Дата документу 06.12.2023 Справа № 333/2844/23
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 333/2844/23 Головуючий у 1 інстанції: Ковальова Ю.В.
Провадження № 22-ц/807/2252/23 Суддя-доповідач: Маловічко С.В.

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2023 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: Маловічко С.В.

суддів: Гончар М.С.

Подліянової Г.С.

за участі секретаря: Камалової В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 03 серпня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» про визнання незаконним та скасування рішення про державну реєстрацію права власності,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» про визнання незаконним та скасування рішення про державну реєстрацію права власності.

В обґрунтування позову зазначено, що ОСОБА_1 з 2007 року є власником та постійно проживає у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Між позивачем та АКЦІОНЕРНИМ КОМЕРЦІЙНИМ ІННОВАЦІЙНИМ БАНКОМ «УКРСИББАНК» з метою забезпечення виконання усіх грошових зобов`язань позивача за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 27.04.2007 та договору про надання споживчого кредиту № 0/2 від 27.04.2007 було укладено договір іпотеки № 0/3 від 27.04.2007, посвідчений 27.04.2007 приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Буцикіною Лілію Олексіївною та зареєстрований за № 1101. Предметом іпотеки за договором іпотеки є вказаний жиитловий будинок.

У березні поточного року під час підготовки документів для оформлення права власності на земельну ділянку за вказаною вище адресою позивач випадково дізналась, що 16.12.2015 на підставі рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кобелєвої Алли Михайлівни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 27135886 від 16.12.2015, було здійснено державну реєстрацію права власності на будинок за ТОВАРИСТВОМ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «КЕЙ-КОЛЕКТ».

Водночас дії відповідача, так само як і дії та рішення нотаріуса щодо державної реєстрації права власності на будинок за відповідачем є незаконними з нижчевикладених підстав.

Так, оскільки відповідач не є іпотекодержателем за договором іпотеки, а докази того, що банк коли-небудь передавав йому свої права за конкретним договором іпотеки, відсутні, то само право відповідача звертати стягнення за договором іпотеки на предмет іпотеки (будинок) шляхом набуття права власності на нього є непідтвердженим, а відтак рішення нотаріуса та державна реєстрація права власності на будинок за відповідачем є незаконними.

Вказує, що у приватного нотаріуса були відсутні повноваження здійснювати державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки та приймати відповідне рішення без вчинення будь-якої нотаріальної дії. Також на час укладення договору іпотеки (27.04.2007) та, відповідно, виникнення на його підставі цивільних правовідносин між позивачем та банком, діяла редакція ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку», яка чітко встановлювала, що єдиною правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Тому за відсутності окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя приватний нотаріус не мала правових підстав для реєстрації права власності на будинок за договором іпотеки, що свідчить про незаконність рішення нотаріуса, прийнятого на користь відповідача.

Також порушено порядок звернення стягнення на предмет іпотеки. Так, ніякої письмової вимоги чи повідомлення, передбачених ч. 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку», п. 4.3 та п. 5.1 договору іпотеки, позивач не отримувала. Таке порушення унеможливлює застосовування позасудового способу задоволення вимог іпотеко-держателя та незаконність відповідного рішення нотаріуса.

Згідно з ч. 3 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, чинній на час укладення договору іпотеки) передбачалось, що іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. В порушення даних приписів закону, ніяка оцінка будинку як предмета іпотеки не проводилась, оскільки жоден суб`єкт оціночної діяльності з будинком, як об`єктом дослідження, не ознайомлювався (не оглядав) та, відповідно, не міг проаналізувати існуючий стан його використання, що є обов`язковими умовами для оцінювача під час проведення оцінки, закріпленими у п. 50, 51, 53 Національного стандарту № 1 «Загальні засади оцінки майна і майнових прав», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 10.09.2003 № 1440.

Зважаючи на вказані обставини та порушення, у позові позивач просила визнати незаконним та скасувати рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кобелєвої Алли Михайлівни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 27135886 від 16.12.2015, на підставі якого 16.12.2015 було здійснено державну реєстрацію права власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , за ТОВАРИСТВОМ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «КЕЙ-КОЛЕКТ», та стягнути з відповідача на користь позивача всі судові витрати, які остання понесла у зв`язку з розглядом справи.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 03 серпня 2023 року позовну заяву задоволено.

Визнано незаконним та скасовано рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кобелєвої Алли Михайлівни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 27135886 від 16.12.2015, на підставі якого 16.12.2015 було здійснено державну реєстрацію права власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , за Товариством з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект», .

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» на користь ОСОБА_1 судові витрати у виді сплаченого судового збору в сумі 1610,40 (одна тисяча шістсот десять гривень) 40 копійок, що складається із судового збору, сплаченого позивачем за подання позовної заяви у розмірі 1073,60 грн. та судового збору за подання заяви про забезпечення позову у розмірі 536,80 грн. та витрати на правову допомогу в сумі 19900 (дев`ятнадцять тисяч дев`ятсот гривень) 00 копійок.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, Товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що АТ «УкрСиббанк» повідомив позичальника та фінансового поручителя про відступлення прав вимоги і нового кредитора. Згода позичальника на зміну кредитора не потрібна. У позивача була наявна заборгованість, у договорі малось іпотечне застереження про право кредитора на звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку. Покладений на іпотекодержателя договором іпотеки та Законом України «Про іпотеку» обов`язок щодо письмового повідомлення за 30 днів до набуття права власності іпотекодавця про свій намір звернути стягнення на предмет іпотеки ТОВ « Кей Колект» виконало. Крім того, на думку апелянта, позивач не довів той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права раніше, а тому суд першої інстанції неправомірно не застосував положення статті 267 ЦК України.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 зазначила, що усі надані місцевому суду докази та повідомлені обставини, на які сторони посилались у позові та запереченнях на нього, були предметом дослідження та оцінки судом першої інстанції з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим їх повторного дослідження та оцінки апеляційним судом не потребується. Просить оскаржуване рішення залишити без задоволення.

В судове засідання апеляційного суду 06 грудня 2023 року відповідач свого представника не направив, хоча судову повістку доставлено до електронних кабінетів ТОВ «Кей-Колект» та його представника Федоренка Є.М. 15.11.2023р., тобто завчасно ( а.с. 212).

Судова повістка направлена на адресу приватного нотаріуса Кобелєвої А.М. повернулась без вручення із зазначенням «адресат відсутній за вказаною адресою». З матеріалів справи вбачається, що наказом Міністерства юстиції України від 07.02.20119р. № 366/5 анульовано свідоцтво, видане ОСОБА_2 , про право на зайняття нотаріальною діяльністю.

В судове засідання 06 грудня 2023 року з`явився представник позивача ОСОБА_1 адвокат Малишев О.В., який заперечив проти скарги відповідача, виклавши позицію, зазначену у відзиві на скаргу.

Колегія вважала за можливе відповідно до вимог ч. 2 статті 372 ЦПК України провести апеляційний розгляд справи за відсутності відповідача, який належним чином був повідомлений, та заяв і клопотань про відкладення справи від нього не надходило.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення адвоката Малишева О.В., перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що між ОСОБА_1 та АКЦІОНЕРНИМ КОМЕРЦІЙНИМ ІННОВАЦІЙНИМ БАНКОМ «УКРСИББАНК» з метою забезпечення виконання усіх грошових зобов`язань позивача за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 27.04.2007 та договору про надання споживчого кредиту № 0/2 від 27.04.2007 було укладено договір іпотеки № 0/3 від 27.04.2007, посвідчений 27.04.2007 приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Буцикіною Лілію Олексіївною та зареєстрований за № 1101.

Предметом іпотеки за договором іпотеки є будинок за адресою: АДРЕСА_1 .

Зазначений будинок до 16.12.2015 був зареєстрований за ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу 1099, 27.04.2007року.

Пунктами 2.1.1. та 2.1.2. договору іпотеки, укладеного 27 квітня 2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 , визначено, що у разі невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем зобов`язань за кредитним договором іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за рахунок предмету іпотеки в повному обсязі переважно перед іншими кредиторами; у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених цим договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання зобов`язань за кредитним договором, а у разі невиконання іпотекодавцем цієї вимоги звернути стягнення на предмет іпотеки.

Пунктом 4.1 договору іпотеки визначено, що звернення стягнення здійснюється іпотекодержателем у випадках, зазначених у підпунктах 2.1.1-2.1.2 цього договору іпотеки, або у разі порушення провадження у справі про відновлення платоспроможності іпотекодавця або у разі порушення іпотекодавцем будь-якого зобов`язання за цим договором, або будь-якого зобов`язання, що забезпечено іпотекою за цим договором.

Як передбачено пунктом 4.2 договору іпотеки, звернення стягнення здійснюється на підставі: рішення суду, виконавчого напису нотаріуса, застереження про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до пункту 4.3 договору іпотеки у випадках, зазначених в підпунктах 2.1.1-2.1.2 цього договору іпотеки іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю повідомлення, оформлене згідно до ст. 35 Закону України «Про іпотеку».

У разі невиконання іпотекодавцем вимог, зазначених у повідомлені, про яке йдеться в пункті 4.3, іпотекодержатель здійснює звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення за рішенням суду та виконавчим написом нотаріуса здійснюється відповідно до законодавства України. Звернення стягнення по застереженню про задоволення вимог іпотекодержателя здійснюється відповідно до розділу 5 цього договору іпотеки та відповідно до ст. 36 Закону України «Про іпотеку» (пункти 4.4, 4.5, 4.6 договору іпотеки).

У пункті 5.1 договору іпотеки визначено, що у разі настання обставин, зазначених в п. 4.1 цього договору іпотеки, Іпотекодержатель насилає рекомендованим листом іпотекодавцю повідомлення про застосування застереження про задоволення вимог іпотекодержателя. В повідомленні, про яке йдеться в п. 5.1, іпотекодержатель зазначає який зі способів задоволення вимог іпотекодержателя, що передбачені ч. 3 ст. 36 Закону України «Про іпотеку», застосовується іпотекодержателем для задоволення своїх вимог. У разі застосування передачі предмету іпотеки у власність іпотекодержателя як засобу задоволення вимог іпотекодержателя (абз. 3 ч. 3 ст. 36 Закону України «Про іпотеку») право власності переходить до іпотекодержателя з моменту отримання повідомлення, про яке йдеться в п. 5.1 цього договору іпотеки.

13.02.2012 року «УкрСиббанк» та TOВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» уклали Договір факторингу № 2 та Договір про відступлення права вимоги за договорами іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Саєнко Е.В 13.02.2012 року, згідно яких право вимоги за вищевказаним кредитним договором та договором іпотеки перейшло до ТОВ «КЕЙ- КОЛЕКТ».

У зв`язку з невиконанням ОСОБА_1 умов кредитного договору та існуванням заборгованості ТОВ «Кей-Колект» звернулося до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кобелєвої А.М. із заявою про державну реєстрацію за собою як іпотекодержателем права власності на зазначений вище жилий будинок.

16.12.2015 на підставі рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кобелєвої Алли Михайлівни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 27135886 від 16.12.2015, було здійснено державну реєстрацію права власності на будинок за ТОВАРИСТВОМ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «КЕЙ-КОЛЕКТ».

Згідно з відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 16.12.2015 приватним нотаріусом як державним реєстратором 16.12.2015 здійснено реєстрацію права власності на вказане вище нерухоме майно за ТОВ «Кей-Колект» (номер запису про право власності 12556420).

Підставами виникнення права власності вказано договір іпотеки, серія та номер 1101, виданий 27.04.2007, видавник: приватний нотаріус Запорізького МНО Буцикіна Л.О., а підставою внесення запису - рішення приватного нотаріуса Кобелєвої А.М. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

Позивач просила визнати незаконним та скасувати вказане рішення приватного нотаріуса Кобелєвої А.М. про державну реєстрацію права власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 за ТОВ «Кей-Колект» з наступних підстав: відсутність у ТОВ «Кей-Колект» прав за іпотечним договором через неповідомлення її як боржника про зміну кредитора у зобов`язанні; відсутність у приватного нотаріуса повноважень здійснювати державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки та приймати відповідне рішення; відсутність правових підстав для реєстрації права власності на предмет іпотеки за відсутності договору про задоволення вимог іпотекодержателя; порушення порядку звернення стягнення, передба-

ченого ст. 35 ЗУ «Про іпотеку» та умовами іпотечного договору, щодо направлення вимоги про усунення порушення їй як боржнику та надання можливості їх усунути, неотримання такої вимоги нею від ТОВ «Кей-Колект»»; не проведено оцінку будинку під час переходу права власності на нього до ТОВ «Кей-Колект».

Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_1 про скасування вказаного рішення приватного нотаріуса, суд погодився не з усіма зазначеними нею підставами для цього. Так, суд вказував, що про зміну кредитора ОСОБА_1 була повідомлена ще банком у 2012 році; у іпотечному договорі міститься застереження щодо можливості набуття права власності іпотекодержателем на предмет іпотеки у позасудовому порядку, яке прирівнюється до договору, тому ці обставини судом відкинуті як такі, що не створюються підстав для визнання неправомірним рішення нотаріуса.

Разом з цим, судом визнано, що ТОВ «Кей-Колект» було порушено порядок звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки ОСОБА_1 як позичальнику та іпотекодавцю в одній особі не була направлена вимога іпотекодержателя про погашення боргу із попередженням, що у випадку не виконання цієї вимоги ним буде застосовано процедуру набуття права власності на іпотечне майна в позасудовому порядку, а також не було проведено оцінку іпотечного майна на час переходу права власності на нього від іпотекодавця до іпотекодержателя. Також суд визнав, що у нотаріуса не було повно-важень без вчинення певної нотаріальної дії щодо іпотечного майна приймати рішення та проводити державну реєстрацію переходу права власності на нього. Відмовляючи відповідачу у задоволенні клопотання щодо відмови в позові з підстав пропуску строку позовної давності позивачем, суд першої інстанції виходив із того, що доказів обізнаності позивача раніше 2023 року про звернення стягнення на іпотечне майно матеріали справи не містять.

При цьому, суд першої інстанції з огляду на встановлені обставини справи визнав належним способом захисту визнання неправомірним та скасування рішення нотаріуса про реєстрацію права власності на житловий будинок за іпотекодержателем.

В апеляційній скарзі основним аргументом незаконності оскаржуваного рішення суду є те, що вимога ТОВ «Кей-Колект» відповідно до приписів ст. 35 ЗУ «Про іпотеку» та умов іпотечного договору ОСОБА_1 направлялася перед набуттям права власності іпотекодержателем на іпотечне майно. Копію вимоги за вих. № 06/04/2015/732097/1 від 06.04.2015р. відповідачем було долучено до апеляційної скарги (а.с. 188).

Між тим, ані в апеляційній скарзі, ані окремим клопотанням апелянт не ставить питання про поновлення строку на подачу доказів на стадії апеляційного провадження і не зазначає, чому не виконав обов`язок подати всі наявні докази до відзиву на позовну заяву, а також і в подальшому не скористався своїм правом подати такий доказ в ході розгляду справи судом першої інстанції, адже позивач наголошувала на тому, що вимога їй не направлялась.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України (відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України).

Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, зокрема, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними права, передбаченого ЦПК України (згідно із пунктом 4 чистини п`ятої стаття 12 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Суть доказів, їх належність, допустимість, достовірність та достатність, оцінка їх судом та умови їх розгляду судом визначені статтями 76-80 ЦПК України. Оцінку доказів суд здійснює відповідно до статті 89 ЦПК України.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина перша та друга статті 78 ЦПК України).

Суд не може збирати докази, що стосуються предмету спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених ЦПК України (згідно із частиною сьомою статті 81 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12 частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до чч. 3, 5, 8 статті 83 ЦПК України, відповідач повинен подати суду докази разом з поданням відзиву; у випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів; докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

У пункту 6 частини другої статті 356 ЦПК України передбачено, що в апеляційній скарзі мають бути зазначені, зокрема, нові обставини, що підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці, обґрунтування поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції, заперечення проти доказів, використаних судом першої інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Зважаючи на вказані положення процесуальних норм, ТОВ «Кей-Колект» мало надати вимогу іпотекодержателя до ОСОБА_1 ще до відзиву на позовну заяву, але у відзиві відповідач ці обставини взагалі не висвітлював та у пакеті доказів, долучених до відзиву, така вимога не міститься.

Отже, суду першої інстанції не було доведено до відома наявність такої вимоги, не подано її копії, не заявлено з цього приводу відповідного клопотання відповідачем, на якого покладався обов`язок довести перед судом законність звернення стягнення на іпотечне майно.

За таких обставин, суд вважав, що відповідачем порушено порядок звернення стягнення на іпотечне майно шляхом його набуття в позасудовому порядку.

Подаючи копію вимоги до апеляційної скарги, ТОВ «Кей-Колект» не зазначає, що перешкоджало йому надати цю вимогу суду першої інстанції, чому таке клопотання не було заявлене відповідачем в суді першої інстанції, тому така вимога не може бути прийнята як новий доказ на стадії апеляційного провадження.

А отже, висновки суду першої інстанції про те, що така вимога не була спрямована відповідачем позивачу перед початком процедури звернення стягнення на майно, відповідають тим доказам, які містилися в справі на час ухвалення судового рішення. Тому висновки суду в цій частині колегія визнає обґрунтованими.

Колегія, вирішуючи питання про прийняття даної вимоги як доказу, не знаходить підстав для цього.

З цим погоджується у відзиві і позивач, зазначаючи, що додані до апеляційної скарги копії документів взагалі не подавались під час розгляду справи у суді першої інстанції, хоча на підставі ч. 3 ст. 83 ЦПК України відповідач повинен був подати усі докази разом із поданням відзиву.

Крім того, вбачається, що у судовому засідання в ході розгляду судом першої інстанції цієї справи представник відповідача однозначно заявив, що відповідачем подані усі наявні у нього докази, та що в нього не збереглись документи, які він надав приватному нотаріусу для здійснення державної реєстрації права власності на будинок. До того ж, у своєму відзиві на позовну заяву відповідач теж не згадує про вказану вимогу.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом, докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (ч. 1 ст. 78, ч. 8 ст. 83 ЦПК України).

У порушення п. 6 ч. 2 ст. 356 ЦПК України відповідач навіть не зазначає ніякого обґрунтування поважності причин неподання доказів до місцевого суду як суду першої інстанції.

З огляду на вище викладе та правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду у справі № 334/5993/21 (провадження №61-10020св23) від 22.11.2023р., у якій касаційним судом зазначено, що, приймаючи нові докази, суду апеляційної інстанції потрібно з`ясовувати причини їх неподання до суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що підстав для прийняття нового доказу на стадії апеляційного розгляду не мається.

Наступним аргументом апеляційної скарги є те, що позивач пропустила строк позовної давності для заявлення таких позовних вимог. Так, апелянт зазначає, що ще в 2015 році вчинено запис до Реєстру речових прав про право власності відповідача на іпотечне майно, але звернулася ОСОБА_1 про визнання неправомірним та скасування рішення нотаріуса про цю реєстрацію лише в квітні 2023 року.

Однак, колегія зауважує, що це є лише припущеннями відповідача щодо моменту обізнаності позивача про ці обставини з 2015р., які нічим не підтверджені, оскільки про перехід права власності на іпотечне майно до іпотекодержателя в позасудовому порядку ні ТОВ «Кей-Колект», ні будь-хто інший позивача не повідомляв, відповідних документів з цього приводу ОСОБА_1 не надсилалось.

В ході розгляду справи в суді першої інстанції та на тепер у своєму відзиві на скаргу ОСОБА_1 зазначає, що дізналася про позбавлення її права власності на житловий будинок та перехід права власності на нього до відповідача в той час, коли хотіла оформити землю під будинком, що відбулось на початку 2023 року.

Дослідивши доводи апелянта про пропуск строку позовної давності позивачем, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції абсолютно правомірно не застосував у цій справі положення ст. 267 ЦК України, оскільки позивач ніяким чином не була повідомлена, а тому не знала і не могла знати ані про дії відповідача, ані про дії та рішення приватного нотаріуса щодо державної реєстрації права власності на будинок за відповідачем.

Крім того, з часу прийняття рішення приватним нотаріусом та державної реєстрації права власності на будинок за відповідачем ніяких змін, що стосуються володіння та користування позивачем будинком не відбулось. Так, відповідач жодним чином не інформував позивача про свої претензії на будинок, не намагався виселити позивача чи визнати її такою, яка втратила право користування будинком, вселити будь-кого у будинок, зняти позивача з реєстрації місця проживання за адресою будинку, відчужити будинок, нести витрати на його утримання тощо.

Як встановлено під час розгляду справи та зазначено у рішенні суду першої інстанції, позивач тільки у березні 2023 року під час підготовки документів для оформлення та державної реєстрації права власності на земельну ділянку за адресою будинку, дізналась про порушення відповідачем свого майнового права. Водночас, у березні цього ж року відповідач почав вживати заходи до продажу будинку, про що позивач повідомила суд першої інстанції при зверненні з заявою про забезпечення позову.

Дійсно, доказів того, що позивач довідалася або могла довідатися про порушення відповідачем свого права раніше березня 2023 року відповідачем надано не було. Принаймні, про зворотне матеріали справи інформації не містять.

До того ж, позивач, яка є фактичним володільцем будинку, звернулася із позовом до відповідача, який своїми діями щодо реєстрації за ним права власності на будинок на підставі незаконного рішення нотаріуса створив позивачу перешкоди у розпорядженні будинком. Тому позивач у позовній заяві і вимагала усунути існуючі перешкоди шляхом визнання незаконним та скасування рішення приватного нотаріуса.

Зазначені позивачем обставини підтверджуються Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, згідно з яким ОСОБА_1 здійснила реєстрацію права власності за собою на земельну ділянку 20.03.2023р., у зв`язку з чим і узнала, що будинок їй вже не належить. Крім того, підтверджується, що саме в цей час у березні 2023 року будинок за адресою: АДРЕСА_1 був виставлений відповідачем для продажу на аукціоні (роздруківка інформації щодо характеристика лота).

Зважаючи на вказане, колегія погоджується із тим, що строк позовної давності за викладених обставин позивачем не пропущено.

В апеляційній скарзі наголошується на тому, що у відповідача є право на стягнення на іпотечне майно в позасудовому порядку, оскільки позивач не сплатила заборгованість, договір іпотечний містить іпотечне застереження, тому він як новий належний кредитор має право на набуття цього майна в позасудовому порядку.

Зазначаючи про всі ці обставини, які суд належним чином встановив у такому ж контексті як про це зазначає апелянт, останній висуває лише один вагомий аргумент проти судового рішення з тих підстав, за яких суд першої інстанції задовольнив позовні вимоги ОСОБА_1 , а саме, лише про направлення вимоги іпотекодавцю, що вже проаналізовано апеляційним судом вище та цей аргумент відкинуто як необґрунтований у зв`язку з неприйняттям на його підтвердження доказу у вигляді цієї вимоги на стадії апеляційного провадження.

Всі решта підстав, за якими суд задовольнив позов, не є предметом спростування в апеляційній скарзі, а апеляційна скарга містить загальні обґрунтування свого права на набуття права власності.

У апеляційній скарзі апелянт не наголошує на конкретних порушеннях судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права при постановленні рішення суду або щодо неправильного тлумачення судом закону.

В скарзі зазначається, що позивач була належним чином повідомлена про зміну кредитора у зобов`язаннях за кредитними договорами та іпотекою.

Дійсно, в 2012 році позивач повідомлялась про те, що банк відступив ТОВ «Кей-Колект» свої права за кредитними і іпотечним договорами із ОСОБА_1 , і ці обставини судом належним чином встановлені, але не взяті в якості підстав для визнання неправомірним рішення приватного нотаріуса. Тож, колегія вважає, що таке повідомлення не стосується спору про незаконність позасудового набуття у власність іпотечного майна відповідачем, оскільки це повідомлення інформує лише щодо зміни кредитора.

Зміна кредитора та належне повідомлення про це позивача не впливає на суть рішення, оскільки суд такі підстави для задоволення позову не застосовував.

ТОВ «Кей-Колект» посилається взагалі на наявність у нього права набути іпотечне майно в позасудовому порядку, але наявність у нього права відповідно до іпотечного застереження суд визнав, а рішення нотаріуса скасував з підстав порушення порядку набуття ним права власності на іпотечний житловий будинок, що є правильним.

Всі решта доводів апеляційної скарги не спростовують рішення суду, а повторюють заперечення проти позову, які судом були досліджені та відображені у мотивувальній частині рішення.

Іншу підставу для визнання неправомірним та скасування рішення приватного нотаріуса, якою суд визначив відсутність у останнього на час прийняття цього рішення повноважень без вчинення нотаріальної дії приймати відповідне рішення та здійснювати реєстрацію права на нерухоме майно, апелянт у апеляційній скарзі не відобразив, як і не визначення вартості іпотечного майна на час його переходу до відповідача. тому вважається, що рішення в його мотивувальній частині щодо цих обставин відповідач не оскаржив.

Колегія вважає, що суд визнав належним способом захисту саме скасування рішення нотаріуса, оскільки в такому разі відповідно до абз. 2-3 ч. 3 статті 26 ЗУ «Про державну реєстрацію…» відповідні права припиняються та повертаються у стан, що існував до скасованої державної реєстрації ( постанова ВП ВС від 21.12.2022 у справі № 914/2350/18).

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення, та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

При вирішенні справи судом першої інстанції правильно визначено характер правовідносин між сторонами, а також застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам, а доводи апеляційної скарги колегія визнає необґрунтованими.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції постановлено із додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

У змісті відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 зазначає, що понесла витрати на правничу допомогу на стадії апеляційного провадження в сумі 9000 грн., які просить компенсувати їй за рахунок відповідача.

Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу та витрати, пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Статтею 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підляга-

ють розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

За приписами ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Вирішуючи ці вимоги, колегія аналізує надані ОСОБА_1 докази на підтвердження цих витрат.

Правову допомогу ОСОБА_1 в суді апеляційної інстанції надавав адвокат Малишев О.В. згідно з договором № 155/1 про надання правничої допомоги, укладеним 27.11.2023р. між Адвокатським об`єднання «Малишев і партнери» в особі Малишева О.В. та Сизоненко О.В. На стадії апеляційного провадження адвокатом Малишевим О.В. на підтвердження повноважень надано ордер від 27.11.2023 до договору № 155/1 від 27.11.2023.

Відповідно до 3.2 договору, погодження або зміна сторонами обсягу правничої допомоги (доручення клієнта) та розміру гонорару підтверджується відповідним актом-розрахунком надання послуг, який з моменту його підписання стає невід`ємною частиною договору.

Між ОСОБА_1 та АО «Малишев і партнери» 04.12.2023р. підписано акт-розрахунок надання послуг, згідно з яким сторони погодили обсяг правничої допомоги клієнту та розмір гонорару: юридичний аналіз апеляційної скарги та надання консультацій 800 грн., складання відзиву на апеляційну скаргу 4000 грн., складання клопотання про витребування доказів 1200 грн., підготовка до розгляду справи та представництво в судовому засіданні апеляційного суду 3000 грн. Всього на суму 9 000 грн.

Згідно з квитанцією № 38 від 04.12.2023р. ОСОБА_3 прийняв як іменний партнер АО «Малишев і партнери» від ОСОБА_1 9000 грн. як оплату за надані правові послуги згідно з договором № 155/1 та актом-розрахунком від 04.12.2023р.

Оцінивши реальність і необхідність витрат на правову допомогу, колегія вважає, не всі вони відповідають цьому критерію. Так, складання клопотання про витребування доказів не може увійти до витрат, оскільки це клопотання не було підтримано адвокатом Малишевим О.В. в судовому засіданні апеляційного суду 06.12.2023.

Крім того, юридичний аналіз апеляційної скарги та надання правової консультації становить 800 грн., а складання відзиву на скаргу 4000 грн. Між тим, вказана робота становить одну мету складання та подання відзиву, а тому може бути визначена як одна правова послуга, яка з урахуванням обізнаності адвоката зі справою, яким складалась і позовна заява, нескладністю змісту апеляційної скарги, реально може бути прирівняна до вартості участі адвоката в судовому засіданні, а саме, до 3000 грн.

Зважаючи на вказане, колегія визнає обґрунтованою вартість послуг адвоката Малишева О.В. на стадії апеляційного провадження у розмірі 6000 грн., які належать до стягнення з відповідача, апеляційну скаргу якого залишено без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» залишити без задоволення.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 03 серпня 2023 рокуу цій справі залишити без змін.

Стягнути з ТОВ «Кей-Колект» на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу на стадії апеляційного провадження у розмірі 6 000 (шість тисяч) гривень.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 12 грудня 2023 року.

Головуючий: С.В. Маловічко

Судді: М.С. Гончар

Г.С. Подліянова