Справа № 565/172/23
Провадження № 2/565/118/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 грудня 2023 року м.Вараш

Кузнецовський міський суд Рівненської області під головуванням судді Малкова В.В.

з участю:

секретаря судового засідання Руднік Л.С.

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Кузнецовського міського суду цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором купівлі-продажу нерухомого майна та визнання недійсним договору купівлі-продажу в частині,

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся в суд з позовом до відповідача, в якому просить: стягнути з відповідача ОСОБА_4 на його користь 564500 гривень заборгованості за договором купівлі-продажу частки трикімнатної квартири АДРЕСА_1 , укладеного 14 жовтня 2022 року між позивачем і відповідачем, посвідчений нотаріусом Креденсир О.В. (далі- спірний договір); визнати недійсним положення пункту 4 спірного договору наступного змісту - «Сторони підтверджують, що розрахунок між ними було здійснено у повному розмірі до підписання цього договору».

Позов мотивує тим, що відповідач фактично не розрахувалась за придбану частку спірної квартири. Домовленість між сторонами відчуження належної позивачу частки спірної квартири зводилась до відмови відповідача від стягнення з позивача заборгованості по сплаті аліментів на спільних дітей сторін. В свою чергу, позивач передає у власність відповідача ОСОБА_4 свою частку у спірній квартирі та сплачує 564500 гривень. Тобто спірний договір є удаваним, тому слід визнати недійсним положення пункту 4 спірного договору, також стягнути з відповідача 564500 гривень вартість спірної квартири, які позивач не отримав ні до, ні після укладення договору.

У відзиві на позов представник відповідача просить відмовити у задоволенні позову, вказавши, що спірний договір посвідчений нотаріусом, відповідає вимогам закону, розрахунок за договором проведений повністю, що підтверджується положеннями спірного договору.

В судовому засіданні позивач дав такі пояснення. Договір купівлі продажу своєї частки у спірній квартирі він уклав з колишньою дружиною відповідачем ОСОБА_4 , фактично коштів за належну частку квартири не отримував, також була домовленість про відмову ОСОБА_4 від аліментів, що були присуджені з нього на користь ОСОБА_4 на утримання спільних дітей. Проте відповідач цю домовленість не виконала: гроші не сплатила і з нього продовжують стягувати аліменти, тому просить позов задовольнити.

Представник позивача в судовому засіданні просив позов задоволити із підстав, що вказані в позові.

Представник відповідача просив відмовити у задоволенні позову через необґрунтованість позову.

Свідок ОСОБА_5 в судовому засіданні дала такі показання. Позивач ОСОБА_3 є її сином, після розлучення з ОСОБА_3 присуджені аліменти на дітей. Зі слів сина їй відомо, що ОСОБА_4 , яка є колишньою дружиною її сина ОСОБА_3 відмовиться від аліментів, які присуджені з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_6 на утримання дітей, а ОСОБА_3 віддасть свою частку спірної квартири відповідачу ОСОБА_4 . Після укладення договору її син ОСОБА_3 ніяких коштів додому не приносив.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_7 дала такі показання. Вона є дружиною ОСОБА_3 , зі слів ОСОБА_3 вона знає, що про продаж спірної квартири домовленості не було, була домовленість про відмову ОСОБА_4 від аліментів, наскільки їй відомо цю домовленість ОСОБА_4 не виконала.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_8 дала такі показання. Вона є приватним нотаріусом, посвідчила у 2022 році договір купівлі -продажу спірної квартири, під час укладення договору були присутні як покупець, так і продавець. Обидві сторони підтвердили, що між ними проведені всі розрахунки до укладення договору, претензій один до одного не мають.

Суд, дослідивши наявні в справі докази, заслухавши пояснення учасників процесу, показання свідків та керуючись законом, прийшов до наступного висновку.

Згідно спірного договору позивач передає частки квартири АДРЕСА_1 , що належить позивачу на праві приватної власності у власність відповідача. Продаж вчинено за домовленістю сторін за ціною 564500 грн., яка є остаточною і після укладення договору змінам не підлягає. Сторони підтверджують, що розрахунок між ними було здійснено у повному розмірі до підписання цього договору. На час підписання цього договору сторони не мають одна до одної жодних претензій щодо проведеного розрахунку. Правові наслідки укладення цього договору нотаріусом роз`яснені.

Вирішуючи позовні вимоги про визнання договору недійсним в частині оплати частки спірної квартири відповідачем та стягнення з відповідача на користь позивача вартості частки спірної квартири, суд вважає, що вказані позовні вимоги не підлягають задоволенню через необґрунтованість і безпідставність.

Так, у відповідності із ч.ч.1-3, 5 ст. 203 ЦК зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно із ст. 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Статею 217 ЦК встановлено, що недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Як передбачено ст.235 ЦК удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Згідно із ч.1 ст.236 ЦК нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

В результаті правового аналізу вказаних положень Цивільного кодексу суд прийшов до висновку, що у разі встановлення факту неправомірності насправді вчиненного правочину (частини правочину) удаваний правочин (частина правочину) може бути визнаний недійсним на підставі ч.1 ст.215 ЦК, адже в ньому зовнішнє волевиявлення сторін не узгоджується з їх внутрішньою волею.

У пункті 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України 06.11.2009 N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний.

Отже в разі встановлення, що укладений сторонами правочин (або окрема його частина) вчинено для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, суд вправі застосувати до правочину, який сторони вчинили насправді, наслідки зокрема недійсності правочину або окремої його частини, передбачені ч.1 ч. 2 ст.216 ЦК.

Згідно із частинами 1 і 2 ст.216 ЦК, у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.

Правовий аналіз положень ст. ст. 203, 215, 216, 235 ЦК, п.3 і 4 спірного договору та показання свідка ОСОБА_8 дають підстави вважати, що договір є правомірним, укладений відповідно до вимог законодавства, кошти за продаж частки спірної квартири позивач отримав повністю.

Позивач не спростував доводів відповідача про проведення розрахунку за придбання частки спірної квартири до укладення спірного договору в розмірі 564500 гивень.

Показання допитаних в судовому засіданні свідків ОСОБА_7 і ОСОБА_5 суд відхиляє, оскільки вони не були присутні при уклдаенні договору і можуть вказати на домовленості позивача з відповідачем щодо істотних умов договору лише зі слів позивача ОСОБА_3 , крім того ці особи є близькими родичами позивача, отже прямо зацікавлені у задоволенні позову.

Судом також не встановлено, невідповідність змісту договору вимогам частин 1-3, 5 ст. 203 ЦК, належних доказів на підтвердження доводів позивача про укладення саме удаваного правочину суду не надано.

Згідно із ч.2 ст. 235 ЦК якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Як передбачено ст. 392 ЦК власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Доказів про втрату документу, який засвідчує його право власності на спірну квартиру, позивач не надав.

Як передбачено ч.1 ст.13 ЦПК, суд розглядає цивільні справи не інакше як за особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідачем судові витрати по справі не понесені.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 203, 215, 216, 235, 392 ЦК України, ст.ст. 13, 141, 263-265, 273 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Вімовити повністю у задоволенні позову ОСОБА_3 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ) до ОСОБА_4 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ) про стягнення заборгованості за договором купівлі-продажу нерухомого майна та визнання недійсним договору купівлі-продажу в частині.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення. Апеляційна скарга подається до Рівненського апеляційного суду безпосередньо.

Головуючий

Повне рішення складене головуючим 12.12.2023 року.