ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4848/23 Справа № 216/4235/22 Суддя у 1-й інстанції - ХОМИК І. І. Суддя у 2-й інстанції - Хейло Я. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2023 року м.Кривий Ріг

Справа № 216/4235/22

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Хейло Я.В.,

суддів - Мірути О.А., Тимченко О.О.,

секретар судового засідання: Тимофєєва В.О.

сторонни:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Держаний вищий навчальний заклад «Криворізький національний університет»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 на рішення Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 07 березня 2023 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Державного вищого навчального закладу «Криворізький національний університет» про поновлення на роботі, виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, яке ухвалене суддею Хомик І.І. у місті Кривому Розі Донецької області, повне судове рішення складено 07 березня 2023 року, -

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2022 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державного вищого навчального закладу «Криворізький національний університет» про поновлення на роботі, виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що 01 вересня 2007 року він був прийнятий на роботу до Криворізького технічного університету на посаду асистента кафедри менеджменту та ринкових відносин за контрактом згідно наказу № 328к від 27 серпня 2007 року. 01 вересня 2008 року прийнятий на роботу до Криворізького технічного університету на посаду асистента кафедри менеджменту та ринкових відносин, як обраний за конкурсом згідно наказу № 339к від 29 серпня 2008 року.01 вересня 2011 року прийнятий на роботу до Криворізького технічного університету на посаду асистента кафедри менеджменту та адміністрування за контрактом, як обраний за конкурсом згідно наказу № 123к від 01 вересня 2011 року.

З 1997 року є членом Профспілки працівників освіти і науки України відповідно до квитка члена профспілки № НОМЕР_1 , виданого профкомом Криворізького технічного університету, профспілковий стаж 20 років.

31 серпня 2015 року відповідно до наказу № 134-к, був звільнений у зв`язку із закінченням строку трудового договору (п. 2 ст. 36 КЗпП України) з Державного вищого навчального закладу «Криворізький національний університет».

05 жовтня 2015 року фактично отримав трудову книжку із одночасним отриманням витягу з наказу від 31 серпня 2015 року № 134к.

В проміжок часу з 01.09.2015 року по 05.10.2015 року позивач постійно з`являвся на своє робоче місце до ДВНЗ «Криворізький економічний університет», фактично виконував доручені йому завдання.

Зазначає, що не отримував попередження про наступне вивільнення у відповідності ч. 2 ст. 49-2 КЗпП України.

Вважає, що був звільнений відповідачем незаконно, оскільки таке звільнення відбулося із порушенням чинного трудового законодавства.

Крім того, вказані дії з боку відповідача завдали йому моральних страждань, що полягають у позбавленні позивача права на працю та можливості заробітку для себе та своєї родини, яка складається з малолітньої дитини та дружини, яка перебувала в декретній відпустці по догляду за дитиною. Також він має на утриманні рідну бабусю згідно нотаріального договору довічного утримання від 24.11.2004 року.

Позивач просив суд поновити його на посаді асистента кафедри менеджменту і адміністрування «Державний вищий навчальний заклад «Криворізький національний університет»; стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 5700 грн. за кожен місяць, починаючи з 05 жовтня 2015 року до дня поновлення на роботі; стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду в розмірі 30 000,00 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 07 березня 2023 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Державного вищого навчального закладу «Криворізький національний Університет» про поновлення на роботі, виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди - відмовлено.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог.

Узагальнення доводів особи, яка подала апеляційну скаргу

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Вважає, що судом першої інстанції грубо порушено право позивача на звернення до суду за захистом порушених прав.

Зазначає, що суд першої інстанції помилково встановив, що позивач звернувся до суду після 7 років з дня вручення копії судового наказу про звільнення, оскільки він неодноразового протягом 7 років звертався до суду за захистом свого порушеного права проте його позови були двічі залишенні без розгляду.

Вказує, що, на теперішній час, його право на судовий захист не може бути обмежене через невиконання судом обов`язку з направлення судового рішення позивачу.

Вважає, що він пропустив строк звернення до суду з поважних причин, про існування яких неодноразово наголошував у суді першої інстанції, проте судом вони проігноровані.

Узагальнення доводів та заперечень інших учасників справи

Відповідач відзив на апеляційну скаргу не надав, надав заяву про розгляд справи без його участі за матеріалами справи.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Позивач ОСОБА_1 у судовому засіданні апеляційного суду доводи апеляційної скарги підтримав та просив її задовольнити.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що наказом Державного вищого навчального закладу «Криворізький національний університет» № 134к від 31.08.2015 року «Про звільнення у зв`язку із закінченням строку трудового договору», ОСОБА_1 звільнено з посади асистента кафедри менеджменту і адміністрування на підставі п.2 ст. 36 КЗпП України.

29 серпня 2014 року між Державним вищим навчальним закладом «Криворізький національний університет» в особі в.о. ректора Ступніка М.І. та ОСОБА_1 було укладено контракт, яким позивача було призначено на посаду асистент кафедри менеджменту і адміністрування на строк з 01.09.2014 року по 31.08.2015 року.

Відповідно до п. 6.3 Контракту з науково-педагогічним працівником, підставами для розірвання контракту є, зокрема, закінчення строку його дії.

Згідно копії трудової книжки НОМЕР_2 на ім`я ОСОБА_1 , 01.09.2007 року позивач був прийнятий на роботу до Криворізького технічного університету на посаду асистента кафедри менеджменту та ринкових відносин за контрактом згідно наказу № 328к від 27.08.2007 року.

01.09.2008 року внесено запис, що вважати працюючим на посаді асистента кафедри менеджменту та ринкових відносин, як обраний за конкурсом згідно наказу № 339к від 29.08.2008 року.

01.09.2011 року прийнятий на роботу до Криворізького технічного університету на посаду асистента кафедри менеджменту та адміністрування за контрактом, як обраний за конкурсом згідно наказу № 123к від 01 вересня 2011 року.

01.12.2011 у зв`язку із реорганізацією змінюється назва навчального закладу, в якому працював позивач з Криворізький технічний університет на Державний вищий навчальний заклад «Криворізький національний університет».

31 серпня 2015 року відповідно до наказу № 134-к, був звільнений у зв`язку із закінченням строку трудового договору (п. 2 ст. 36 КЗпП України) з Державного вищого навчального закладу «Криворізький національний університет».

18.04.2016 року ухвалою Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу по справі № 216/8331/15-ц позовну заяву ОСОБА_1 до Державного вищого навчального закладу «Криворізький національний університет» про поновлення на роботі та виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу залишено без розгляду у зв`язку з повторною неявкою позивача в судове засідання.

За результатами апеляційного розгляду ухвала Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 18.04.2016 року залишена без змін.

14.09.2016 року позивачем на рішення суду першої та апеляційної інстанцій подано касаційну скаргу, за результати розгляду якої 22.03.2017 року, ухвали Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 18.04.2016 та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 02.08.2016 без змін.

30.05.2018 року позивач ОСОБА_1 повторно звертався до Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області з позовом до державного вищого навчального закладу «Криворізький Національний Університет», об`єднаної профспілкової організації державного вищого навчального закладу «Криворізький Національний Університет» про поновлення на роботі, виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

Ухвалою суду від 05.07.2018 року у справі № 216/2555/17 вищезазначену позовну заяву залишено без розгляду у зв`язку із повторною неявкою позивача до суду.

10.10.2022 року позивач ОСОБА_1 втретє звернувся до Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області з позовом до Державного вищого навчального закладу «Криворізький національний університет» про поновлення на роботі, виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

Позиція апеляційного суду

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 07 березня 2023 року - скасувати.

Мотиви з яких виходив апеляційний суд та застосовані норми права

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

За вимогами ст.ст. 263,264 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, ;що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для цієї справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд зобов`язаний з`ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов`язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Суд першої інстанції ухвалюючи рішення названих вимог закону не дотримався.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем було пропущено строк звернення до суду, підстав для задоволення позову не має. Крім того, за відсутності законних підстав вважати, що звільнення позивача відбулося з порушенням вимог трудового законодавства, відсутні підстави і для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди, які є похідними від позовних вимог позивача про поновлення на роботі.

Проте, колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

За загальним правилом (ч. 1 ст. 13ЦПК України) суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до вимог ст.ст.12,81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою устатті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Відповідно до положень статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, серед іншого, є завдання майнової (матеріальної) шкоди іншій особі.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Отже, під час розгляду спору суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Припинення трудового договору може мати місце лише з підстав, передбачених законодавством (статті 3 КЗпП України).

Статтею 5-1 КЗпП України передбачено, що держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю,

що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Право громадян на працю забезпечується державою, а трудовий договір може бути розірваний лише з підстав і в порядку, передбаченому трудовим законодавством (ст. ст.2,36,40,41 КЗпП України).

Відповідно до частини першої статті 21 КЗпП України трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

У частині третій статті 21 КЗпП України визначено, що контракт є особливою формою трудового договору, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (у тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть установлюватися угодою сторін.

Враховуючи особливості зазначеної форми трудового договору, спрямованої на створення умов для виявлення ініціативності та самостійності працівників з урахуванням їх індивідуальних здібностей і професійних навичок, закон надав право сторонам при укладенні контракту самим установлювати їхні права, обов`язки та відповідальність, зокрема як передбачену нормами КЗпП України, так і підвищену відповідальність керівника та додаткові підстави розірвання трудового договору.

Як вбачається з матеріалів справи позивач з власної згоди уклав контракт від 29 серпня 2014 року з визначеним строком дії - по 31 серпня 2015 року.

Відповідно до п. 6.3 Контракту з науково-педагогічним працівником, підставами для розірвання контракту є, зокрема, закінчення строку його дії.

Таким чином, колегія суддів зазначає, що позивач виявив своє бажання на укладання саме строкового трудового договору та погодився на його умови, в тому числі і на його строковий термін.

Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 09 липня 1998 року № 12-рп/98 у справі за конституційним зверненням Київської міської ради професійних спілок щодо офіційного тлумачення частини третьої статті 21 КЗпП України (справа про тлумачення терміну «законодавство»), контракт, як особлива форма трудового договору, повинен спрямовуватися на створення умов для виявлення ініціативності та самостійності працівника, враховуючи його індивідуальні здібності й професійні навички, його правову і соціальну захищеність. Умови контракту, які погіршують становище працівника, порівняно з чинним законодавством, угодами і колективним договором, вважаються недійсними (стаття 9 КЗпП України) (абзац перший пункту 5 мотивувальної частини). На момент прийняття Конституційним Судом України Рішення від № 12-рп/98 положення частини третьої статті 21 Кодексу передбачали, що сфера застосування контракту визначається законодавством. Надаючи офіційне тлумачення цій нормі Конституційний Суд України зазначив, що терміном «законодавство» охоплюються закони України, чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також постанови Верховної Ради України, укази Президента України, декрети і постанови Кабінету Міністрів України, прийняті в межах їх повноважень та відповідно до Конституції України і законів України.

У постанові Верховного суду від 06 березня 2018 року у справі № 664/2284/16-ц викладено висновок про те, що відповідно до частини третьої статті 21 КЗпП України контракт є особливою формою трудового договору, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (у тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть установлюватися угодою сторін.

Виходячи з особливостей зазначеної форми трудового договору, спрямованої на створення умов для виявлення ініціативності та самостійності працівників з урахуванням їх індивідуальних здібностей і професійних навичок, закон надав право сторонам при укладенні контракту самим установлювати їхні права, обов`язки та відповідальність, зокрема як передбачену нормами КЗпП України, так і підвищену відповідальність керівника та додаткові підстави розірвання трудового договору.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП підставами припинення трудового договору є закінчення строку трудового договору (пункти 2, 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна зі сторін не поставила вимогу про їх припинення.

У вказаній нормі права передбачено підставу припинення трудового договору, що укладався на певний строк. А саме: у тих випадках, коли трудовий договір укладався до настання певного факту, такий договір вважається укладеним на певний строк. Тому настання обумовленого факту є підставою для припинення трудового договору у зв`язку з закінченням строку.

Отже, враховуюче вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що закінчення строку трудового договору (контракту) припиняє трудові відносини тоді, коли вимогу про звільнення заявила одна з сторін трудового договору - працівник чи власник або уповноважений ним орган. При такому волевиявленні однієї зі сторін друга сторона не може перешкодити припиненню трудових відносин.

Відповідно до пункту 6.3.1. контракту від 29 серпня 2014 року , укладеного між позивачем та Державним вищим навчальним закладом «Криворізький національний університет», підставами для розірвання контракту є закінчення строку його дії. При цьому заклад і працівник повинні не пізніше ніж за два місяці до закінчення строку його дії, досягнути згоди щодо його припинення чи переукладання на новий термін (а.с.8), проте така згода досягнута не була.

Оскільки власник не висловив бажання продовжити трудові відносини із працівником після закінчення строку дії контракту, то звільнення ОСОБА_1 проведено з додержанням вимог чинного законодавства у зв`язку з закінченням строку дії контракту.

Чинне законодавство не передбачає можливості поновлення працівника на роботі після закінчення строку дії контракту в судовому порядку.

Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, пункти 138-140 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16).

Колегія суддів вважає, що, враховуючи вищевикладені вимоги закону та письмові докази надані сторонами, суд першої інстанцій дійшов помилкового висновку про те, що відсутні законні підстави вважати, що звільнення позивача відбулося з порушенням вимог трудового законодавства.

Отже, враховуючи те, що позивач не довів у суді факт його незаконного звільнення, підстав для задоволення позовних вимог немає.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Згідно із частиною 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Таким чином, апеляційний суд доходить висновку про скасування рішення суду першої інстанції та відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі у зв`язку з відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог.

Розподіл судових витрат

Враховуючи, що у задоволенні позову відмовлено у повному обсязі судові витрати пов`язані із розглядом справи покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст.367, ст.374, п. 2 ч. 1 ст.376, ст. ст.381,382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 07 березня 2023 року - скасувати.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Державного вищого навчального закладу «Криворізький національний університет» про поновлення на роботі, виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 14 червня 2023 року.

Головуючий:

Судді: