Ухвала

14 червня 2023 року

м. Київ

справа № 200/14281/18

провадження № 61-5130св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Сердюка В. В., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 , відповідач - Дніпровська міська рада,
розглянувши у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокатеса Забара Альона Володимирівна, на рішення Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська від 03 листопада 2022 року у складі судді Цитульського В. І. та постанову Дніпровського апеляційного суду

від 28 березня 2023 рокуу складі колегії суддів: Никифоряка Л. П.,

Гапонова А. В., Новікової Г. В.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Дніпровської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю.

Позовна заява мотивована тим, що з 2003 року ОСОБА_1 проживає у квартирі АДРЕСА_1 , яка належала на праві власності ОСОБА_2 .

Оскільки позивачка проживає у квартирі 15 років, добросовісно та відкрито володіє нею, утримує її у належному стані, ОСОБА_1 просила суд визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_1 , за набувальною давністю.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

і мотиви їх ухвалення

Бабушкінський районний суд міста Дніпропетровська своїм рішенням

від 03 листопада 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовив.

Дніпровський апеляційний суд своєю постановою від 28 березня 2023 року рішення Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська

від 03 листопада 2022 року залишив без змін.

Судові рішення мотивовані тим, що позивачка не довела належними та допустимими доказами, що вона добросовісно заволоділа спірною квартирою та відкрито і безперервно володіє цим майном за умови обізнаності про цю обставину з боку власника.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі, поданій у квітні 2023 року, ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокатеса Забара А. В., просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій і ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

У касаційній скарзі як на підставу касаційного оскарження судових рішень заявниця посилається на:

- пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України (суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку);

- пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України (відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах).

Верховний Суд своєю ухвалою від 20 квітня 2023 року касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокатеса Забара А. В., залишив без руху та надав строк для усунення недоліків, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення цієї ухвали. Запропонував заявниці подати уточнену редакцію касаційної скарги із визначеною підставою касаційного оскарження судового рішення, передбачені частиною другою

статті 389 ЦПК України, а також копії уточненої редакції касаційної скарги відповідно до кількості учасників справи. Попередив про наслідки невиконання вимог вказаної ухвали.

У травні 2023 року до Верховного Суду від ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокатеса Забара А. В., надійшла заява про усунення недоліків, до якої додана уточнена касаційна скарга із визначеною підставою касаційного оскарження судових рішень.

В уточненій касаційній скарзі як на підставу касаційного оскарження судових рішень заявниця посилається на пункт 3 частини другої

статті 389 ЦПК України (відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах).

Уточнена касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій неправильно застосували до спірних правовідносин статей 319

та 344 ЦК України і не врахували, що позивачка правомірно вселилася до спірної квартири, що підтверджується показами свідків, а також те, що власність зобов`язує. Отже, відсутні підстави для відмови у задоволенні позову.

Доводи інших учасників справи

У червні 2023 року Дніпровська міська рада подала відзив на касаційну скаргу, вказуючи на те, що судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій є законними і обґрунтованими, всі висновки судів відповідають встановленим обставинам справи, а тому підстави для їх скасування відсутні.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди установили, що 28 травня 1981 року ОСОБА_2 звернулася до органів приватизації із заявою, в якій просила оформити право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Відповідно до розпорядження органу приватизації від 29 вересня 1993 року вирішено оформити право власності на квартиру АДРЕСА_1 , за ОСОБА_2 .

Бабушкінський районний суд міста Дніпропетровська своїм рішенням

від 27 грудня 2012 року у справі 403/4569/12 заяву Дніпропетровської міської ради в особі Комунального підприємства «Бюро обліку майнових прав та діяльності з нерухомістю» Дніпропетровської міської ради

(далі - КП «БОМПДН» Дніпропетровської міської ради) задовольнив. Визнав спадщину, що відкрилась після смерті ОСОБА_3 , та складається з квартири АДРЕСА_1 , відумерлою. Передав квартиру АДРЕСА_1 у комунальну власність територіальної громади міста в особі Дніпропетровської міської ради.

Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право комунальної власності на вказану квартиру за Дніпровською міською радою зареєстроване 31 березня 2021року.

Виконавчий комітет Дніпропетровської міської ради своїм рішенням

від 21 серпня 2013 року № 324 «Про прийняття у комунальну власність територіальної громади міста та визначення балансоутримувача деяких об`єктів нерухомого майна» квартиру АДРЕСА_1 прийняв у комунальну власність та балансоутримувачем цього майна визначив КП «Жилсервіс-2» Дніпропетровської міської ради.

Згідно з актом про підтвердження фактичного місця проживання особи

від 29 серпня 2018 року ОСОБА_1 проживає з 2003 року по день складання акта в квартирі АДРЕСА_1 .

Відповідно до довідки Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Тополя-2, Б.26» від 20 лютого 2018 року про фактичне місце проживання, ОСОБА_1 дійсно фактично проживає в квартирі АДРЕСА_1 , своєчасно сплачує комунальні платежі, підтримує житло в належному стані та веде домашнє господарство, здійснює поточні та капітальні ремонти.

Згідно зі звітом про оцінку від 23 лютого 2018 року ринкова вартість однокімнатної квартири АДРЕСА_1 становила 177 000 грн.

Також судами досліджений договір від 02 квітня 2017 року № 0204/17 на монтаж натяжної стелі в квартирі АДРЕСА_1 , укладений ОСОБА_1

з ФОП ОСОБА_4 ; договір від 31 жовтня 2016 року № 508003

про виготовлення, доставлення і установку металопластикових виробів

у вказаній квартирі, укладений ОСОБА_1 з ТОВ «Підприємство «Монтажбуд».

Також ОСОБА_1 надала квитанції про сплату за комунальні послуги за платника ОСОБА_2 за період 2016-2018 року.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження

в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Пунктом 4 частини першої статті 396 ЦПК України передбачено, що зазначено, що суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження виявилося, що Верховний Суд у своїй постанові вже викладав висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, або відступив від свого висновку щодо застосування норми права, наявність якого стала підставою для відкриття касаційного провадження, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку, коли Верховний Суд вважає за необхідне відступити від такого висновку).

Аналіз пункту 4 частини першої статті 396 ЦПК України свідчить, що якщо після відкриття касаційного провадження виявилося, що Верховний Суд у своїй постанові вже викладав висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, то касаційне провадження підлягає закриттю.

У справі, яка переглядається, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходячи з того, що, оскільки позивачкою не доведено усіх обставин, передбачених статтею 344 ЦК України, необхідних для набуття права власності за набувальною давністю, позивачка не є добросовісним набувачем спірної квартири, та весь час знала про те, що власником квартир була Дніпровська міська рада, а відкритість і безперервність користування спірним нерухомим майном не є достатніми підставами для набуття права власності на нього за правилами

статей 319 та 344 ЦК України, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Подібні за змістом висновки зроблено Верховним Судом у постановах

від: 17 червня 2021 року у справі № 457/742/17 (провадження

№ 61-880св21), 23 вересня 2021 року у справі № 206/1759/20 (провадження № 61-9602св21), 28 квітня 2022 року у справі № 449/570/19 (провадження

№ 61-3711св21), 24 жовтня 2022 року у справі № 161/2908/21 (провадження № 61-454св22), що свідчить про сталість судової практики у спірних правовідносинах.

Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Частинами першою, четвертою статті 344 ЦК України передбачено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може

будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом

статті 2 ЦК України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Проте не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним.

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до

статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац другий частини третьої

статті 344 ЦК України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.

Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у ЦК України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.

Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

У постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18) Верховний Суд зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18) не знайшла підстав для відступу від наведених висновків Верховного Суду, оскільки за змістом частини першої статті 344 ЦК України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном на певних правових підставах, які в подальшому відпали, подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Адже володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.

У цій справі уточнена касаційна скарга подана та касаційне провадження відкрито з підстав, передбачених пунктом 3 частини другої

статті 389 ЦПК України, а саме неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права у випадку відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування статей 319

та 344 ЦК України у подібних правовідносинах.

Проте, зазначена підстава касаційного оскарження не знайшла свого підтвердження, під час перегляду справи в межах доводів касаційної скарги, оскільки після відкриття касаційного провадження виявилося, що Верховний Суд у своїх постановах вже викладав висновок щодо питання застосування статей 319 та 344 ЦК України у таких правовідносинах.

Суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку.

Крім того, Верховний Суд не вважає за необхідне відступити від такого висновку.

ЄСПЛ зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (рішення ЄСПЛ від 21 жовтня 2010 року у справі «Дія 97» проти України», заява № 19164/04).

Таким чином, касаційне провадження, що відкрите на підставі пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК України, підлягає закриттю.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Зважаючи на те, що Верховний Суд у своїй постанові вже викладав висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку, касаційне провадження у цій справі підлягає закриттю згідно із пунктом 4 частини першої статті 396 ЦПК України.

Керуючись статтею 260, пунктом 4 частини першої статті 396 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційне провадження у справі № 200/14281/18 за позовом ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради про визнання права власності за набувальною власністю, за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокатеса Забара Альона Володимирівна, на рішення Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська від 03 листопада 2022 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 28 березня 2023 року закрити, з підстав передбачених пунктом 4 частини першої статті 396 ЦПК України.

Ухвала суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:І. М. Фаловська В. В. Сердюк В. А. Стрільчук