Постанова

Іменем України

07 червня 2023 року

м. Київ

справа № 515/723/21

провадження № 61-11792св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Коломієць Г. В., Лідовця Р. А., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Тузлівська сільська рада Білгород-Дністровського району Одеської області,

третя особа - відділ освіти, культури та спорту Тузлівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Одеського апеляційного суду від 24 жовтня 2022 року у складі колегії суддів: Базіль Л. В.,

Воронцової Л. П., Полікарпової О. М.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом

до Тузлівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, третя особа - відділ освіти, культури та спорту Тузлівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, про стягнення заробітної плати.

Позов мотивовано тим, що рішенням Татарбунарського районного суду Одеської області від 20 червня 2019 року у справі № 515/1711/18

ОСОБА_1 поновлено на посаді директора комунального закладу Тузлівського навчально-виховного комплексу «Загальноосвітня школа I - III ступеня-ліцей».

На виконання цього рішення Тузлівською сільською радою Одеської області 28 лютого 2020 року прийнято розпорядження, яким ОСОБА_1 поновлено на посаді директора комунального закладу Тузлівського навчально-виховного комплексу «Загальноосвітня школа I - III ступеня-ліцей» та 03 березня 2020 року внесено відомості про керівника до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців

та громадських формувань. Зазначені відомості були внесені в трудову книжку позивача.

Позивач посилалась на те, що вона з 28 лютого 2020 року відповідно

до трудового розпорядку комунального закладу Тузлівського навчально-виховного комплексу «Загальноосвітня школа I - III ступеня-ліцей» перебувала на своєму робочому місці, проте з цього приводу жодні відомості в облікових документах щодо її наявності на робочому місці

не відображались та жодні дії з нарахування та як наслідок виплати заробітної плати не здійснювались.

На думку ОСОБА_1 , за період з 01 березня 2020 року по 31 березня 2021 рік їй не виплачено відповідачем заробітну плату у розмірі

320 015,52 грн, у зв`язку із чим вона має право на компенсація

за несвоєчасну виплату заробітної плати у розмірі 124 306,27 грн.

З урахуванням викладеного, ОСОБА_1 просила суд стягнути

з Тузлівської сільської ради Татарбунарського району Одеської області

на її користь заробітну плату в розмірі 320 015,52 грн, а також компенсацію за несвоєчасну виплату заробітної плати - 124 306,27 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Татарбунарського районного суду Одеської області

від 06 грудня 2021 року у складі судді Тимошенка С. В. позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з Тузлівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області на користь ОСОБА_1 заробітну плату в розмірі 320 015,52 грн.

Стягнуто з Тузлівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області на користь ОСОБА_1 компенсацію за несвоєчасну виплату заробітної плати у розмірі 124 306,27 грн.

Допущено негайне виконання рішення суду в частині стягнення заробітної плати, але не більше ніж за один місяць.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що рішення Татарбунарського районного суду Одеської області від 20 червня 2019 року у справі № 515/1711/18, яким ОСОБА_1 поновлено на посаді директора комунального закладу Тузлівського навчально-виховного комплексу «Загальноосвітня школа I - III ступеня-ліцей» відповідачем виконано, а тому, на думку суду першої інстанції, ураховуючи положення статті 94 КЗпП України позивач має право на оплату своєї праці, а також ураховуючи те, що відповідач допустив порушення строків виплати заробітної плати позивач має право на компенсації за несвоєчасну виплату заробітної плати.

20 липня 2022 року голова Тузлівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області Покровщук Л. В. зверталась

до Тарарбунарського районного суду Одеської області із заявою про поновлення пропущеного строку на подання заяви про перегляд заочного рішення та про перегляд заочного рішення суду.

Ухвалою Татарбунарського районного суду Одеської області від 04 серпня 2022 року поновлено Тузлівській сільській раді Дністровського району Одеської області строк на подання заяви про перегляд заочного рішення Татарбунарського районного суду Одеської області від 06 грудня 2021 року. Заяву голови Тузлівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області Покровщук Л. В. про перегляд заочного рішення Татарбунарського районного суду Одеської області від 06 грудня 2021 року залишено без задоволення.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Одеського апеляційного суду від 24 жовтня 2022 року апеляційну скаргу Тузлівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області задоволено. Заочне рішення Татарбунарського районного суду Одеської області від 06 грудня 2021 року скасовано

й ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог

ОСОБА_1 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що право

на отримання заробітної плати у визначеному трудовим договором розмірі має працівник, який фактично допущений і виконує посадові обов`язки, тобто свою роботу, за яку йому належить грошова винагорода.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що позивач після поновлення

її на роботі рішенням Татарбунарського районного суду Одеської області

від 20 червня 2019 року, залишеним без змін ухвалою Одеського апеляційного суду від 16 січня 2020 року у справі № 515/1711/18 фактично трудові обов`язки не виконувала, а тому, на думку суду апеляційної інстанції, підстав для стягнення заробітної плати за фактично відпрацьований час немає.

Працівник, якого незаконно звільнено і рішення про його поновлення

на роботі не виконано у повному обсязі, не має права на заробітну плату, оскільки фактично не виконує роботу, а отже положення законодавства про оплату праці на ці правовідносини не поширюються, натомість застосуванню підлягає стаття 236 КЗпП України.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

У листопаді 2022 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, зокрема: в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 19 грудня 2020 року у справі № 2340/3865/18 та від 08 лютого

2022 року у справі № 755/12623/19, а також не дослідив зібрані у справі докази (пункти 1 та 4 частини другої статті 389 ЦПК України, пункт 1

частини третьої статті 411 ЦПК України), просить скасувати оскаржуване судове рішення та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції не звернув уваги на те, що ОСОБА_1 звільнена з посади директора комунального закладу Тузлівського навчально-виховного комплексу «Загальноосвітня школа I - III ступеня-ліцей» не була, розпорядження сільського голови Тузлівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області з цього приводу

не виносилось, а тому, на думку ОСОБА_1 , суд апеляційної інстанцій помилково не застосував до спірних правовідносин положення

статті 94 КЗпП України.

На думку ОСОБА_1 , суд апеляційної інстанції не дослідив докази

та не надав їм правової оцінки, а також не зазначив у своєму рішенні мотиви їх прийняття або відхилення, що були надані позивачем: акт інспекційного відвідування Тузлівської сільської ради Одеської області

від 18 вересня 2020 року № ОД 87/2164/АВ за фактами порушення виплати заробітної плати ОСОБА_1 на посаді директора, припис про усунення недоліків та акт інспекційного відвідування Тузлівської сільської ради Одеської області від 13 квітня 2021 року № ОД 177/370/АВ за фактом порушення вимог із виплати заробітної плати, складених Головним управлінням Держпраці в Одеській області.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 02 лютого 2023 року відкрито касаційне провадження та витребувано матеріали справи із Татарбунарського районного суду Одеської області.

У лютому 2023 року до Верховного Суду надійшли матеріали справи.

Ухвалою Верховного Суду від 28 лютого 2023 року справу призначено

до розгляду.

У березні 2023 року до Верховного Суду надійшов відзив Тузлівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області

на касаційну скаргу.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Рішенням Татарбунарського районного суду Одеської області від 20 червня 2019 року, залишеним без змін ухвалою Одеського апеляційного суду

від 16 січня 2020 року у справі № 515/1711/18, ОСОБА_1 поновлено

на роботі на посаді директора комунального закладу Тузлівського навчально-виховний комплекс «Загальноосвітня школа I-III ступеня-ліцей» Татарбунарського району Одеської області.

28 лютого 2020 року сільським головою Тузлівської сільської ради Татарбунарського району Одеської області видано розпорядження № 1 про поновлення ОСОБА_1 на посаді директора комунального закладу Тузлівського навчально-виховний комплекс «Загальноосвітня школа

I-III ступеня-ліцей».

03 березня 2020 року внесено відомості про керівника ОСОБА_1

до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 фактично чинились перешкоди у допуску до роботи, а саме установчі документи, печатки, штампи та інші документи їй не передавались, у зв`язку із чим вона вимушена була звертатися 03 березня 2020 року та 20 березня 2020 року

до правоохоронних органів.

Відповідно до рішення IX сесії першого скликання Тузлівської сільської ради Татарбунарського району Одеської області від 10 квітня 2020 року № 782-1 вирішено скасувати розпорядження сільського голови Тузлівської сільської ради від 28 лютого 2020 року № 1 «Щодо виконання рішення Татарбунарського районного суду від 20 червня 2020 року у справі

№ 515/1711/18 про визнання протиправним розпорядження та поновлення на роботі ОСОБА_1 »

Цим же рішенням скасовано запис від 28 лютого 2020 року № 12 у трудовій книжці ОСОБА_1 «Запис № 11 недійсний, поновлена на попередній роботі».

Рішенням IX сесії першого скликання Тузлівської сільської ради Татарбунарського району Одеської області від 10 квітня 2020 року № 783-1 вирішено скасувати розпорядження сільського голови Тузлівської сільської ради від 28 лютого 2020 року № 2 «Про звільнення з займаної посади директора комунального закладу Тузлівського навчально-виховний комплекс «Загальноосвітня школа I-III ступеня-ліцей» ОСОБА_2 .

Пунктом 2 цього ж рішення директору комунального закладу Тузлівського навчально-виховний комплекс «Загальноосвітня школа I-III ступеня-ліцей» ОСОБА_2 внести зміни до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Згідно табелів обліку використання робочого часу педагогів, посаду директора Тузлівського навчально-виховного комплексу займала ОСОБА_2 .

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження

у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права

у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду

та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено,

що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції у межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального

чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог

і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Частина перша статті 235 КЗпП України передбачає, що в разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Виходячи з розуміння роботи як регулярно виконуваної працівником діяльності, обумовленої трудовим договором, поновлення на роботі також включає допущення працівника до фактичного виконання трудових обов`язків, тобто створення умов, за яких він може їх здійснювати у порядку, що мав місце до незаконного звільнення.

Виконання рішення про поновлення на роботі вважається закінченим

з моменту фактичного допуску працівника, поновленого на роботі рішенням суду, до виконання попередніх обов`язків на підставі відповідного акта органу, який раніше прийняв незаконне рішення про звільнення або переведення працівника. При цьому мається на увазі не формальне,

а фактичне забезпечення поновленому працівнику доступу до роботи

і можливості виконання своїх обов`язків.

Отже, виконання рішення про поновлення на роботі вважається закінченим з моменту видачі наказу про поновлення працівника на роботі

та фактичного допуску працівника, поновленого на роботі рішенням суду,

до виконання попередніх обов`язків. При цьому мається на увазі

не формальне, а фактичне забезпечення поновленому працівнику доступу до роботи і можливості виконання своїх обов`язків. Невчинення роботодавцем усіх дій, які включають у себе виконання рішення суду про поновлення на роботі, є підставою для покладення на нього відповідальності, визначеної статтею 236 КЗпП України.

Подібні висновки, викладені Верховним Судом у постановах від 06 грудня 2018 року у справі № 465/4679/16, від 26 лютого 2020 у справі № 702/725/17, від 17 червня 2020 року у справі № 521/1892/18 та від 16 вересня 2020 у справі № 709/1465/19.

Стаття 94 КЗпП України закріплює, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці

та господарської діяльності підприємства, установи, організації

і максимальним розміром не обмежується.

Аналіз зазначеної норми матеріального права дає підстави для висновку, що право на отримання заробітної плати у визначеному трудовим договором розмірі має працівник, який фактично допущений і виконує посадові обов`язки, тобто свою роботу, за яку йому належить грошова винагорода.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд апеляційної інстанції, встановив неповне виконання роботодавцем рішення суду про поновлення ОСОБА_1 на посаді директора КЗ Тузлівського навчально-виховний комплекс «Загальноосвітня школа I-III ступеня-ліцей»,

а саме, в частині її фактичного допуску до роботи, надання ОСОБА_1 саме цієї роботи, яку вона виконувала до незаконного звільнення, надання їй можливості виконувати ті обов`язки, які вона виконувала до незаконного звільнення, створення належних умов праці.

Разом із цим ураховуючи те, що будучи звільненою з посади директора

КЗ Тузлівського навчально-виховний комплекс «Загальноосвітня школа I-III ступеня-ліцей», позивач працювала на посаді асистента вчителя у цьому закладі у зазначений період, суд апеляційної інстанції обґрунтовано вважав, що до спірних правовідносин підлягає застосуванню положення статті 236 КЗпП України, проте їх не застосував.

При цьому суд апеляційної інстанції дійшов передчасного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у повному обсязі, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 236 КЗпП України в разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Як убачається зі змісту заявленого позову, позивач посилалася на те, що відповідач не допустив її саме до виконання обов`язків директора, і за фактами порушення виплати заробітної плати ОСОБА_1 на посаді директора, був складений Головним управлінням Держпраці в Одеській області припис про усунення недоліків та акт інспекційного відвідування Тузлівської сільської ради Одеської області від 13 квітня 2021 року № ОД 177/370/АВ.

Оскільки доказів своєчасного виконання рішення суду про поновлення позивача на посаді директора КЗ Тузлівського навчально-виховного комплексу «Загальноосвітня школи І - ІІІ ступня-ліцей» сторонами у справі не надано, а також ураховуючи те, що позивач будучи звільненою з посади директора працювала в указаний нею період у відповідача на посаді асистента вчителя у цьому закладі і отримувала заробітну плату за цю виконану нею роботу, суд апеляційної інстанції поза увагою залишив те, що виплаті на користь ОСОБА_1 підлягає різниця в заробітку за час затримки виконання судового рішення, ухваленого у справі № 515/1711/18, яким її поновлено на посаді директора КЗ Тузлівського навчально-виховного комплексу «Загальноосвітня школи І - ІІІ ступня-ліцей».

Виходячи із довідок про розмір заробітної плати за період із 01 березня 2020 року по 31 березня 2021 року позивачем на посаді асистента вчителя отримано 144 658,75 грн (а. с. 224, 225, т. 1).

Обставини щодо розміру середньоденної заробітної плати позивача

на посаді директора КЗ Тузлівського навчально-виховного комплексу «Загальноосвітня школи І - ІІІ ступня-ліцей» встановлені у рішенні Татарбунарського районного суду Одеської області від 20 червня 2019 року у справі № 515/1711/18.

Ураховуючи зазначене, колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку про те, що стягненню з відповідача на користь позивача підлягає заробіток

за відрахуванням отриманої позивачем заробітної плати за виконану нею роботу на посаді асистента учителя, що є різницею у заробітку за час затримки виконання судового рішення про поновлення ОСОБА_1

на посаді директора КЗ Тузлівського навчально-виховного комплексу «Загальноосвітня школи І - ІІІ ступня-ліцей» у розмірі 175 356,77 грн (320 015,52 грн - 144 658,75 грн = 175 356,77 грн), і отриманою нею заробітною платою за указаний період за виконання нею обов`язків

на посаді асистента вчителя.

Щодо вимог про виплату компенсації втрати частини доходу у зв`язку

з порушення строків виплат

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Статтею 34 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін

на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

Пунктами 2, 3 постанови Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159 «Про затвердження Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів

їх виплати» передбачено, що компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати проводиться

у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 1 січня 2001 року.

Компенсації підлягають такі грошові доходи, які одержують громадяни

в гривнях на території України і не мають разового характеру, в тому числі

і заробітна плата.

Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Ураховуючи зазначене колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку про те, що стягненню з відповідача підлягає компенсація втрати частини доходу у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати у розмірі

1 209,96 грн.

Згідно з частиною першою статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Щодо судових витрат

Відповідно до вимог статті 141 ЦПК України судовий збір покладається

на сторони пропорційно розміру задоволення позовних вимог.

Оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено на 39,73 %, а також ураховуючи те, що позивач звільнена від сплати судового збору

з відповідача на користь держави підлягає сплаті судовий збір за розгляд касаційної скарги у розмірі 5 295,87 грн.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Одеського апеляційного суду від 24 жовтня 2022 року змінити

в частині розміру стягнення суми середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі.

Стягнути з Тузлівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення

на роботі у розмірі 175 356 (сто сімдесят п`ять тисяч триста п`ятдесят шість) гривень 77 копійок.

Стягнути з Тузлівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області на користь ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходу у зв`язку із порушенням строків виплат у розмірі 1 209 (тисячу двісті дев`ять) гривень 96 копійки.

Стягнути з Тузлівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області в дохід держави судовий збір у розмірі 5 295 (п`ять тисяч двісті дев`яносто п`ять) гривень 87 копійок.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту

її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: Г. В. Коломієць

Р. А. Лідовець

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта