КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 363/615/23 Головуючий у І інстанції Чірков Г.Є.
Провадження № 22-ц/824/8370/2023 Головуючий у 2 інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 листопада 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Голуб С.А.,

суддів: Писаної Т.О., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Гаврилко Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 07 березня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про захист прав споживачів, визнання дій протиправними, визнання нечинними транзакцій, стягнення коштів та відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

У січні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним вище позовом, посилаючись на те, що між нею та АТ КБ «ПриватБанк» був укладений договір про надання банківських послуг, при укладенні якого відкрито банківський рахунок № НОМЕР_1 і додатковий банківський рахунок до договору SAMDNWFC3 від 01 червня 2020 року.

02 січня 2023 року невідомі особи отримали несанкціонований доступ до її рахунку та здійснили крадіжку коштів. Вона негайно звернулась на гарячу лінію АТ КБ «ПриватБанк» за номером 3700 з метою блокування своєї картки. Менеджер банку повідомила, що списання коштів відбулось двічі - спочатку 37 грн, а потім 3 000 грн, про що нею складено дві заяви про шахрайство, які передано службі безпеки банку.

Позивачка негайно подала заяву до поліції про вчинений щодо неї злочин, в якій зазначила про списання коштів з її карткового рахунку двічі. Згодом, звернувшись до банку, вона дізналась, що загальна сума списаних коштів становить 7 892,51 грн (еквівалент 210,73 дол. США).

Тобто, 4 855,51 грн списано після блокування картки, що може свідчити про причетність працівників до несанкціонованого списання коштів з її рахунку.

Разом з тим зазначає, що умов надання банківських послуг вона не порушувала, даних про свій картковий рахунок не розголошувала, РІN-код СVV-код та інші відомості про карту нікому не повідомляла.

03 січня 2023 року за її заявою до поліції від 02 січня 2023 року відкрито кримінальне провадження № 50000004, за яким ОСОБА_1 визнано потерпілою, з правовою кваліфікацією кримінального правопорушення за ч. 3 ст. 190 КК України.

03 січня 2023 року вона звернулась до АТ КБ «ПриватБанк» із заявою про негайне зарахування на її банківській рахунок несанкціоновано списаних коштів, а також з вимогою про надання інформації щодо події та способу списання і перерахування коштів, способу авторизації, на що відповідач відповів відмовою.

Позивачка вважає, що саме незаконні дії відповідача, які полягають у неналежному здійсненні заходів безпеки рахунків клієнта та встановлення неналежного користувача банку призвели до порушення її прав як споживача фінансових послуг та завдання моральної шкоди, розмір якої вона оцінює в 50 000 грн.

З огляду на викладене просила визнати дії відповідача протиправними, визнати нечинними транзакції від 02 січня 2023 року щодо переказу коштів з її карткового рахунку неналежними переказами, стягнути з відповідача кошти у розмірі 7 892,51 грн та моральну шкоду у розмірі 50 000 грн.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 07 березня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачкою не надані докази того, що списання її грошових коштів сталося з вини відповідача в умовах заблокування банківської картки, а її доводи про причетність до вказаного правопорушення працівників банку ґрунтуються на припущеннях. Сам лише факт списання грошових коштів з банківського рахунку позивачки поза її волею невідомими особами шляхом вчинення шахрайських дій разом з її твердженням про неповідомлення нею будь-кому інформації для ідентифікації та аутентифікації електронного платіжного засобу, на протиправні дії відповідача і наявність його вини в цьому вказувати не може. При цьому в позові не визначено та не конкретизовано, які саме дії відповідача слід визнати протиправними. Обставини, викладені в позовній заяві не можна вважати помилковою платіжною операцією в розумінні вимог Закону України «Про платіжні послуги», оскільки списання грошових коштів сталося внаслідок шахрайських дій та з використанням даних для Інтернет платежів, а не внаслідок помилок надавача платіжних послуг та не внаслідок винних протиправних дій або бездіяльності співробітників банку, що могли призвести до безпідставного списання грошових коштів. Отже, підстави для покладення цивільної відповідальності на відповідача передбаченої статтею 86 Закону України «Про платіжні послуги» та статтею 1073 ЦК України, внаслідок списання грошових коштів з рахунку позивачки, нею не доведено і судом не встановлено.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, позивачка звернулася з апеляційною скаргою, яку у подальшому доповнила, разом із запереченнями на ухвали суду першої інстанції від 14 лютого 2023 року про відмову у задоволенні заяви про розгляд справи за правилами загального позовного провадження, від 14 лютого 2023 року про відмову у задоволенні клопотання про витребування доказів, від 23 і 27 лютого 2023 року про відмову у задоволенні заяви про відвід головуючого судді,посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що відповідно до пункту 1.1.5.13. Умов і правил надання банківських послуг в АТ КБ «ПриватБанк» клієнт несе відповідальність у повному обсязі за всі операції, які супроводжуються авторизацією, до моменту письмової заяви клієнта про блокування картки /рахунку/ на рух коштів, номера мобільного телефону на надання банківських послуг.

Проте, суд не взяв до уваги, що картку на її вимогу було заблоковано на момент списання з її рахунку 3 037 грн, утім вже після блокування картки несанкціоновано були списані грошові кошти у розмірі 4 855,51 грн, що задокументовано 02 січня 2023 року слідчо-оперативною групою Вишгородського РУП ГУ НП у Київський області, а також у рапорті чергового від 02 січня 2023 року.

Під час ухвалення оскаржуваного рішення ці документи були у розпорядженні головуючого Чіркова Г.Є., як у слідчого судді у справі № 363/431/23 щодо тимчасового доступу до банківського рахунку позивачки в межах досудового розслідування кримінального провадження № 50000004.

Позивачка вказує, що суд першої інстанції, вирішуючи спір, не застосував спеціальні для спірних правовідносин норми права, а саме: статтю 1073 ЦК України, пункт 37.2 статті 37 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», пункти 8, 9 розділу VI постанови НБУ № 705 від 05 листопада 2014 року «Про здійснення операцій з використання електронних платіжних засобів», пункт 9 розділу VІ Положення про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого постановою Правління НБУ від № 705 від 05 листопада 2014 року, пункти 6.7, 6.8 Положення «Про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням», затвердженого постановою Правління НБУ № 223 від 30 квітня 2010 року.

Вважає, що оскаржуване рішення ухвалене без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених, зокрема, у Рішенні Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року у справі № 15-рп/2011, а також у постановах Верховного Суду від 07 грудня 2020 року у справі № 182/5175/16-ц, від 23 січня 2018 року у справі № 202/10128/14-ц, від 01 лютого 2018 року у справі № 758/7327/14-ц, від 12 лютого 2018 року у справі № 592/2386/1б-ц та від 13 листопада 2019 року у справі № 370/476/16-ц.

Крім того, відмовляючи у відшкодуванні моральної шкоди, суд проігнорував вимоги статей 4, 22 Закону України «Про захист прав споживачів», що прямо передбачають право споживача на відшкодування моральної шкоди у правовідносинах між споживачами та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг, а також вимоги статей 16, 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту цивільного суб`єктивного права, згідно з якими компенсація моральної шкоди повинна відбуватись у будь-якому випадку її спричинення, а право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм чинного законодавства.

Також, позивачка наголошує на допущених районним судом порушеннях процесуальних норм при прийнятті відзиву на позовну заяву, вирішення питання щодо розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження, витребування доказів і відвід головуючого судді у справі.

Звертає увагу, що 30 березня 2023 року АТ КБ «ПриватБанк» повернув на її банківський рахунок несанкціоновано списані грошові кошти у розмірі 7 892,51 грн, чим фактично визнав відсутність підстав для її цивільно-правової відповідальності як власника картки. Водночас, відновивши залишок коштів на її рахунку до того стану, в якому він був перед несанкціонованим списанням коштів, відповідач визнав свої дії протиправними, а транзакції від 02 січня 2023 року щодо переказу коштів з її карткового рахунку - неналежними переказами. Таким чином, відповідач добровільно частково задовольнив позовні вимоги, окрім вимоги про відшкодування моральної шкоди, та визнав свою причетність до незаконної банківської операції.

Однак, банк не виконав вимогу пункту 37.2 статті 37 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», а саме не сплатив їй пеню у розмірі 0,1 % від суми неналежного переказу за кожний день прострочення повернення відповідної суми на рахунок. З огляду на зазначене, позивачка вважає, що відповідач повинен сплатити їй 694,32 грн (7,89 грн х 88 днів = 694,32 грн).

Просить рішення Вишгородського районного суду Київської області від 07 березня 2023 року скасувати і ухвалити нове судове рішення, яким стягнути з відповідача на її користь 694,32 грн пені та завдану моральну шкоду у розмірі 50 000 грн, а також скасувати ухвали суду першої інстанції від 14 лютого 2023 року про відмову у задоволенні заяви про розгляд справи за правилами загального позовного провадження, від 14 лютого 2023 року про відмову у задоволенні клопотання про витребування доказів, від 23 і 27 лютого 2023 року про відмову у задоволенні заяви про відвід головуючого судді.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача за довіреністю - Яндульський Д.В.просить вказану апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, посилаючись на те, що доводи позивачки є безпідставними, оскільки суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи, надав належну оцінку наданим сторонам доказам та обставинам справи, ухвалив законне й обґрунтоване рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Свої заперечення обґрунтовує тим, що позивачкою не надано доказів того, що до несанкціонованого доступу до її рахунків та здійснення перерахування грошових коштів з її банківського рахунку причетні працівники банку. Посилання апеляційної скарги на списання грошових коштів в мовах заблокування банківської картки є недоведеними. Сам лише факт списання грошових коштів з банківського рахунку позивачки поза її волею невідомими особами шляхом вчинення шахрайських дій не свідчить про протиправні дії банку і наявність його вини в цьому. Крім того, таке списання коштів не можна вважати помилковою платіжною операцією в розумінні вимог Закону України «Про платіжні послуги».

За таких умов суд першої інстанції правомірно не вбачав підстав, передбачених статтями 23, 1167 ЦПК України, для стягнення 50 000 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди у зв`язку з відсутністю всіх складових цивільно-правової відповідальності, за яких у позивачки виникло би право на її відшкодування. Заподіяння моральної шкоди позивачці внаслідок проведення протиправних дій відповідача не доведено.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції ОСОБА_1 підтримала аргументи апеляційної скарги, просила її задовольнити та стягнути з відповідача на її користь пеню та моральну (немайнову) шкоду.

Представник відповідача - Яндульський Д.В.в судовому засіданні заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення сторін в судовому засіданні, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що між ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк» був укладений договір про надання банківських послуг, при укладенні якого відкрито банківський рахунок № НОМЕР_1 і додатковий банківський рахунок до договору SAMDNWFC3 від 01 червня 2020 року.

01 червня 2020 року сторонами підписано заяву про відкриття поточного рахунку та приєднання до Умов та Правил надання послуг «Картка для виплат», згідно пункту 15 якої клієнт підтверджує, що ознайомлений з Умовами та Правилами надання банківських послуг, які розміщено на сайті https://privatbank.ua/terms/.

Згідно з випискою по картці/рахунку НОМЕР_2 ( НОМЕР_1 ) і додатковим рахункам договору SAMDNWFC3 від 01 червня 2020 року за період 01 грудня 2022 року по 03 січня 2023 року з рахунку позивачки 02 січня 2023 року здійснено операцію по списанню грошових коштів за розваги: METAPAY Z0NS, fb.me/cc у розмірі 37,45 грн (еквівалент 1 дол. США) та рекламні послуги FACEBK 2V33WK73P2, fb.me/ads - 7 892,51 грн (еквівалент 210,73 1 дол. США).

03 січня 2023 року Вишгородським РУП ГУ НП в Київській області відкрито кримінальне провадження №0000004 за ч. 3 ст. 190 КК України за заявою ОСОБА_1 про те, що невідома особа шахрайським шляхом заволоділа її грошовими коштами в загальний сумі 7 800 грн.

03 січня 2023 року ОСОБА_1 звернулась до АТ КБ «ПриватБанк» із заявою про зарахування на її банківський рахунок несанкціоновано списаних грошових коштів в сумі 7 900 грн.

04 січня 2023 року відповідач надіслав позивачці лист, в якому банком роз`яснено, що списання коштів стороннім Інтернет ресурсом проводиться після введення номеру картки, CVV2 коду, терміну дії. Також роз`яснено Умови і правила надання банківських послуг, які є невід`ємною частиною договору банківського обслуговування, розміщені на офіційному сайті https://privatbank.ua/terms/ у мережі Інтернет, зокрема: пункти 2.1.4.5.1, 2.1.4.12.9, 2.1.4.12.5. Повідомлено, що банком ініційовано претензійну роботу згідно з правилами Міжнародної платіжної системи MasterCard/VIZA. Регламент претензійної роботи - до 120 днів.

За правилом частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Щодо вимог про стягнення пені на підставі пункту 37.2 статті 37 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні»

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог, а правом визначати предмет та підставу позову наділений лише позивач (статті 13, 43, 49, 175 ЦПК України). Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Аналіз матеріалів справи свідчить, що ОСОБА_1 , звертаючись до суду з позовом, просила визнати дії АТ КБ «ПриватБанк» протиправними, визнати нечинними транзакції від 02 січня 2023 року щодо переказу коштів з її карткового рахунку неналежними переказами, стягнути з відповідача кошти у розмірі 7 892,51 грн та моральну шкоду у розмірі 50 000 грн.

Відповідно до частини шостої статті 367 ЦПК України в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Оскільки вимоги позивачки про стягнення з відповідача пені у розмірі 0,1 % від суми неналежного переказу за кожний день прострочення повернення відповідної суми на банківський рахунок в суді першої інстанції не пред`являлися та не були предметом судового розгляду, відсутні підстави для вирішення цих вимог апеляційної скарги в апеляційному порядку.

Щодо вимог про стягнення моральної (немайнової) шкоди

Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, а отже підставою цивільно-правової відповідальності як обов`язку відшкодувати шкоду, є заподіяння моральної (немайнової) шкоди іншій особі.

Згідно частини першої статті 15, статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в тому числі і відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Зобов`язання із заподіяння шкоди - це правовідношення, у силу якого одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування завданої шкоди, а інша сторона (боржник) зобов`язана відшкодувати завдану шкоду в повному розмірі.

За змістом статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб.

Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправними діями заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Отже, право особи на відшкодування моральної шкоди виникає за умов порушення права цієї особи, наявності такої шкоди та причинного зв`язку між порушенням та моральною шкодою. При цьому обов`язок доведення наявності підстав для відшкодування моральної шкоди покладається на особу, яка вимагає її відшкодування, що відповідає змісту частини третьої статті 12 та статті 81 ЦПК України.

ОСОБА_1 у позовній заяві посилалася на те, що внаслідок неналежного надання АТ КБ «ПриватБанк» фінансових послуг вона позбулась своїх заощаджень, крадіжка грошових коштів з її карткового рахунку спричинила сильне душевні хвилювання, адже вона не могла придбати найнеобхідніше: продукти, ліки, предмети гігієни та оплатити комунальні послуги тощо.

Колегія суддів в оцінці наявності підстав для застосування такого способу захисту цивільних прав та інтересів дійшла висновку, що це є можливим виключно у випадках, встановлених договором або законом.

Відповідно до частини другої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» при задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

У справі, що переглядається, судом першої інстанції не встановлено, що позивачці завдано моральну шкоду внаслідок списання грошових коштів з її рахунку в результаті саме винних дій відповідача і рішення в частині відмови у визнанні дій відповідача протиправними, визнанні нечинними транзакцій щодо переказу коштів з карткового рахунку неналежними переказами та стягнення з відповідача списаних коштів у даному випадку не оскаржується в апеляційному порядку.

Враховуючи, що не встановлено вину відповідача у таких діях, тому відсутні правові підстави для відшкодування моральної шкоди позивачці з цих підстав.

В оцінці законності та обґрунтованості судового рішення в оскаржуваній частині щодо вирішених позовних вимог про відшкодування моральної шкоди колегія суддів врахувала також правила пункту 5 частини першої статті 4 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідно до якого споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону.

У контексті цієї справи, з урахуванням її фактичних обставин, позивачка не довела завдання їй моральної шкоди відповідачем у силу вимог вказаного закону.

З огляду на те, що вимоги позову про відшкодування моральної шкоди ґрунтуються на тому, що неправомірними діями АТ КБ «ПриватБанк» позивачці завдано моральної шкоди, яка полягає у значних душевних стражданнях, яких вона зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї, тому правові підстави для застосування правил про відшкодування моральної шкоди відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів» відсутні.

Доводи апеляційної скарги про те, що 30 березня 2023 року АТ КБ «ПриватБанк» повернув на картковий рахунок позивачки несанкціоновано списані грошові кошти у розмірі 7 892,51 грн та відновив залишок коштів на її рахунку до переднього стану, тим самим визнавши свої дії протиправними та причетність до незаконної банківської операції від 02 січня 2023 року, не заслуговують на увагу з огляду на те, що грошові кошти були повернуті ОСОБА_1 на виконання вимог Закону України «Про платіжні послуги» та Положення про порядок емісії та еквайрингу платіжних інструментів, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 29 липня 2022 року № 164, адже вона невідкладно повідомила банк про платіжні операції, що нею не виконувалися, що після проведеної перевірки і зумовило повернення платнику суми такої операції та відновлення залишку коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції.

Аргументи позивачки щодо того, що суд першої інстанції не застосував спеціальні для спірних правовідносин норми права, зокрема: пункт 37.2 статті 37 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», пункти 8, 9 розділу VI постанови НБУ № 705 від 05 листопада 2014 року «Про здійснення операцій з використання електронних платіжних засобів», пункт 9 розділу VІ Положення про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого постановою Правління НБУ від № 705 від 05 листопада 2014 року, пункти 6.7, 6.8 Положення «Про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням», затвердженого постановою Правління НБУ № 223 від 30 квітня 2010 року, безпідставні, оскільки всі зазначені нормативно-правові акти втратили свою чинність на момент виникнення спірних правовідносин.

Посилання позивачки на правові висновки, що містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року у справі № 216/3521/16-ц (провадження № 14-714цс19) не приймаються до уваги, оскільки висновки у цій справі та у справі, яка переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Щодо заперечень на ухвалу суду від 14 лютого 2023 року про відмову у задоволенні заяви про розгляд справи за правилами загального позовного провадження

Відповідно до частини першої статті 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи: 1) малозначні справи; 2) що виникають з трудових відносин; 3) про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд.

У порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті (частина друга статті 274 ЦПК України).

Частиною шостою статті 19 ЦПК України (в редакції, чинній на момент вирішення спору) визначено, що для цілей цього Кодексу малозначними справами є, зокрема, справи про захист прав споживачів, ціна позову в яких не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (пункт 5).

Встановлено, що предметом спору у цій справі є захист прав споживачів, стягнення коштів у розмірі 7 892,51 грн та відшкодування моральної шкоди у розмірі 50 000 грн, а відтак справа є малозначною.

Правозастосування у даній категорії справ характеризується сталістю як законодавства так і судової практики. Справа, що переглядається апеляційним судом, не належить до тих, які відповідно до частини четвертої статті 274 ЦПК України не можуть бути розглянуті у порядку спрощеного позовного провадження.

Врахувавши вказані обставини та вимоги статті 19, частини третьої статті 274 ЦПК України, суд першої інстанції обґрунтовано в ухвалі про відкриття провадження від 02 лютого 2023 року визнав розглядувану справу справою незначної складності та дійшов висновку про можливість її розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 14 лютого 2023 року було вирішено заяву позивачки про розгляд справи в порядку загального позовного провадження та надано обґрунтовану відмову в її задоволенні.

Щодо заперечень на ухвалу суду від 14 лютого 2023 року про відмову у задоволенні клопотання про витребування доказів

Відповідно до положень статей 12, 13 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, зокрема, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Ураховуючи вимоги статей 76, 81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений у частинах другій та третій статті 83 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї (частина перша статті 84 ЦПК України).

В суді першої інстанції ОСОБА_1 заявляла клопотання про витребування доказів, зокрема, документів щодо події та способу списання 02 січня 2023 року коштів з її банківського рахунку № НОМЕР_1 і додаткового банківського рахунку до договору SAMDNWFC3 від 01 червня 2020 року, перерахування коштів та способу авторизації, а також записи усіх розмов її дзвінків з фахівцями ПриватБанку 02 та 09 січня 2023 року.

Суд першої інстанції ухвалою від 14 лютого 2023 року відмовив у задоволенні вказаного клопотання позивачки та 07 березня 2023 року за наявними у справі матеріалами ухвалив рішення про відмову у задоволенні позовних вимог за недоведеності того, що списання грошових коштів позивачки сталося з вини відповідача.

Колегія суддів погоджується з доводами позивачки в тому, що місцевий суд не мав обґрунтованих підстав для відмови у витребуванні доказів, які вона самостійно не мала змоги отримати і якими обґрунтовувала свої вимоги щодо предмета спору.

Разом з тим, вказані докази були витребувані у відповідача під час апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції відповідно до ухвали Київського апеляційного суду від 18 жовтня 2023 року.

Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на те, що не кожне допущене судом порушення процедури може істотно впливати на права учасників справи та тягнути порушення гарантій статті 6 Конвенції. Крім того, за змістом цієї статті більшість процесуальних порушень, допущених на одній стадії цивільного процесу, можна виправити на іншій його стадії (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року у справі № 201/13239/15-ц (пункт 50)).

Згідно із абзацом 2 частини другої статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи, а отже правильне по суті судове рішення не може бути скасоване з одних лише формальних міркувань.

Щодо заперечень на ухвали суду від 23 і 27 лютого 2023 року про відмову у задоволенні заяви про відвід головуючого судді

Як вбачається з матеріалів справи, 22 лютого 2023 року позивачка подала до суду першої інстанції заяву про відвід судді Чіркова Г.Є. з підстав наявності обставин, які викликають сумніви в об`єктивності та неупередженості головуючого судді у справі, оскільки він відмовив у задоволенні поданих нею заяв (клопотань) про розгляд справи за правилами загального позовного провадження та витребування доказів.

Суд першої інстанції ухвалою від 23 лютого 2023 року у зв`язку з визнанням заявленого відводу необґрунтованим заяву позивачки передано для автоматизованого визначення судді в порядку, визначеному частиною першою статті 33 ЦПК України.

Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 27 лютого 2023 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 про відвід судді Чіркова Г.Є у справі № 363/615/23 відмовлено.

Відповідно до частини другої статті 39 ЦПК України з підстав, зазначених у статтях 36, 37 і 38 цього Кодексу, судді, секретарю судового засідання, експерту, спеціалісту, перекладачу може бути заявлено відвід учасниками справи.

Згідно із пунктом 5 частини першої статті 36 ЦПК України суддя не може розглядати справу і підлягає відводу (самовідводу), якщо є інші обставини, що викликають сумнів в неупередженості або об`єктивності судді.

У частині четвертій статті 36 ЦПК України передбачено, що незгода сторони з процесуальними рішеннями судді, рішення або окрема думка судді в інших справах, висловлена публічно думка судді щодо того чи іншого юридичного питання не може бути підставою для відводу.

За таких обставин, посилання ОСОБА_1 не свідчили про наявність підстав, передбачених пунктом 5 частини першої статті 36 ЦПК України, для відводу головуючого судді від розгляду даної справи, а фактично зводилися до її незгоди процесуальними рішенням суду, що в силу вимог частини четвертої статті 36 ЦПК України не могло слугувати належною і достатньою підставою для відводу.

Доводи апеляційної скарги позивачки про те, що головуючий підлягав самовідводу, позаяк в якості слідчого судді брав участь у справі 363/431/23 щодо тимчасового доступу до її банківського рахунку, речей та документів у кримінальному провадженні № 50000004, є необґрунтованими, оскільки положення статей 36, 37 ЦПК України не передбачають таких підстав для відводу (самовідводу) судді.

Натомість, головною метою відводу є гарантування безсторонності суду, зокрема, щоб запобігти упередженості судді (суддів) під час розгляду справи, а мета самовідводу - запобігання будь-яким сумнівам щодо безсторонності судді. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначає, що «у кожній окремій справі слід вирішувати, чи мають стосунки, що розглядаються, таку природу й такий ступінь, що свідчать про небезсторонність суду».

Стосовно відводу (як права сторони його ініціювати) вказано, що «особиста безсторонність суду презюмується, поки не надано доказів протилежного». У випадку ж самовідводу сам суддя повинен бути переконаним, що є достатньо фактів, які свідчать про його безсторонність.

Безумовно, сторони можуть побоюватися, що суддя є небезстороннім, але «вирішальним є те, чи можна вважати такі побоювання об`єктивно обґрунтованими» (рішення ЄСПЛ від 9 листопада 2006 року у справі «Білуха проти України» (Belukha v. Ukraine), заява № 33949/02).

Одночасно висновки або позиції суддів, висловлені у судових рішеннях, не можуть бути підставою для відводу, оскільки тлумачення закону у поєднанні з обставинами справи є підґрунтям здійснення правосуддя і у протилежному випадку судді позбавляються можливості на висловлення позиції при розгляді інших подібних справ у подальшому.

Неможливість для учасника справи заявити відвід з підстав незгоди з рішенням, в тому числі процесуальним, або окремою думкою судді в інших справах чи висловленою публічно думкою судді щодо того чи іншого юридичного питання обґрунтовується необхідністю дотримання одного з найважливіших принципів судочинства - nemo iudex in causa sua (ніхто не може бути суддею у власній справі), який виключає для учасника процесу можливість обирати суддю на власний розсуд, зокрема, шляхом заявлення відводів тим суддям, відома правова позиція яких позивача не влаштовує.

Отже, незгода учасника справи з рішеннями суду (судді), що прийняті в межах його повноважень, реалізованих згідно з вимогами процесуального закону, не може слугувати підставою для відводу складу суду та вказувати на наявність сумнівів в неупередженості судді у справі.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на власному тлумаченні і розумінні стороною позивача спірних правовідносин та положень законодавства, вони не спростовують правильність висновків суду першої інстанції в оскаржуваній частині і не дають підстав вважати, що районним судом неповно з`ясовано обставин, що мають значення для справи, та/або неправильно застосовано норми матеріального й порушено норми процесуального права, що передбачено статтею 376 ЦПК України, як підстави для скасування рішення суду.

За таких обставин, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову в оскаржуваній частині, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Згідно із пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Щодо судових витрат

Оскільки позивачка була звільнена від сплати судового збору під час вирішення питання про відкриття апеляційного провадження у справі на підставі частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів», судові витрати у вигляді судового збору за перегляд справи в суді апеляційної інстанції згідно із статтями 141, 382 ЦПК України слід віднести в рахунок держави.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 07 березня 2023 року у даній справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 11 грудня 2023 року.

Головуючий С.А. Голуб

Судді: Т.О. Писана

Д.О. Таргоній