Справа № 523/1753/19
Номер провадження 2/504/209/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.06.2023смт.Доброслав

Комінтернівський районний суд Одеської області у складі:

головуючого судді Жовтан П.В.,

за участю секретарясудових засідань Сокурцової Т.О.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача адвоката Карпан М.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт.Доброслав Одеської області в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, виділення в натурі частки земельної ділянки, стягнення різниці вартості переданого майна,

ВСТАНОВИВ:

31.01.2019р. ОСОБА_1 звернулася до Суворовського районного суду м.Одеси з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою.

Ухвалою судді Суворовського районного суду м.Одеси Бабакова В.П. від 04.02.2019р. вказану справу передано на розгляд до Комінтернівського районного суду Одеської області.

11.03.2019р. матеріали вказаної справи надійшли до Комінтернівського районного суду Одеської області та розподілені судді Жовтан П.В.

Ухвалою судді Комінтернівського районного суду Жовтан П.В. від 14.03.2019р. цивільну справу прийнято до провадження, відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити в порядку загального позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

11.04.2019р., позивачем подано заяву про збільшення позовних вимог, яка прийнята судом.

Позов обґрунтовано тим, що позивач ОСОБА_1 разом зі своєї сім`єю проживала за адресою: АДРЕСА_1 . В даній квартирі їй на праві власності належала 1/5 частка квартири. Разом із нею також проживала її матір, якій також належала 1/5 частка їх квартири. Дружина її брата ОСОБА_2 умовила її матір продати свою частку за 5 тис. дол. США. Позивач також погодилась продати їй за 106 316 грн. (5000 дол. США в 2017р.) свою частку квартири. За усною домовленістю з братом ОСОБА_1 та його дружиною ОСОБА_2 , вона передає їм свою частку квартири, яка була оцінена в сумі 106 316 грн., а відповідачі передають їй у власність шляхом укладення договору дарування земельну ділянку розміром 0,0500 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , для будівництва житлового будинку. 30.12.2016р. вона за вимогою ОСОБА_2 (невістки) надала їй нотаріально посвідчену довіреність для ведення її справ. Відповідач особисто займалась підготовкою та оформленням передачі її частки квартири. 05.03.2107р. між ними було укладено договір купівлі-продажу частки квартири. Гроші за квартиру ОСОБА_1 не отримувала. За домовленістю з нотаріусом в договорі купівлі-продажу вказаний номер платіжного доручення №1/1 від 05.03.2017р. від ПАТ «Восток», яким позивач оплатила збір за вчинення нотаріальної дії. Надалі, 15.06.2017р. ОСОБА_2 викликала її до нотаріуса для підписання договору дарування земельної ділянки Договір дарування був підготовлений до її приїзду. Позивач підписала його практично не читаючи, не звернувши уваги на розмір земельної ділянки, яку відповідач ОСОБА_2 подарувала їй та своєму чоловікові в рівних долях (0,0500 га), оскільки не допускала, що після виконання угоди про безоплатну передачу частки квартири, відповідачка свої зобов`язання виконає частково і передасть меншу земельну ділянку, яка за своєю вартістю значно менша суми вартості її частки квартири. На другій частині земельної ділянки (0,0500 га) відповідачі швидко збудували власний житловий будинок, який знаходиться на невеликій відстані від її житлового будинку. На те, що відповідачі виконали угоду частково, вона звернула увагу тільки після того, як вони почали забороняти їй під`їздити до її будинку, не впускати будівельників та інші служби для проведення комунікацій, перешкоджати в підготовці документів для введення побудованого нею житлового будинку в експлуатацію. Вона звернулася до відповідачів з пропозицією виконати до кінця взяті на себе зобов`язання та просила передати їй у власність другу частину земельної ділянки розміром 0,0250 г., на що вони заявили, що передадуть залишок земельної ділянки, тільки після того як зможуть продати свій будинок, а до того часу забороняють їй добудовувати свій житловий будинок та вводити його в експлуатацію. Позивач вважає, що зі свого боку повністю виконала існуючу між нею та відповідачами угоду шляхом безоплатної передачі частки квартири, однак відповідачі передали їй земельну ділянку розміром 0,0250 га в половину меншу, вартість якої значно менша 5000 дол. США. Згідно експертної грошової оцінки від 05.04.2019р. земельна ділянка, яку позивач отримала у власність становить 29 980 грн. За частку квартири, яку позивач передала відповідачам у власність, вони зобов`язані були їй сплатити 106 316 грн. Виконавши існуючий між ними договір частково, відповідачі недоплатили їй 76 336 грн. Поділ земельної ділянки, яка перебуває у спільній сумісній власності з виділенням частки співвласника можу бути здійснено за умови попереднього визначення розміру земельних часток, які є рівними, якщо інше не встановлено законом або не встановлено судом. Тобто, позивач вважає, що співвласники мають право розділити земельну ділянку в натурі у відповідності до належних їм часток. Згідно договору дарування, зазначена земельна ділянка переходить у власність обдарованим в рівних частках кожному. Тобто позивачу належить право власності на земельну ділянку розміром 0,0250 га.

На підставі викладеного, ОСОБА_1 просить суд:

-зобов`язати ОСОБА_2 , та ОСОБА_1 усунути перешкоди в користуванні належній їй земельною ділянкою, на якій вона побудувала житловий будинок, розташованим за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 0,0250 га шляхом не чинити перешкоди землевпорядним організаціям у встановленню меж в натурі, не чинити перешкод у вільному доступі їй, її близьким та іншим особам, яким вона як власник надає дозвіл на територію її земельної ділянки та житлового будинку;

-виділити в натурі частку належної їй земельної ділянки в розмірі 0,0250 га, розташованої за адресою: : АДРЕСА_2 ;

-стягнути солідарно з відповідачів на її користь 76336 грн. різницю вартості переданого їм нею у власність майна (частки у квартирі), яку вона передала шляхом нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 05.03.2017р., згідно умов за договором обміну та вартості отриманої нею від відповідачів земельної ділянки 0,0250 га, яку вони, як подружжя передали їй у власність шляхом нотаріально посвідченого договору дарування від 15.06.2017р.;

Відповідач ОСОБА_2 надала до суду відзив, в якому вказала, що 15.06.2017р. вона подарувала зазначену земельну ділянку позивачу ОСОБА_1 та чоловіку ОСОБА_1 (спільна часткова власність розмір частки кожного становить ) на прохання позивача на підтвердження намірів з подальшим викупом другої половини ділянки за ціною 5 соток. Стосовно продажу частки квартири зазначає, що за домовленістю продаж 1/5 квартири здійснено за 106316 грн., які вона перерахувала на рахунок позивача ОСОБА_1 повністю до підписання договору, що підтверджується копією платіжного доручення. Відносно того, що вона та її чоловік не пустили до житлового будинку позивача представників комунальних та інших установ, вважає, що позивач маніпулює фактами та перекручує реальний стан справ. Землевпорядник не міг бути на даній земельній ділянці, так як для розробки замовлення встановити межі в натурі необхідна письмова нотаріально оформлена заява її чоловіка про те, що він не проти подібного роду робіт. Зазначає, що цю ділянку після забудови неможливо поділити в натурі по санітарно-будівельним нормам і правилам, форма ділянки після забудови не дозволяє її розділити рівноцінно. Вважає себе неналежним відповідачем по справі, оскільки не є власником земельної ділянки, просить суд у задоволенні позову відмовити, оскільки позивач не надала суду жодного доказу. Вважає, що даною позовною заявою позивач намагається ухилитися від боргових фінансових зобов`язань по виплаті грошей перед відповідачем ОСОБА_1 .

В судових засіданнях позивач ОСОБА_1 та її представник-адвокат Карпан М.О. підтримали позовні вимоги в повному обсязі та просили їх задовольнити, в подальшому надали заяви про розгляд справи без їх участі.

Відповідач ОСОБА_2 , будучи належним чином повідомленою в судові засідання не з`явилася, однак надала заяву про розгляд справи без її участі.

Відповідач ОСОБА_1 в судові засідання не з`явився, про дату, час та місце проведення яких був сповіщений за останньою відомою адресою місця проживання, крім того оголошення про виклик відповідача були розміщені на веб-порталі Судової влади України.

Згідно ч.11 ст.128 ЦПК України, відповідач, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, а також заінтересована особа у справах про видачу обмежувального припису викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи.

У зв`язку з неявкою в судове засідання учасників справи, судом, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно договору купівлі-продажу від 05.03.2017р. ОСОБА_1 передала у власність, а ОСОБА_2 прийняла у власність, 1/5 частку квартири під АДРЕСА_3 , яка складається з трьох житлових кімнат, загальною площею 68,6 кв.м, в тому числі житловою площею 43,3 кв.м. Пунктом 3 договору визначено, що за домовленістю сторін продаж частки квартири здійснено за 106 316 грн., які покупець ОСОБА_2 перерахувала на рахунок продавця ОСОБА_1 повністю до підписання цього договору (платіжне доручення №1/1 від 05.03.2017р. ПАТ «Банк Восток»). Сторони своїми підписами під цим договором підтверджують факт повного розрахунку за продану частку квартири та стверджують, що не мають одна до одної жодних претензій щодо проведених розрахунків.

Пунктом 9 визначено, що сторони стверджують, що цей договір спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, не має характеру фіктивного чи удаваного правочину, відповідає їх дійсним намірам.

Згідно договору дарування земельної ділянки від 15.06.2017р., ОСОБА_2 передає у власність безоплатно, а ОСОБА_1 , ОСОБА_1 приймають у власність безоплатно в рівних частках кожний земельну ділянку під АДРЕСА_2 , площею 0, 0500 га, у тому числі за земельними угіддями: рілля - 0,0500 га, в межах згідно з планом, кадастровий номер земельної ділянки :03:001:0615. Пунктом 11 Договору сторони підтвердили, що цей договір не носить характеру фіктивного та удаваного правочину, не приховує інший правочин. З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №89716244 від 15.06.2017р., вбачається що земельна ділянка площею 0,05 га за адресою: АДРЕСА_2 , перебуває у приватній спільній частковій власності розмір частки позивача ОСОБА_1 складає .

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_3 та ОСОБА_4 пояснили, що є доньками позивача та підтвердили, що відповідачі, а саме їх дядько ОСОБА_1 та його дружина ОСОБА_2 створюють перешкоди позивачу у користуванні належній їй земельною ділянкою, на якій вона побудувала житловий будинок, розташованим за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 0,0250 га., не пускають на ділянку представників комунальних служб, перешкоджають проведенню робіт, неодноразово виганяли їх самих.

Згідно ст.ст.655, 657 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

В свою чергу, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. (ч.1 ст.717 ЦК України)

Частиною 2 ст.719 ЦК України визначено, що Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

На підставі ухвали суду від 21.07.2020р., судом було витребувано у ПАТ «Банк Восток» оригінал договору про відкриття банківського рахунку, який ОСОБА_1 , уклала з ПАТ «Банк Восток» 05.03.2017р.; оригінал касового ордера про отримання ОСОБА_1 в касі відділення №20 м.Одеса ПАТ «Банк Восток» готівки в сумі 106316 грн.; оригінал договору №20/51816/т від 05.03.2017р., укладеного між ПАТ «Банк Восток» та ОСОБА_2 про відкриття банківського рахунку № НОМЕР_1 ; оригінал виписки руху коштів по рахунку № НОМЕР_1 .

Отримані судом докази свідчать про те, що 05.03.2017р. позивач ОСОБА_1 уклала договір банківського рахунку №20/51817/Т з ПАТ «Банк Восток», внаслідок чого банк відкрив їй поточний рахунок № НОМЕР_2 . Крім того, відповідач ОСОБА_2 також уклала договір банківського рахунку №20/51816/Т з ПАТ «Банк Восток», внаслідок чого банк відкрив їй поточний рахунок № НОМЕР_1 . З виписки по рахунку ОСОБА_2 , вбачається, що нею було здійснено переказ коштів за договором купівлі-продажу 1/5 об`єкту нерухомості ( АДРЕСА_1 ) від 05.03.2017р. на суму 106316 грн., на рахунок № НОМЕР_2 одержувача ОСОБА_1 . Згідно заяви на видачу готівки №9045 від 05.03.2017р. ОСОБА_1 було видано готівкові кошти з поточного рахунку в сумі 106 316 грн. (пред`явлений документ паспорт громадянина України серії НОМЕР_3 , виданий Суворовським РВ у м.Одесі ГУДМС України в Одеській області від 19.03.2013р.).

Таким чином, доводи позивача про те, що вона не отримувала гроші від продажу частки квартири, не знайшли свого об`єктивного підтвердження в судовому засіданні, спростовуються вищевказаними доказами, а доказів супротивного позивачем не надано, відтак дійсність договору купівлі-продажу не ставиться під сумнів.

Згідно ч.ч.1, 6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Твердження позивача про те, що за усною домовленістю з братом ОСОБА_1 та його дружиною ОСОБА_2 , вона передає їм свою частку квартири, яка була оцінена в сумі 106 316 грн., а відповідачі передають їй у власність шляхом укладення договору дарування земельну ділянку розміром 0,0500 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , для будівництва житлового будинку, не доведені жодними доказами, спростовуються наявністю двох окремих договорів: купівлі-продажу частки квартири та договору дарування земельної ділянки, які мають різну правову природу, тому відхиляються судом. З цих же підстав суд надає критичну оцінку доводам позивача про те, що відповідачі, виконавши існуючий між ними договір обміну частково, передали їй земельну ділянку розміром 0,0250 га, тобто в половину меншу, ніж вони домовлялися, а тому повинні сплатити їй грошові кошти 76336 грн. різницю вартості переданого їм нею у власність майна (частки у квартирі) та вартості отриманої нею від відповідачів земельної ділянки 0,0250 га.

Посилання позивача на те, що між сторонами фактично був укладений усний договір міни є надуманими. Чинне законодавство містить чітке визначення договору міни та встановлює порядок його укладення, а саме відповідно до ст.ст.715, 716 ЦПК України, за договором міни (бартеру) кожна із сторін зобов`язується передати другій стороні у власність один товар в обмін на інший товар. Кожна із сторін договору міни є продавцем того товару, який він передає в обмін, і покупцем товару, який він одержує взамін. Договором може бути встановлена доплата за товар більшої вартості, що обмінюється на товар меншої вартості. Право власності на обмінювані товари переходить до сторін одночасно після виконання зобов`язань щодо передання майна обома сторонами, якщо інше не встановлено договором або законом. До договору міни застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, договір контрактації або інші договори, елементи яких містяться в договорі міни, якщо це не суперечить суті зобов`язання. Обставини справи, зокрема сам факт укладення двох окремих договорів: купівлі-продажу частки квартири та договору дарування земельної ділянки, які відповідали волевиявленню сторін, дозволяють дійти до однозначного висновку про відсутність між сторонами договору міни.

Таким чином, вимоги позивача про солідарне стягнення з відповідачів на її користь 76336 грн. різниці вартості переданого їм нею у власність майна (частки у квартирі), та вартості отриманої нею від відповідачів земельної ділянки 0,0250 га, яку вони, як подружжя передали їй у власність шляхом нотаріально посвідченого договору дарування від 15.06.2017р. задоволенню не підлягають.

Стосовно вимог позивача про виділення в натурі частки належної їй земельної ділянки в розмірі 0,0250 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , суд зазначає наступне.

Поняття спільної часткової власності визначено у частині 1 статті 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності.

Спільна часткова власність є специфічною конструкцією оскільки, існує: множинність суб`єктів (наприклад, одна земельна ділянка - два співвласники) та єдність об`єкта. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно в цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними процентами від цілого чи у дробовому вираженні.

Частинами першою-третьою статті 358 ЦК України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Відповідно до статті 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації.

За змістом наведених норм виділ частки зі спільного майна - це перехід частини цього майна у власність учасника спільної власності пропорційно його частці в праві спільної власності та припинення права спільної часткової власності на відповідне майно. Шляхом виділу частки у майні припиняється спільна часткова власність, і особа стає власником виокремленого майна.

Юридичне значення виділу частки полягає у тому, що учасник отримує в натурі майно, яке відповідає його частці, як самостійний об`єкт. Отже, виділ частки передбачає виокремлення частини об`єкта у самостійний об`єкт.

Частка, яка виділяється, повинна бути саме окремим об`єктом нерухомого майна, як і частка, яка залишається в іншого власника (власників), у розумінні статті 181 ЦК України. Внаслідок виділу частки з нерухомого майна, утворюється два самостійних об`єкта майна.

Так, для виділу частки із спільного нерухомого майна повинна бути технічна можливість. Насамперед це означає, що частка яка виділяється повинна бути реально окремим об`єктом нерухомого майна. При цьому частка яка залишається у іншого власника (власників) має також бути окремим об`єктом нерухомого майна в розумінні ст. 181 ЦК України. Тобто, з певної точки зору при будь-якому виділі частки з нерухомості, завжди відбувається поділ цієї нерухомості на два самостійних об`єкта.

Вимогами процесуального закону визначено обов`язковість встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні спору. Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо.

Відповідно до ч.1 ст.79 ЗК України, земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

Частиною 9 ст.79-1 ЗК України, земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.

Виділ частки в натурі здійснюється відповідно до законодавства з наданням Висновку щодо технічної можливості поділу об`єкта нерухомого майна або Висновку щодо технічної можливості виділу в натурі частки з об`єкта нерухомого майна.

На думку суду, заявлені вимоги про виділення в натурі частки належної позивачу земельної ділянки, заявлені передчасно, оскільки позивачем не надано жодних доказів щодо визначення технічної можливості (технічної землевпорядної документації) виділення земельної ділянки в натурі, її меж по відношенню до суміжних ділянок, площі, координат, тощо, що надасть можливість суду виокремлення частину об`єкта у самостійний об`єкт. Пред`явлення позивачем вимог про усунення перешкод в користуванні належній їй земельною ділянкою, зокрема, шляхом зобов`язання відповідачів не чинити перешкоди землевпорядним організаціям у встановленню меж в натурі, додатково підтверджують, що на час звернення до суду, у позивача відсутня технічна документація, яка б дозволила виділити в натурі частку земельної ділянки.

За змістом ч.7 ст.81 ЦПК України, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, на підставі викладеного у задоволенні вказаної частини позову слід відмовити.

Стосовно вимог позивача про зобов`язання ОСОБА_2 , та ОСОБА_1 усунути перешкоди в користуванні належній їй земельною ділянкою, на якій вона побудувала житловий будинок, розташованим за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 0,0250 га шляхом не чинити перешкоди землевпорядним організаціям у встановленню меж в натурі, не чинити перешкод у вільному доступі їй, її близьким та іншим особам, яким вона як власник надає дозвіл на територію її земельної ділянки та житлового будинку, суд зазначає наступне.

На підставі ч. 1 ст.316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Частиною 1 ст.317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з ч. 1 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ч. 1 ст.386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності.

Згідно з ч. 2 ст.386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

На підставі ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно ч.2 ст.152 ЗК України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Зазначені норми матеріального права визначають право власника (співвласника), у тому числі земельної ділянки, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Суд критично ставиться до посилань відповідача ОСОБА_2 про те, що вона не є співвласником земельної ділянки, оскільки подарувала її чоловікові та позивачці, що нею перешкоди позивачеві не вчиняються та нею не подано належних та достатніх доказів порушення її права, оскільки саме по собі звернення позивача до суду з відповідним позовом про усунення перешкод у користуванні власністю і заперечення відповідача щодо його задоволення, свідчить про наявність таких перешкод, що спростовує доводи відзиву у частині недоведення ОСОБА_1 своїх позовних вимог.

Одночасно суд враховує показання допитаних в судовому засіданні свідків, які підтвердили створення перешкод позивачу з боку відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 щодо користування нею земельною ділянкою, те, що відповідач ОСОБА_2 є дружиною відповідача ОСОБА_1 , який є співвласником спірної земельної ділянки, а отже вона має певний обсяг прав та обов`язків щодо земельної ділянки, що випливають із шлюбних відносин з співвласником та потенційно може чинити дії, які можуть порушити права позивача.

За таких обставин, суд вважає порушеним право позивача як співвласника земельної ділянки, тому вважає, що вказані позовні вимоги у вказаній частині підлягають задоволенню.

Решта доводів та заперечень сторін висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту.

Згідно ч.ч.1-4 ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно ч. ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Отже, оскільки позов підлягає частковому задоволенню, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, суд вважає необхідним стягнути солідарно із відповідачів на користь позивача судовий збір на суму 768.40 грн.

Керуючись ст.ст.12, 13, 18, 76-81, 89, 141, 247, 263-265 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, виділення в натурі частки земельної ділянки, стягнення різниці вартості переданого майна - задовольнити частково.

Зобов`язати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт НОМЕР_4 , виданий 23.07.2004р. Суворовським РВ ОМУ УМВС України в Одеській області, ІПН НОМЕР_5 , та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , паспорт НОМЕР_6 , ІПН НОМЕР_7 , усунути перешкоди в користуванні належній ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , паспорт НОМЕР_3 , виданий 19.03.2013Р. Суворовським РВ у м.Одесі ГУДМС України в Одеській області, ІПН НОМЕР_8 , земельною ділянкою, розташованою за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 0,0250 га шляхом не чинити перешкоди землевпорядним організаціям у встановленню меж в натурі, не чинити перешкод у вільному доступі їй, її близьким та іншим особам, яким вона як власник надає дозвіл на територію її земельної ділянки та житлового будинку

В задоволенні іншої частини позову відмовити.

Стягнути солідарно з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт НОМЕР_4 , виданий 23.07.2004р. Суворовським РВ ОМУ УМВС України в Одеській області, ІПН НОМЕР_5 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_2 , фактично проживаючої за адресою: АДРЕСА_4 , та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , паспорт НОМЕР_6 , ІПН НОМЕР_7 , зареєстрованого місця проживання немає, остання відома адреса місця проживання: АДРЕСА_4 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , паспорт НОМЕР_3 , виданий 19.03.2013Р. Суворовським РВ у м.Одесі ГУДМС України в Одеській області, ІПН НОМЕР_8 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , судовий збір в сумі 768 (сімсот шістдесят вісім) гривень. 40 коп.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи можуть ознайомитись з судовим рішенням на офіційному веб-порталі Єдиного державного реєстру судових рішень. Веб-адреса сторінки: http://reyestr.court.gov.ua.

Датою ухвалення рішення є дата його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Суддя Жовтан П. В.