КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження 22-ц/824/8569/2023
П О С Т А Н О В А

Іменем України

12 червня 2023 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Кашперської Т.Ц. (суддя - доповідач), Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

розглянув в порядку письмового провадження в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою військової частини НОМЕР_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва, ухвалене у складі судді Яровенко Н.О. в м. Київ 27 лютого 2023 року у справі за позовом військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_1 про стягнення шкоди, завданої отриманням без належної на те правової підстави грошових коштів,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

У грудні 2022 року військова частина НОМЕР_1 звернулася до суду з даним позовом, просила стягнути з ОСОБА_1 на свою користь суму в розмірі 9407,43 грн. як шкоди, завданої отриманням без належної на те правової підстави грошових коштів.

Позов мотивовано тим, що старший солдат ОСОБА_1 , стрілець взводу охорони роти охорони бази зберігання інженерних боєприпасів та майна військової частини НОМЕР_1 , призначений наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 25 березня 2021 року № 3, проходив військову службу у Базі зберігання інженерних боєприпасів та майна військової частини НОМЕР_1 , яка територіально знаходиться в АДРЕСА_4.

01 березня 2022 року відповідно до наказу командира військової частини проведено необхідні розрахунки, нараховано грошове забезпечення військовослужбовцям. 12 березня 2022 року відповідач під час проходження військової служби самовільно залишив військову частину. Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 01 квітня 2022 року № 260 «Про результати проведення службового розслідування» встановлено, що відповідач самовільно залишив військову частину не 12 березня, а 26 лютого 2022 року. Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 01 квітня 2022 року № 266 «Про виплату грошового забезпечення військовослужбовцям військової частини за березень 2022 року» військовослужбовцям бази зберігання інженерних боєприпасів та майна військової частини НОМЕР_1 АДРЕСА_1 , які самовільно залишити військову частину 12 березня 2022 року, здійснено перерахунок грошового забезпечення за лютий та позбавлено премії повністю.

В подальшому наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 28 червня 2022 року № 784 «Про результати проведення службового розслідування» встановлено, що у зв`язку з перерахунком грошового забезпечення за лютий та позбавленням премії повністю, зокрема відповідача, виникла переплата грошового забезпечення в сумі 9407,43 грн.

04 червня 2022 року за фактом самовільного залишення військової частини НОМЕР_1 , зокрема відповідачем, Територіальним управлінням ДБР, розташованого у м. Полтаві, відкрите кримінальне провадження, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000160 за правовою кваліфікацією кримінального правопорушення ст. 407 ч. 5 КК України. Оскільки дана переплата відбулася внаслідок дій відповідача, які мають ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України - самовільне залишення військової частини або місця служби, а також нез`явлення вчасно на службу без поважних причин, вчинені в умовах воєнного стану або бойовій обстановці, вчинене особами, зазначеними в частинах першій або другій цієї статті, можна дійти висновку, що дана виплата була здійснена в результаті недобросовісності з боку набувача.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 27 лютого 2023 року в позові відмовлено.

Позивач військова частина НОМЕР_1 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, просив скасувати рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 27 лютого 2023 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, повторно викладав обставини, наведені в позовній заяві.

Щодо недоведеності недобросовісності набуття відповідачем грошових коштів, наводив поняття добросовісності чи недобросовісності володіння річчю, і те, що відповідач заперечує своє самовільне залишення військової частини, не спростовує факт фізичного знаходження відповідача поза місцем служби та невиконання вказівок командування про переміщення в інше місце дислокації. Такі дії відповідача розуміються позивачем як недобросовісні, попри те, що наразі проводиться досудове розслідування кримінального провадження, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000160 за правовою кваліфікацією кримінального правопорушення ст. 407 ч. 5 КК України, однак відповідач не прибув та не доповідав командиру частини НОМЕР_1 ані до виключення зі списків особового стану, ані після. Це трактується позивачем як прояв недобросовісності, з моменту внесення відомостей до ЄРДР у військової частини виника обов`язок вчинити певні дії, зокрема і виключення такого військовослужбовця зі списків особового складу.

Щодо отримання відповідачем спірних грошових коштів у вигляді грошового забезпечення за період з 26 по 28 лютого 2022 року, вказував, що відповідно до відомості нарахування № 17 від 16 лютого 2022 року відповідачу нараховано 15897,88 грн. Оскільки оплата грошового забезпечення військовою частиною відбувається одним платежем, тому при дослідженні платіжного доручення № 307 від 04 березня 2022 року (з урахуванням віднімання суми, зазначеної у платіжному дорученні № 30 від 10 березня 2022 року) варто порівняти, що загальна сума збігається зі сумою, зазначеною у відомості нарахування № 17 від 16 лютого 2022 року - 1 837 383,08 грн.

Однак суд першої інстанції, при відсутності зауважень до вищезазначених доказів у рішенні, поставив у сумнів отримання коштів відповідачем. Відомість про зарахування банку є внутрішнім документом банку, який містить інформацію про зарахування коштів на банківський рахунок клієнта, цей документ використовується для внутрішнього обліку банку та для підтвердження факту зарахування коштів на банківський рахунок клієнта. Позаяк самостійно цей документ не є офіційним підтвердженням отримання грошових коштів відповідно до вимог податкового та бухгалтерського обліку, однак у сукупності із платіжними дорученнями можливо встановити отримання коштів відповідачем.

Вважав, що суд першої інстанції не дослідив взаємний зв`язок між відомістю про зарахування банку та платіжними дорученнями.

Від позивача ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якій позивач просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції - без змін.

Посилаючись на те, що поданий позов фактично є одним із способів уникнення позивачем відповідальності та бездіяльності під час зникнення підрозділу в умовах воєнного стану та перенесення відповідальності на інших осіб з метою її уникнення.

Вказував, що апелянт мотивує свій позов тим, що ОСОБА_1 нібито самовільно полишив місце несення служби, але наказ, яким констатовано самовільне залишення військової частини, позивачем винесено 11 червня 2022 року, тобто до внесення відповідних відомостей до ЄРДР 04 червня 2022 року. Однак, в силу вимог ст. 24 Закону № 2232-ХІІ, саме день внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань про військовослужбовця обумовлено як можливість початку призупинення військової служби особи, що самовільно залишила військову частину. За відсутності факту самовільного залишення військовослужбовцем військової частини чи місця проходження служби, у військовій частині відсутні законодавчо визначені підстави для припинення виплати грошового забезпечення, таким чином позивач намагається уникнути відповідальності за саме свої незаконні дії, по відношенню до нього та решти тих, хто був з ним за цим списком.

Обґрунтування апелянтом своїх позовних вимог з посиланням на наказ про самовільне залишення військової частини та позбавлення відповідача всіх видів забезпечення є порушенням ч. 2 ст. 24 Закону № 2232-ХІІ та Порядку № 260. Крім того, апелянт не надає жодних посилань на те, яке рішення прийняте за ЄРДР 0000160 від 04 червня 2022 року на теперішній час.

Вважав, що позов подано неналежним позивачем, оскільки жодних документів, які підтверджують його статус як самостійної відокремленої особи в позові не викладено та підтверджуючи документі не додані, в позові повністю відсутній розрахунок позовних вимог, їх законодавче мотивування та аргументування, а додані до матеріалів справи копії документів не засвідчені.

В апеляційній скарзі позивачем заявлялось клопотання про витребування доказів у АТ КБ «ПриватБанк», а саме виписки по картковому рахунку (для виплат) ОСОБА_1 за лютий - березень 2022 року з відображенням всіх відомостей про зарахування коштів на його картковий рахунок, обґрунтоване тим, що однією із підстав для відмови у задоволенні позову була неможливість встановлення судом обставин отримання відповідачем спірних грошових коштів, а самостійно отримати такі докази позивач не має можливості в зв`язку з відмовою особи, у якої знаходяться такі докази, з посиланням на ст. 60, 62 Закону України «Про банки і банківську діяльність». Позивач вказував, що ці відомості ним раніше не випробовувались, оскільки, на його думку, було достатньо доказів, які підтвердили здійснення нарахування грошових коштів, а саме копії відомості нарахування № 17 від 16 лютого 2022 року, копії платіжного доручення № 307 від 04 березня 2022 року та копії платіжного доручення № 330 від 10 березня 2022 року, однак суд першої інстанції не визнав ці докази належними, тож потреба у витребуванні доказів виникла вже після ухвалення рішення.

Відповідно до ч. 1 - 3 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відповідно до ч. 1 ст. 126, ч. 1 ст. 127 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Відповідно до ст. 83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Частиною 1 статті 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Саме лише посилання позивача на те, що він був переконаний у належності та допустимості наданих разом з позовом доказів, яким судом першої інстанції було надано іншої оцінки, ніж очікував позивач, не свідчить про неможливість витребування ним нових доказів раніше.

Виходячи з викладеного, оскільки розгляд справи на підставі доказів, які не надавалися до суду першої інстанції, суперечить принципу диспозитивності цивільного судочинства, та оскільки позивачем не надано докази неможливості подання нових доказів до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього, суд апеляційної інстанції ухвалою від 22 травня 2023 року на підставі ч. 3 ст. 367 ЦПК України відхилив клопотання про витребування доказів як необґрунтоване.

Апеляційний суд також враховує правові висновки Верховного Суду в постанові від 19 травня 2021 року в справі № 488/1449/16-ц (провадження № 61-9308св20), згідно яких, суд апеляційної інстанції, змінюючи законне і обґрунтоване рішення суду першої інстанції щодо розміру заборгованості, аргументував свою позицію тим, що розмір нарахованої банком заборгованості за процентами розраховано з застосуванням збільшеної процентної ставки, що не було передбачено умовами, які були узгоджені позичальником на час підписання ним довідок про умови кредитування від 20 вересня 2010 року та 12 січня 2011 року. Однак, до позовної заяви банк відповідних довідок не додавав, не приєднував в якості доказу під час розгляду справи в суді першої інстанції, подавши їх лише на стадії апеляційного перегляду справи. У порушення вимог статті 367 ЦПК України позивач не надав доказів неможливості подання зазначених довідок про умови кредитування до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього, тому апеляційний суд не мав процесуальних повноважень приймати вказані докази та вирішувати справу з посиланням на ці довідки. Безпідставно змінивши законне й обґрунтоване рішення суду першої інстанції, апеляційний суд допустив помилку в застосуванні процесуального та матеріального закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 369 ЦПК України з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

З наведених вище підстав клопотання позивача про розгляд справи за участі представника позивача не підлягає до задоволення.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону не відповідає.

Судом встановлено, що наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 25 березня 2021 року № 3, п. 89 якого старшого солдата ОСОБА_1 , призначеного наказом командувача Сил підтримки ЗСУ від 23 березня 2021 року № 9-РС (по особовому складу) на посаду стрільця взводу охорони роти охорони та зберігання бази зберігання інженерних боєприпасів та майна військової частини НОМЕР_1 , вважати прибулим з військової частини НОМЕР_2 АДРЕСА_1 для подальшого проходження військової служби, з 25 березня 2021 року зарахувати до списків особового складу військової частини, та на всі види забезпечення та вважати таким, що справи і посаду 25 березня 2021 року прийняв та приступив до виконання службових обов`язків за посадою (а. с. 6).

На а. с. 6 (зворот) - 7 знаходиться копія наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 01 квітня 2021 року № 260 «Про результати проведення службового розслідування», яким встановлено, що відповідно до наказу командира військової частина НОМЕР_1 від 08 березня 2022 року № 147 «Про виконання завдань логістичного забезпечення» в термін до 11 березня 2022 року особовий склад бази зберігання інженерних боєприпасів та майна військової частини НОМЕР_1 АДРЕСА_1 були зобов`язані переміститися до бази зберігання засобів РХБЗ військової частини НОМЕР_1 АДРЕСА_2 ; 25 лютого 2022 року начальником бази було прийнято рішення організувати евакуацію та вибути в найбільш безпечний район, а саме до м. Змійова, на загальному шикуванні близько 17:00 25 лютого 2022 року начальник бази особисто довів до підпорядкованого особового складу загальну обстановку, дав команду здати зброю в місце її зберігання та чекати команду на евакуацію, а військовослужбовцям, які мають можливість виїхати на особистому транспорті, здійснити переміщення членів сімей в найбільш безпечні місця, при цьому визначив групу осіб, які лишаються на території бази для здійснення прихованого спостереження за об`єктом. Впродовж 26 лютого 2022 року основна частина військовослужбовців повернулась до бази, але деякі військовослужбовці через те, що покинули територію смт. Малинівки, не повернулись, але перебували на зв`язку, а саме 20 військовослужбовців, серед яких старший солдат ОСОБА_3 .

Пунктом 5 наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 01 квітня 2021 року № 260 «Про результати проведення службового розслідування» доручено призупинити грошове та всі види забезпечення із 26 лютого 2022 року, в тому числі старшому солдату ОСОБА_4 (а. с. 7).

На а. с. 9 (зворот) знаходиться копія витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 15 березня 2022 року № 56, згідно п. 4 якого старшого солдата ОСОБА_1 знято з усіх видів забезпечення з 12 березня 2022 року у зв`язку із самовільним залишенням військової частини.

На а. с. 25 (зворот) - 27 знаходиться копія витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_3 ) від 01 квітня 2022 року № 266 «Про виплату грошового забезпечення військовослужбовцям військової частини за березень 2022 року», яким наказано здійснити перерахунок за лютий та позбавити премії повністю старшого солдата ОСОБА_1 .

На а. с. 7 (зворот) знаходиться копія витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань, згідно якого 04 червня 2022 року зареєстровано заяву військової частини НОМЕР_1 , згідно якої попередньо встановлено, що в березні 2022 року військовослужбовці військової частини НОМЕР_1 , яка дислокувалася у АДРЕСА_5, не з`явилися вчасно до місця служби у АДРЕСА_6, зокрема старший солдат ОСОБА_1 .

На а. с. 5 (зворот) знаходиться копія витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) від 05 вересня 2022 року № 35-РС, параграфом 3 якого, відповідно до п.п. 14 п. 116 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України старшого солдата ОСОБА_1 , стрільця взводу охорони роти охорони та забезпечення бази зберігання інженерних боєприпасів та майна увільнено від займаних посад і зараховано у розпорядження з 07 березня 2022 року. Параграфом 5 даного наказу, відповідно до ч. 2 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військову службу, дію контракту про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України ОСОБА_1 призупинено з 04 червня 2022 року. Встановлено, що ОСОБА_1 самовільно залишив військову частину 26 лютого 2022 року. З 04 червня 2022 року не враховувати до чисельності ЗСУ. Підстава: витяг з єдиного реєстру досудових розслідувань від 04 червня 2022 року у кримінальному провадженні № 0000160.

На а. с. 15 знаходиться копія рапорту на ім`я командира військової частини НОМЕР_1 від 11 червня 2022 року, згідно якого в зв`язку з несвоєчасним повідомленням відділення персоналу штабу про самовільне залишення військовослужбовцями місця несення військової служби АДРЕСА_7 за грошовим забезпеченням за лютий 2022 року виникла переплата грошового забезпечення, а саме всі види нарахувань за лютий 2022 року на 8 в/с; за усним поясненням підполковника ОСОБА_5 , начальника БЗ УБП та М він не контролював наявність особового складу у зв`язку з воєнними діями на території бази зберігання; на даний час дану переплату неможливо відшкодувати в сумі 65024,10 грн.

На а. с. 15 (зворот) знаходиться копія наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 11 червня 2022 року № 664, яким на підставі рапорту молодшого лейтенанта ОСОБА_6 , помічника командира військової частини з фінансово-економічної роботи-начальника фінансово-економічної служби від 11 червня 2022 року вх. № 2025, з метою уточнення причин і умов, що сприяли порушенню порядку внутрішньої служби, а також встановлення ступеня вини посадових осіб, чиї дії або бездіяльність стали причиною вчинення правопорушення, наказано призначити службове розслідування щодо переплати військовослужбовцям бази зберігання інженерних боєприпасів та майна грошового забезпечення за лютий 2022 року.

Згідно пояснень ОСОБА_6 , помічника командира частини з фінансово-економічної роботи - начальника фінансово-економічної служби від 13 червня 2022 року, нею вперше самостійно було нараховано грошове забезпечення за лютий 2022 року, щодо військовослужбовців бази зберігання ІБП та М, які самовільно залишили частину, то у п. 3 наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 01 квітня 2022 року № 266 «Про виплату грошового забезпечення військовослужбовців військової частини за березень 2022 року», який їй надала стройова частина, було зазначено виконати перерахунок за лютий та позбавити премії повністю даних військовослужбовців; виконуючи даний наказ, нею було проведено перерахунок виплаченого грошового забезпечення за лютий 2022 року військовослужбовцям контрактної служби БЗ ІБП та М і встановлено факт переплати, зокрема ОСОБА_1 - 9407,43 грн. (а. с. 22).

На а. с. 17 знаходиться копія наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 18 червня 2022 року № 784 «Про результати службового розслідування», яким встановлено, що відповідно до телеграми Міністра оборони України від 04 березня 2022 року № 3165/з вимагалося підвищене щомісячне грошове забезпечення військовослужбовцям ЗСУ та Державної спеціальної служби транспорту за лютий 2022 року виплатити до 08 березня 2022 року; письмовий рапорт про самовільне залишення військовослужбовцями військової частини був наданий командуванню після евакуації до бази зберігання засобів РХБЗ с. Селещина, зареєстровано у відділі персоналу штабу 17 березня 2022 року. Наказано за ненадання до відділення персоналу штабу військової частини НОМЕР_1 рапорту на виплату військовослужбовцям бази зберігання грошового забезпечення за лютий 2022 року підполковнику ОСОБА_7 оголосити зауваження, помічнику командира частини з фінансово-економічної роботи - начальнику фінансово-економічної служби молодшому лейтенанту ОСОБА_8 відобразити в облікових реєстрах фінансово-економічної служби невідшкодовані нестачі бюджетних коштів до повернення на службу військовослужбовців, в тому числі старшого солдата ОСОБА_9 , після чого провести утримання даних коштів.

На а. с. 5 знаходиться копія витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 05 вересня 2022 року № 256, п. 12 якого відповідно до вимог п. 144-3 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України старшого солдата ОСОБА_1 , стрільця взводу охорони роти охорони та забезпечення бази зберігання інженерних боєприпасів та майна військової частини НОМЕР_1 , який самовільно залишив військову частину 26 лютого 2022 року та військову службу якого призупинено 04 червня 2022 року, виключено зі списків особового складу частини з 04 червня 2022 року, підстава: наказ командира військової частини від 05 вересня 2022 року № 35-РС.

На а. с. 80 - 81 знаходиться копія відомості нарахування № НОМЕР_3 військової частини НОМЕР_1 , дата і час формування 25 лютого 2022 року, згідно якої ОСОБА_1 нараховано 15897,88 грн., всього за списком нараховано 1 837 383,08 грн.

На а. с. 83 знаходиться копія платіжного доручення від 10 березня 2022 року № 330 на суму 77391,45 грн., платник - в/ч НОМЕР_1 , отримувач Держказначейська служба України, м. Київ, призначення платежу - «Відновлення касових видатків з КЕКВ 0000 на 2112».

На а. с. 83 (зворот) знаходиться копія платіжного доручення № 307 від 04 березня 2022 року на суму 1 914 774,53 грн., платник - в/ч НОМЕР_1 , отримувач АТ КБ «ПриватБанк», призначення - «Грошове забезпечення за лютий 2022 року».

На а. с. 87 знаходиться копія довідки-розрахунку суми грошового забезпечення за лютий 2022 року ОСОБА_1 , складеної командиром військової частини та т.в.о. помічника командира частини з фінансово-економічної роботи - начальника фінансово-економічної служби, згідно якої переплата виплачених ОСОБА_1 сум за лютий 2022 року становить 9266,32 грн.

На а. с. 10 знаходиться копія карти особового рахунку ОСОБА_1 з відомостями про нарахування та виплату грошових сум, без дат нарахування і виплати та відповідних підписів ОСОБА_1 про їх отримання.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відмовляючи військовій частині НОМЕР_1 в позові про відшкодування шкоди, заподіяної отриманням без належних на те правових підстав грошових коштів, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не доведено обставини скоєння відповідачем злочину та отримання ним грошових коштів у вигляді грошового забезпечення за період з 26 лютого по 28 лютого 2022 року та суми цих коштів.

Апеляційний суд не може повністю погодитися із даними висновками, виходячи із наступного.

Статтею 124 Конституції України передбачено, що юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Це означає, що право особи на звернення до суду не може бути обмеженим. Тобто, юрисдикція виникає там, де є спір про право. Предметом юрисдикції є суспільні відносини, які виникають у зв`язку з вирішенням спору. Поняття юрисдикції безпосередньо пов`язано з процесуальним законодавством.

Реалізуючи дискрецію при визначенні предметної та/або суб`єктної юрисдикції справ, суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із частиною першою статті 19 ЦПК України, установлено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Згідно із частиною першою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Пунктами 1, 2 частини першої статті 4 КАС України визначено, що адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.

Частиною четвертою статті 5 КАС України передбачено, що суб`єкти владних повноважень мають право звернутися до адміністративного суду виключно у випадках, визначених Конституцією та законами України.

Згідно з пунктом 17 частини першої статті 4 КАС України публічна служба - це діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Частиною четвертою статті 19 КАС України установлено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції не звернув уваги, що військова частина обґрунтовувала свої вимоги тим, що їй заподіяно шкоду, яка полягає у здійсненні переплати відповідачу сум грошового забезпечення, і така переплата відбулася внаслідок дій відповідача, які мають ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України - самовільне залишення військової частини або місця служби, а також нез`явлення вчасно на службу без поважних причин, вчинені в умовах воєнного стану або бойовій обстановці, вчинене особами, зазначеними в частині першій або другій цієї статті, в зв`язку з чим позивач вважав, що дана виплата була здійснена в результаті недобросовісності з боку набувача.

Відповідно до частин першої та четвертої статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язаній із захистом Вітчизни. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Порядок проходження громадянами України військової служби, їх права та обов`язки визначаються цим Законом, відповідними положеннями про проходження військової служби громадянами України, які затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Наведені норми права прямо передбачають, що військова служба належить до служби публічної.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 813/1045/18 викладені правові висновки, згідно яких у випадку зобов`язання особи, яка перебуває на посаді державної/публічної служби, відшкодувати шкоду або збитки, завдані внаслідок виконання нею службових/посадових обов`язків, перед судом обов`язково постане питання не лише встановлення обсягу завданої шкоди/збитків, а й оцінки правомірності дій такої особи.

Водночас у рамках цивільного процесу суд не може досліджувати та встановлювати правомірність дій, рішень чи бездіяльності службовця або посадовця, оскільки така можливість передбачена лише в адміністративному процесі в силу приписів статті 19 КАС, якою охоплюється питання прийняття на публічну службу, її проходження та звільнення.

У рамках цивільного процесу суд не може досліджувати та встановлювати правомірність дій, рішень чи бездіяльності службовця або посадовця, оскільки така можливість передбачена лише в адміністративному процесі в силу приписів статті 19 КАС, якою охоплюється питання прийняття на публічну службу, її проходження та звільнення.

Крім того, Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

Зокрема статтею 9 Закону «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» передбачено виплату грошового забезпечення військовослужбовців, яке визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.

Таким чином спір про стягнення з військовослужбовця грошового забезпечення, отриманого без належної правової підстави, стосується одного з чинників соціального захисту військовослужбовця і відповідно належить до юрисдикції адміністративного суду.

Зважаючи на суб`єктний склад спору, предмет позову та характер спірних правовідносин, справа за позовом Військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно отриманого грошового забезпечення не відноситься до юрисдикції загального суду і не могла бути ним розглянута.

Цей спір підлягає вирішенню у порядку адміністративного судочинства як такий, що пов`язаний з питаннями реалізації правового статусу особи, яка перебуває на посаді публічної служби, від моменту її прийняття на посаду і до звільнення з публічної служби, зокрема, й питаннями відповідальності за рішення, дії чи бездіяльність на відповідній посаді, що призвели до завдання шкоди, збитків, необґрунтованих виплат тощо, навіть якщо притягнення її до відповідальності шляхом подання відповідного позову про стягнення такої коштів, шкоди, збитків відбувається після її звільнення з державної служби.

Подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 825/730/16 (провадження № 11-934апп18) та від 13 лютого 2019 року у справі № 636/93/14-ц (провадження № 14-524цс18).

Крім того, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі № 310/66/14-ц (провадження № 14-212 цс 18), від 12 грудня 2018 року в справі № 734/3102/16-ц (провадження № 14-481цс18) сформульовано правовий висновок, згідно якого, для визначення юрисдикції адміністративних судів за пунктом 2 частини другої статті 17 КАС України у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року (пунктом 2 частини першої статті 19 КАС України, чинного з 15 грудня 2017 року) поняття «спір з приводу проходження громадянами публічної служби» охоплює питання реалізації правового статусу державного службовця від прийняття на державну службу до її припинення, зокрема і питання відповідальності у зв`язку з його рішеннями, діями чи бездіяльністю на відповідній посаді, навіть якщо притягнення до відповідальності відбувається після звільнення з державної (військової) служби.

Отже, правовідносини, що виникли між сторонами, мають ознаки публічно-правових, а тому спір підлягає розгляду за правилами КАС України.

З урахуванням наведеного судом першої інстанції не враховано, що спір щодо наявності чи відсутності підстав для нарахування відповідачу грошового забезпечення, та, як наслідок, про наявність чи відсутність підстав для повернення відповідачем отриманих як грошового забезпечення грошових коштів є спором з приводу проходження публічної служби та є публічно-правовим спором, який має вирішуватись адміністративним судом у порядку КАС України.

Зважаючи на наведене, оскільки спір у даній справі стосується публічної (військової) служби, правовідносини, що виникли між сторонами у справі, є адміністративно-правовими, а тому спір підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства.

Відповідно до частин першої, другої статті 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу. Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Частиною четвертою статті 377 ЦПК України передбачено, що у разі закриття судом апеляційної інстанції провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 255 цього Кодексу суд за заявою позивача в порядку письмового провадження постановляє ухвалу про передачу справи до суду першої інстанції, до юрисдикції якого віднесено розгляд такої справи, крім випадків об`єднання в одне провадження кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства. У разі наявності підстав для підсудності справи за вибором позивача у його заяві має бути зазначено лише один суд, до підсудності якого відноситься вирішення спору.

Враховуючи наведене, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України та частини першої статті 377 цього Кодексу, із роз`ясненням позивачу на виконання вимог частини першої статті 256 ЦПК України права протягом десяти днів з дня отримання даної постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.

Керуючись ст. 255, 256, 367, 374, 377, 381, 382 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 27 лютого 2023 року скасувати.

Провадження у справі за позовом військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_1 про стягнення шкоди, завданої отриманням без належної на те правової підстави грошових коштів закрити.

Роз`яснити позивачу, що розгляд зазначеної справи віднесено до юрисдикції адміністративного суду та що протягом десяти днів з дня отримання копії цієї постанови він може звернутися до Київського апеляційного суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді : Кашперська Т.Ц.

Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.