Справа № 748/3760/23
Провадження № 2/737/218/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2023 року смт Куликівка

Куликівський районний суд Чернігівської області у складі головуючого судді Рубаненко Н.Ю., за участі секретаря судового засідання Решітько А.Д.,

позивача ОСОБА_1 в режимі відеоконференції,

представника позивача - адовоката Кульгейко Л.Ю. в режимі відеоконференції,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Іванівка АГ», представник позивача адвокат Кульгейко Леся Юріївна,

про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію іншого речового права (права оренди) та повернення земельної ділянки,

інші учасники справи не з`явилися

ВСТАНОВИВ:

Адвокат Кульгейко Леся Юріївна, діючи від імені позивача ОСОБА_1 , звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Іванівка АГ» про скасування рішення державного реєстратора Реєстраційної служби Куликівського районного управління юстиції Чернігівської області Кияшко О.І. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень інд. №24127914 від 03.09.2015 року, на підставі якого здійснено державну реєстрацію права оренди земельної ділянки площею 2,6463 га, кадастровий номер :03:000:0379, розташованої на території Шестовицької сільської ради Чернігівського району Чернігівської області за ТОВ «Агрофірма «Іванівка АГ», зобов`язати ТОВ «Агрофірма «Іванівка АГ» повернути ОСОБА_1 земельну ділянку площею 2,6463 га, кадастровий номер :03:000:0379, а також стягнути з відповідача понесені позивачем судові витрати.

Позовні вимоги мотивує тим, що 14.02.2011 року між ОСОБА_2 та ТОВ «Агрофірма «Іванівка АГ» був укладений договір оренди землі № 39, предметом якого є земельна ділянка площею 2,6463 га, з кадастровим номером :03:000:0379.

ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , її спадкоємцем є позивач, який успадкував, зокрема, вищезазначену земельну ділянку. Після оформлення позивачем свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку працівниками відповідача йому було усно повідомлено, що Договір оренди землі № 39 укладено на 5 років і він набуває чинності після підписання сторонами та його державної реєстрації, а оскільки з їх слів, договір оренди був зареєстрований реєстраційною службою 03 вересня 2015 року, то і термін дії слід починати обраховувати з 03 вересня 2015 року, чим схилили позивача підписати 06.11.2019 року з відповідачем додаткову угоду до Договору оренди землі № 39 від 14.02.2011.

Оскільки зі сторони відповідача мало місце систематичне порушення термінів сплати орендної плати, тому в травні 2023 року ОСОБА_1 була витребувана у відповідача копія Договору оренди землі № 39 від 14.02.2021.

Відповідно до п. 37 Договору, цей договір набуває чинності після підписання сторонами та його державної реєстрації.

Проте у наданій ОСОБА_1 копії Договору відсутні відомості про здійснення державної реєстрації даного Договору.

Натомість відповідно до відомостей, зазначених у Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права від 10.02.2020, орендарем 03.09.2015 року за вказаним договором було зареєстровано право оренди.

03 серпня 2023 року позивачем на адресу відповідача рекомендованим листом була направлена заява, в якій він просив повернути йому земельну ділянку та утриматись від вчинення будь-яких дій, які би перешкоджали йому використовувати земельну ділянку, оскільки, як він вважає, Договір оренди №39 від 14.02.2011 року чинності не набув, а відповідач не набув прав орендаря, однак відповідач і надалі продовжує користуватися його земельною ділянкою.

Позовна заява надійшла до Куликівського районного суду Чернігівської області 26 вересня 2023 року .

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями 26.09.2023 року дану справу було передано на розгляд судді.

Ухвалою від 29 вересня 2023 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження в справі за правилами спрощеного позовного провадження.

Представником відповідача надано відзив на позовну заяву, в якому він просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог. Зазначає, що ні Договором, ні чинними на момент його укладення нормативними актами не встановлено строк, до спливу якого повинна була бути проведена державна реєстрація Договору в відділі регіональної філії «Центру ДЗК», крім того не встановлено, хто саме (орендар або орендодавець) повинен подати документи на державну реєстрацію.

У зв`язку зі зміною законодавства з 01 січня 2013 року із законодавства виключено норми про обов`язковість державної реєстрації договорів оренди землі.

Також просить суд застосувати строк позовної давності до заявлених позивачем вимог, початок перебігу якого починається з 06 листопада 2019 року, тобто з дати укладення додаткової угоди.

Позивач надав відповідь на відзив, в якій зазначає, що відповідач у відзиві визнає і не оспорює факт, що з моменту укладення Договору, тобто з 14.02.2011 року і до 01.01.2013 року, тобто майже протягом двох років відповідач не здійснював жодних дій щодо реєстрації Договору.

Разом з тим, проведення 15 вересня 2015 року державної реєстрації речового права оренди земельної ділянки на підставі спірного Договору не може підмінити державну реєстрацію самого договору, а тому не може впливати на момент набрання чинності договором оренди землі, укладеним до 01.01.2013 року.

Також позивач зазначає, що ним подано негаторний позов, тому ним не було пропущено строк позовної давності.

В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити з підстав, викладених у позові.

Відповідач в судове засідання не направив свого представника, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Суд, вислухавши учасників справи та дослідивши матеріали справи, вважає що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 14 лютого 2011 року ОСОБА_2 та ТОВ «Агрофірма «Іванівка АГ» підписали Договір оренди землі № 39.

Згідно з п. 2,6 Договору в оренду передається земельна ділянка з кадастровим номером :03:000:0379, загальною площею 2,6463 га. Договір укладено на 5 років.

Згідно з п. 15 Договору передача земельної ділянки орендарю здійснюється у 7-дений строк після державної реєстрації цього договору за актом її приймання-передачі.

Відповідно до з п. 37 Договору цей договір набуває чинності після підписання сторонами та його державної реєстрації (а.с.27). Отже, сторони в договорі визначили умови набуття ним чинності.

14 лютого 2011 року складено акт прийому-передачі земельної ділянки, згідно з яким ОСОБА_2 передає земельну ділянку, а ТОВ «Агрофірма «Іванівка АГ», в особі директора ОСОБА_3 приймає земельну ділянку на термін 5 років в належному стані (а.с.16).

Зі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 05 листопада 2019 року № 3-1099, яке видане державним нотаріусом Чернігівської районної державної нотаріальної контори Кравченко Т.В., встановлено, що спадкоємцем зазначено в заповіті майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 є її онук ОСОБА_1 , який, зокрема, успадкував земельну ділянку з кадастровим номером :03:000:0379, загальною площею 2,6463 га (а.с.11).

Право власності ОСОБА_1 на вищезазначену земельну ділянку також підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.13).

06 листопада 2019 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Агрофірма «Іванівка АГ» укладено Додаткову угоду до Договору оренди землі № 39 від 14.02.2011 року, в якій зокрема, зазначено, що Договір оренди землі діє до 31.12.2025 року (а.с.18).

З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права (індексний номер витягу 199565428 від 10.02.2020) встановлено, що 03 вересня 2015 року державним реєстратором Реєстраційної служби Куликівського районного управління юстиції Чернігівської області Кияшко О.І. зареєстровано за ТОВ «Агрофірма «Іванівка АГ» право оренди земельної ділянки з кадастровим номером :03:000:0379, площею 2,6463 га. Підстава виникнення договір оренди землі № 39 від 14.02.2011 (а.с.19).

03 серпня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до ТОВ «Агрофірма «Іванівка АГ» із заявою, в якій просив повернути йому земельну ділянку з кадастровим номером :03:000:0379, площею 2,6463 га, оскільки Договір оренди землі №39 від 14.02.2011 року не набув чинності, а отже, і додаткові угоди не могли набрати чинності та утриматись від вчинення будь-яких дій, які б перешкоджали йому використовувати вказану земельну ділянку (а.с.20-21).

Відповідно до ч.ч. 1, 9 ст. 93 Земельного кодексу України право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються законом.

Згідно зі ст. 18, 20 Закону України «Про оренду землі» (в редакції станом на день укладення договору оренди № 39 від 14.02.2011) договір оренди землі набуває чинності після його державної реєстрації. Укладений договір оренди землі підлягає державній реєстрації.

Право оренди земельної ділянки виникає з дня державної реєстрації цього права відповідно до закону, що регулює державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Згідно з ч. 3 ст. 640 Цивільного кодексу України (в редакції станом на день укладення договору оренди № 39 від 14.02.2011) договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації з моменту державної реєстрації.

Таким чином, з наведеного слідує, що укладений 14.02.2011 Договір оренди № 39 між ТОВ «Агрофірма «Іванівка АГ» та ОСОБА_2 підлягав державній реєстрації для набрання чинності, тому право оренди земельної ділянки у ТОВ «Агрофірма «Іванівка АГ» мало виникнути лише після державної реєстрації вказаного договору оренди.

Враховуючи, що Договір оренди землі, підписаний в 2011 році не було зареєстровано в установленому законом порядку до 2013 року, тому подальша реєстрація права оренди земельної ділянки за відповідачем на підставі вказаного договору не впливає на набрання ним чинності і такий договір вважається неукладеним.

Крім того, враховуючи, що Договір оренди землі № 39 від 14.02.2011 не набрав чинності, тому й відповідно укладені Додаткові угоди до вказаного договору не могли набрати чинності.

Аналогічні висновки викладені у постанові Великої палати Верховного Суду від 23 червня 2020 року по справі № 696/1693/15-ц, де зазначено наступне:

«У цивільній справі, що переглядається Великою палатою Верховного Суду, суди попередніх інстанцій установили, що на підставі договору оренди землі від 16 вересня 2010 року позивач передала спірну земельну ділянку в оренду ДСП "Агрокомплекс" строком на 5 років. Цим договором оренди передбачено, що він набуває чинності після підписання сторонами та його державної реєстрації. При цьому його пунктом 19 передбачено, що орендар повинен здійснити державну реєстрацію договору у місячний термін. Отже, момент набрання чинності договору оренди землі сторони визначили та пов`язали з моментом державної реєстрації. Такі умови договору відповідають статті 18 Закону N 161-XIV, чинній на час виникнення спірних правовідносин".

З 01 січня 2013 року набрали чинності зміни, внесені Законом України від 11 лютого 2010 року N 1878-VI "Про внесення змін до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", якими з тексту статей 182, 640, 657, 732, 745 ЦК України виключено посилання щодо державної реєстрації правочинів, а із Закону України "Про оренду землі" були виключені статті 18 та 20 про обов`язковість державної реєстрації договорів оренди землі, а тому після 01 січня 2013 року відповідач не міг зареєструвати спірний правочин.

Разом з тим, Велика палата Верховного Суду дійшла висновку, що проведення після 01.01.2013 року державної реєстрації речового права оренди земельної ділянки на підставі договору оренди землі, укладеного до 2013 року не може підмінити державну реєстрацію самого договору (державна реєстрація речового права не є державною реєстрацією договору оренди землі), а тому не може впливати на момент набрання чинності таким договором оренди землі.

Крім того, Велика палата Верховного Суду звертає увагу, що оскільки додаткові угоди є невід`ємною частиною договору оренди землі, а основний договір чинності не набрав, не могли набрати чинності і додаткові угоди.

Щодо тверджень сторони відповідача про те, що позивачем пропущений трирічний строк позовної давності, який повинен був відраховуватись, починаючи з 06 листопада 2019, тобто з дати укладення додаткової угоди до Договору та закінчився 06 листопада 2022 року, суд зазначає наступне.

Згідно з п. 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії.

З 24 лютого 2022 року в Україні запроваджено військовий стан який діє і на даний час.

Крім того, згідно з п. 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

З 12 березня 2020 року в Україні було запроваджено карантин з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), який було скасовано з 01 липня 2023 року.

Таким чином, позивачем не було пропущено строк позовної давності.

Зважаючи на вищевикладене, суд приходить до висновку, що необхідно скасувати рішення державного реєстратора Реєстраційної служби Куликівського районного управління юстиції Чернігівської області Кияшко О.І. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень інд. №24127914 від 03.09.2015 року, на підставі якого здійснено державну реєстрацію права оренди земельної ділянки площею 2,6463 га, кадастровий номер :03:000:0379 за відповідачем, а також зобов`язати ТОВ «Агрофірма «Іванівка АГ» повернути позивачу зазначену земельну ділянку.

Щодо заявлених позивачем судових витрат, необхідно зазначити, що відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

У відповідності до ч. 8 ст.141ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

До витрат, пов`язаних з розглядом справи належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно зі ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

За змістом наведених законодавчих приписів необхідною умовою для вирішення питання про компенсацію витрат на професійну правничу допомогу є наявність доказів, які підтверджують фактичне здійснення таких витрат учасником справи.

Так, на підтвердження заявлених судових витрат стороною позивача подано до суду:

1. Договір про надання професійної правничої допомоги №1/9/23 від 01 вересня 2023 року. За даним Договором адвокат Кульгейко Л.Ю. зобов`язується надавати за плату професійну правничу допомогу Заліському І.М. з питання повернення земельної ділянки кадастровий номер :03:000:0379 та скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію іншого речового права (права оренди). За надання правової допомоги Клієнт сплачує Адвокату гонорар (винагороду) у розмірі 15 000 грн (а.с.25).

2. Попередній (орієнтовний) розрахунок суми витрат на професійну правничу допомогу, які понесено позивачем у зв`язку з розглядом справи за договором №1/9/23 від 01.09.2023, згідно з яким надано наступні послуги:

1) Вивчення вихідних матеріалів по справі та аналіз правового становища клієнта; його юридична консультація; укладення договору про надання професійної правничої допомоги - 6 години, вартість 3 000 грн.

2) Складання позовної заяви з вивченням судової практики ВС та ВП ВС - 30 годин, вартість 12 000 грн.

Загальна вартість послуг з правничої допомоги становить 15 000 грн (а.с.28).

3. Акт про прийняття-передачу правових послуг від 08.09.2023 за договором №1/9/23 від 01.09.2023, в якому загальна вартість послуг становить 15 000 грн (а.с.29).

4. Квитанція до прибуткового касового ордера №8/9/23 від 08.09.2023, згідно з якою адвокат Кульгейко Л.Ю. отримала від ОСОБА_1 15 000 грн. за Договором №1/9/23 від 01.09.2023 (а.с.30).

Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України, заява № 19336/04, п. 269).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Відповідно до вимог ст. 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті (щодо співмірності витрат) суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами.

Стороною відповідача не подано жодних доказів неспівмірності витрат, заявлених стороною позивача до стягнення, клопотання про зменшення витрат від відповідача не надходило.

Суд надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства. Саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування таких витрат одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

У постанові по справі №308/15007/15-ц від 15.05.2019 року Верховний Суд дійшов висновку, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки тощо).

Якщо сторона документально доведе, що вона понесла витрати на правову допомогу, а саме: буде надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні цих витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. Відповідна позиція Верховного Суду викладена у постанові № 686/31892/19 від 28.09.2023 року.

Критерії оцінки поданих заявником доказів суд установлює самостійно в кожній конкретній справі, виходячи з принципів верховенства права та пропорційності, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, що суди застосовують як джерело права згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Обов`язком сторін є доведення тих обставин, на які вони посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Із змісту Договору про надання правничої (правової) допомоги від 01 вересня 2023 року вбачається, що позивачу надавалася професійна правнича допомога адвокатом Кульгейко Л.Ю., розмір витрат на яку, враховуючи всі обставини справи, суд вважає розумним та необхідним, факт оплати і суму підтверджено належними та допустимими доказами.

За таких обставин, враховуючи вищенаведене, а також відсутність зі сторони відповідача клопотань про зменшення відповідних витрат на професійну правничу допомогу, з відповідача необхідно стягнути сплачені позивачем ОСОБА_1 та документально підтверджені витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 15 000 грн.

Також відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача необхідно стягнути сплачений позивачем судовий збір у розмірі 2 147 гривень 20 копійок.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 141, 263-265, 268, 279, 354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги задовольнити.

Скасувати рішення державного реєстратора Реєстраційної служби Куликівського районного управління юстиції Чернігівської області Кияшко О.І. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень інд. №24127914 від 03.09.2015 року, на підставі якого здійснено державну реєстрацію права оренди земельної ділянки площею 2,6463 га, кадастровий номер :03:000:0379, розташованої на території Шестовицької сільської ради Чернігівського району Чернігівської області за Товариство з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Іванівка АГ».

Зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Іванівка АГ» повернути ОСОБА_1 земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 2,6463 га, кадастровий номер :03:000:0379, розташованої на території Шестовицької сільської ради Чернігівського району Чернігівської області.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Іванівка АГ» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 2 146 (дві тисячі сто сорок шість) гривень 20 копійок та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 15 000 (п`ятнадцять тисяч) гривень.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Чернігівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 .

Представник позивача: адвокат Кульгейко Леся Юріївна, свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю серії ЧН № 000535 від 02.11.2018 року, Чернігівська область, Чернігівський район, с. Красне, вул. Миру, буд. 57.

Відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Іванівка АГ», , місце знаходження: Чернігівська область, Чернігівський район, с. Красне, вул. Садова, буд. 26-А.

Повний текст рішення складено 08 грудня 2023 року.

Суддя Н. Ю. Рубаненко