УХВАЛА

07 грудня 2023 року

м. Київ

справа № 738/345/20

провадження № 61-8971св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: головуючого - Крата В. І.,

суддів: Дундар І. О., Коротуна В. М.,Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач), Русинчука М. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач ? ОСОБА_2 ,

розглянув у письмовому провадженні без повідомлення учасників справи касаційні скарги ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_3 , та ОСОБА_2 , яка подана представником ОСОБА_4 , на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 03 лютого 2023 року у складі судді Добрєва М. В., та постанову Запорізького апеляційного суду від 24 травня 2023 року у складі колегії суддів: Онищенка Е. А., Бєлки В. Ю., Трофимової Д. А.,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до Менського районного суду Чернігівської області з позовом до ОСОБА_2 про визнання договору недійсним та застосування наслідків недійсності договору.

Позов мотивований тим, що між нею і відповідачем було укладено договір побутового підряду в усній формі, відповідно до якого відповідач зобов`язався надати їй послуги з виготовлення меблів. На виконання цих домовленостей вона здійснила передоплату за надані послуги у розмірі 8 000,00 швейцарських франків, що підтверджується гарантійним листом від 27 лютого 2020 року за підписом ОСОБА_2 . Відповідач не є фізичною особою-підприємцем, його діяльність як фізичної особи-підприємця була припинена ще в 2016 році, тоді як лише суб`єкти господарювання мають право укладати договори побутового підряду.

Просила суд визнати недійсним договір побутового підряду, укладений між нею та ОСОБА_2 ; стягнути з ОСОБА_2 на свою користь 8000 швейцарських франків, що станом на 05 березня 2020 року згідно з офіційним курсом Національного банку України становить 208 160,00 грн, а також покласти на відповідача судові витрати.

Ухвалою Менського районного суду Чернігівської області від 10 квітня 2020 року справу передано на розгляд до Ленінського районного суду м. Запоріжжя.

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 12 січня 2021 року позов задоволено. Визнано недійсним договір підряду, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Стягуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 8 000,00 швейцарських франків, що станом на 05 березня 2020 року згідно з офіційним курсом Національного банку України становить 208 160,00 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 06 січня 2022 року заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення задоволено, заочне рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 12 січня 2021 року скасовано. Справу призначено до розгляду в загальному порядку.

18 січня 2023 року ОСОБА_1 подала заяву про уточнення позовних вимог та вказала, що раніше вона замовляла послуги у відповідача, що підтверджується додатком № 1 до договору від 18 вересня 2018 року № 18-09/18, на якому стоїть відповідна печатка та підпис відповідача, як фізичної особи-підприємця. Оскільки вона не знала і не могла знати, що відповідач вже не є особою, яка здійснює підприємницьку діяльність, тому до спірних правовідносин слід застосувати положення статті 1212 ЦК України.

Уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_1 просила стягнути з ОСОБА_2 на свою користь 8 000,00 швейцарських франків, що станом на 17 січня 2023 року згідно з офіційним курсом Національного банку України становить 315 680,00 грн.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 03 лютого 2023 року, залишеним без змін постановою Запорізького апеляційного суду від 24 травня 2023 року, позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 8 000,00 швейцарських франків, що станом на 17 січня 2023 року згідно офіційного курсу Національного банку України становить 315 680,00 грн, та судовий збір в сумі 2 975,80 грн. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 замовила у ОСОБА_2 послуги з виготовлення меблів з індивідуальними ознаками. Факт отримання грошових коштів відповідачем не заперечується. Таким чином, позивачем була замовлена продукція, яка могла бути використана лише позивачем у відповідному будинку, а відтак, уклавши відповідний договір, відповідач взяв на себе зобов`язання виготовити та передати ОСОБА_1 відповідну продукцію. Враховуючи, що взаємні цивільні права та обов`язки у сторін виникли за договором побутового підряду, а згодом відпали і перетворилися (трансформувалися) у збереження відповідачем грошових коштів позивача без достатньої правової підстави, то грошові кошти, отримані ОСОБА_2 , є такими, що набуті без правових підстав і підлягають поверненню на користь ОСОБА_1 .

Документи, які свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки та ін.), які б засвідчували факт того, що ОСОБА_1 дійсно понесла витрати на правничу допомогу, відсутні, а наданий позивачем звіт про надання правової допомоги, договір не є належним доказом таких витрат. За таких обставин витрати, понесені ОСОБА_1 , на правничу допомогу, не підлягають стягненню з відповідача.

Що стосується вимоги ОСОБА_2 про стягнення на його користь судових витрат на правову допомогу, то така вимога не підлягає задоволенню, оскільки відповідно до статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що судом першої інстанції правильно встановив, що під час укладання усного договору позивач розраховував встановити у себе нові меблі у передбачений договором строк, проте виконавець в обумовлені строки замовлення не виконав, меблі не виготовив. Подані відповідачем документи, які нібито свідчать про його належність до ТОВ «Вудико», у якому він був головою правління, не були прийняті судом до уваги, оскільки подані поза межами встановленого законодавства строку. Апеляційний суд відхилив й доводи відповідача щодо відсутності доказів про отримання передоплати за виготовлення меблів, оскільки матеріали справи містять оригінал власноруч написаної відповідачем розписки, який є беззаперечним доказом отримання спірних коштів у розмірі 8 000,00 швейцарських франків відповідачем, та гарантійний лист від 27 лютого 2020 року. Складання розписки, як й отримання коштів, відповідачем не заперечується та не спростовується.

Залишаючи без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_1 колегія суддів погодилась з висновками суду першої інстанції про те, що документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, які б засвідчували факт того, що ОСОБА_1 дійсно понесла витрати на правничу допомогу, матеріали заяви не містять. Надані позивачем докази про оплатне надання правничої допомоги не містять розрахунку винагороди, в тому числі витраченого часу адвокатом позивача ? ОСОБА_3 , як в цілому, так і по кожній наданій послузі окремо. У зв`язку з наведеним відповідач та суд були позбавлені можливості зробити висновок про розумність та співмірність розміру гонорару АО «Алтекса» за надану правову допомогу позивачу.

16 червня 2023 року ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій просила судові в частині відмови у стягнення з відповідача на її користь судових витрат на професійну правничу допомогу скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про стягнення ОСОБА_2 на її користь понесені нею витрати на правову допомогу у розмірі 57 000,00 грн. В іншій частині оскаржені судові рішення просила залишити без змін.

29 червня 2023 року ОСОБА_2 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просив скасувати судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, а також стягнути з ОСОБА_1 на свою користь судові витрати на правову допомогу: 31 510,00 грн - в суді першої інстанції; 18 250, 93 грн - в апеляційному суді; 17 358,61 грн - за розгляд справи в Верховному Суді.

28 липня 2023 року ОСОБА_2 подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 , у якому просив залишити її касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення в частині відмови позивачу у стягнення витрат на правничу допомогу - без змін.

Ухвалою Верховного Суду від 28 червня 2023 року відкрито касаційне провадження в цій справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 .

Ухвалою Верховного Суду від 04 липня 2023 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_2 .

В ухвалах відсутній висновок суду про наявність підстав для відкриття провадження у справі з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (пункт 2 частини третьої статті 389 ЦПК України).

Ухвалою Верховного Суду від 17 листопада 2023 року справу призначено до судового розгляду.

Однією з основних засад судочинства є забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, встановлених законом (пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України, пункт 9 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково (пункт 2 частини третьої статті 389 ЦПК України).

Аналіз матеріалів справи свідчить, з урахуванням клопотання, поданого 18 січня 2023 року ОСОБА_1 через систему «Електронний суд» через представника ОСОБА_3 , у цій справі ціна позову визначена позивачем в розмірі 315 680,00 грн (т. 2, а. с. 113-114), тобто яка не перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Отже, касаційні скарги подані на судові рішення у справі з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб,тобто які не підлягають касаційному оскарженню.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Конституційний Суд України 22 листопада 2023 року ухвалив Рішення у справі № 10-р(ІІ)/2023 щодо відповідності Конституції України (конституційності) пунктів 1, 5 частини шостої статті 19, пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, зокрема, визнав таким, що відповідає Конституції України (є конституційним), пункт 2частини третьої статті 389 ЦПК України. У пунктах 7.6. - 7.8. Рішення вказано, що Європейський суд із прав людини послідовно обстоює позицію, що для розуміння змісту обмежень права на доступ до суду, гарантованого статтею 6 Конвенції, є потреба у врахуванні ролі касаційних судів та визнанні того, що умови прийнятності касаційної скарги щодо питань права можуть бути суворіші, ніж для звичайної скарги; застосування визначеного у національному праві критерію ratione valoris для подання скарг до Верховного Суду є правомірною та обґрунтованою процесуальною вимогою з огляду на саму суть повноважень Верховного Суду щодо розгляду лише справ відповідного рівня значущості. Верховний Суд як суд касаційної інстанції у цивільних справах із перегляду в касаційному порядку судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, має виконувати повноваження щодо усунення порушень норм матеріального та/або процесуального права, виправлення судових помилок і недоліків, а не нового розгляду справи та нівелювання ролі судів першої та апеляційної інстанцій у чиненні правосуддя та розв?язанні цивільних спорів. Тому внормування процесуальних відносин у спосіб визначення в Кодексі підстав для касаційного перегляду судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, можливе як виняток і лише у разі, коли це обумовлено потребами, що є значущими для дієвості та ефективності правосуддя, зокрема потребою розв`язання Верховним Судом як найвищим судом у системі судоустрою України складного юридичного питання, яке має фундаментальне значення для формування судами єдиної правозастосовної практики.

З урахуванням наведеного, Верховним Судом відкрито касаційне провадження на судові рішення, які не підлягають касаційному оскарженню, а тому касаційне провадження підлягає закриттю.

З огляду на підстави закриття касаційного провадження, розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись статтями 19, 260, 389 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Закрити касаційне провадження за касаційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 03 лютого 2023 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 24 травня 2023 року у справі № 738/345/20.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: І. О. Дундар

В. М. Коротун

Є. В. Краснощоков

М. М. Русинчук