказів вини ОСОБА_5 у порушенні правил дорожнього руху, які призвели до зіткнення автомобілів та заподіяння збитків ОСОБА_3 матеріали справи не містять, колегія суддів дійшла висновку, що цивільно-правова відповідальність страхувальника за фактом дорожньо-транспортної пригоди 18 вересня 2020 року не настала, а тому у страховика був відсутній обов`язок зі сплати страхового відшкодування відповідачці ОСОБА_3 .

У зв`язку з отриманням ОСОБА_3 страхового відшкодування за відсутністю у Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія», правонаступником якого є фізична особа-підприємець ОСОБА_1 , обов`язку з відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, відбулась безпідставна виплата коштів відповідачці ОСОБА_3 , правові наслідки якої врегульовані статтею 1212 ЦК України.

Оскільки зазначена правова норма зобов`язує особу, яка набула майно іншої особи без достатньої правової підстави повернути його потерпілому, зокрема й тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала, колегія суддів дійшла висновку про виникнення у ОСОБА_3 зобов`язання щодо повернення правонаступнику Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» - фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 грошових коштів, отриманих нею в якості страхового відшкодування за полісом № АР/8141476 внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Відповідно до статті 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або не збiльшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

За змістом частини першої статті 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави, зокрема, внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України. Тобто, відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

До подій, за результатами яких можуть виникнути зобов`язання передбачені статтею 1212 Цивільного кодексу України відноситься, зокрема, перерахування грошових коштів іншій особі, з якою платник не знаходиться в договірних зобов`язаннях.

За змістом статті 1212 ЦК України зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто за допомогою інших, спеціальних способів захисту.

Отже, сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи - набувача частини її майна, що набута поза межами правової підстави, у випадку якщо правова підстава переходу відпала згодом, або взагалі без неї - якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідношення, та передання майна тій особі - потерпілому, яка має належний правовий титул на нього.

Крім того, згідно з пунктом 3 частини 3 статті 1212 ЦК України положення глави 83 цього Кодексу застосовуються також до вимог про повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні.

Отже, зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виникають також у зв`язку з договірними правовідносинами, що існували раніше, як результат їх трансформації.

Такий правовий висновок висловлений Верховним Судом України у постанові від 04 жовтня 2017 року у справі № 6-1216цс17.

Оскільки цивільно-правова відповідальність у страхувальника не настала у зв`язку з відсутністю вини водія забезпеченого автомобіля ОСОБА_5 у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди, у відповідачки були відсутні підстави для отримання страхових виплат за полісом АР/8141476, тоді як страховик сплатив ОСОБА_3 кошти в розмірі 13 051,94 грн за матеріальну шкоду, яка була заподіяна за відсутності вини страхувальника, що є неналежною правовою підставою набуття майна (отримання грошей), а тому кошти є безпідставно сплаченими та набутими відповідачкою без достатньої правової підстави і підлягають поверненню відповідно до вимог статті 1212 ЦК України.

З огляду на викладене, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції на наведене вище уваги не звернув, не врахував, що цивільно-правова відповідальність у страхувальника ОСОБА_5 не настала у зв`язку з відсутністю його вини у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди, у зв`язку чим неправильно застосував норми матеріального права, а саме статтю 1212 ЦК України, яка підлягала застосуванню до спірних правовідносин та помилково відмовив у задоволенні позову про повернення безпідставно набутих коштів.

Також, з матеріалів справи вбачається, що звертаючись до суду з даним позовом, позивач просив стягнути з відповідачки витрати на правову допомогу у розмірі 4 000,00 грн.

За змістом статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу.

За змістом статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Відповідно до статті 33 Правил адвокатської етики, єдиною допустимою формою отримання адвокатом винагороди за надання правової допомоги клієнту є гонорар.

Розмір гонорару та порядок його внесення мають бути чітко визначені в угоді про надання правової допомоги. Засади обчислення гонорару (фіксована сума, погодинна оплата, доплата гонорару за позитивний результат по справі тощо) визначаються за домовленістю між адвокатом та клієнтом і також мають бути закріплені в угоді.

Згідно вимог статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі, гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі, впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування в справі, що свідчить про те, що витрати на правову допомогу повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц та в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 міститься правовий висновок про те, що розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги у разі надання відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

Аналогічні висновки наведено також в постановах Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19 та від 11 листопада 2020 року у справі № 673/1123/15-ц.

Суд має вирішити питання про відшкодування стороні, на користь якої відбулося рішення, витрат на послуги адвоката, керуючись принципами справедливості, співмірності та верховенства права.

Матеріали справи свідчать про те, що 30 січня 2019 року між адвокатом Самойленком П.М. та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 укладено договір про надання правової допомоги № 30/01/19 (а.с.54-55).

13 березня 2023 року між адвокатом Самойленком П.М. та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 укладено додаткову угоду до договору про надання правової допомоги № 30/01/1930 від 30 січня 2019 року, за якою сторони домовились, що вартість послуг (гонорар) адвоката за договором про надання правової допомоги № 30/01/19 від 30 січня 2019 року становить 4 000,00 грн (а.с.56-57).

Також 13 березня 2023 року адвокатом Самойленком П.М. та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 складено акт здачі-приймання робіт (надання послуг) до договору про надання правової допомоги № 30/01/19 від 30 січня 2019 року, за яким адвокатом були надані клієнту наступні послуги: аналіз судової практики та обговорення з клієнтом правової позиції по справі, витрачено 2 години, вартість 300,00 грн; написання позовної заяви та підготовка документів для подання позову до суду, витрачено 5 годин, вартість 2 000,00 грн; подання позовної заяви через систему «Електронний суд», витрачено 1 година, вартість 1 000,00 грн (а.с.58).

Як вбачається з платіжної інструкції № Р24АР24А946765033D1198 від 13 березня 2023 року ОСОБА_1 сплачено ОСОБА_2 4 000,00 грн, як оплата послуг за надання правової допомоги (а.с.59).

Разом з тим, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року в справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19).

Зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 та 06 грудня 2019 року у справі № 910/353/19, постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 25 травня 2021 року у справі № 910/7586/19, постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 січня 2022 року у справі № 757/36628/16-ц.

Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268).

Такий правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 13 січня 2021 року у справі № 596/2305/18-ц (провадження № 61-13608св20).

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та її адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони, тощо.

Наявні в матеріалах справи докази не є безумовною підставою для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.

Схожі висновки викладено в постановах Верховного Суду від 02 липня 2020 року у справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19), від 31 липня 2020 року у справі № 301/2534/16-ц (провадження № 61-7446св19), від 30 вересня 2020 року у справі № 201/14495/16-ц (провадження № 61-22962св19), від 20 вересня 2023 року у справі № 753/7936/22 (провадження № 61-1519св23).

Враховуючи складність справи та виконаної адвокатом роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, а також того, що позовні вимоги фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 задоволено, колегія суддів дійшла висновку, що справедливим і співмірним буде стягнення з ОСОБА_3 на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 2 000,00 грн у рахунок відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, понесених в суді першої інстанції.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позовні вимоги та вимоги апеляційної скарги фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 задоволено в повному обсязі, тому сплачений судовий збір за подачу позовної заяви в розмірі 858,88 грн та судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 1 288,32 грн, а всього 2 147,20 грн підлягає стягненню з ОСОБА_3 на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 .

Керуючись ст.ст.367, 368, п.2 ч.1 ст.374, ст.376, ст.ст.381-384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 12 вересня 2023 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про повернення безпідставно отриманих коштів задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 13 051,94 грн безпідставно отриманих коштів, 2 000,00 грн у рахунок відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, понесених в суді першої інстанції.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 2 147,20 грн судового збору за подачу позову та апеляційної скарги.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді Н.П. Пилипчук

В.Б. Яцина