Справа № 463/1499/23 Головуючий у 1 інстанції: Яворський С.Й.
Провадження № 22-ц/811/2540/23 Доповідач в 2-й інстанції: Цяцяк Р. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2023 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Цяцяк Р.П.,

судді Ванівський О.М. та Шеремета Н.О.,

за участю: секретаря Цьони С.Ю.;

адвоката Галайського О.В. представника позивача ОСОБА_1 ;

ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та Сингаївської О.А. представників Державної компанії з експорту та імпорту продукції і послуг військового та спеціального призначення «Укрспецекспорт»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у міста Львові в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , представника Державної компанії з експорту та імпорту продукції і послуг військового та спеціального призначення «Укрспецекспорт», на рішення Личаківського районного суду міста Львова від 20 липня 2023 року,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом доДержавної компанії з експорту та імпорту продукції і послуг військового та спеціального призначення «Укрспецекспорт» (ДК «Укрспецекспорт»), у якому просив суд ухвалити рішення, яким визнати протиправним та скасувати наказ ДК «Укрспецекспорт» №60-к від 02.02.2023 року про звільнення позивача з посади провідного консультанта Юридичного управління ДК «Укрспецекспорт» та поновити його на згаданій посаді, а також стягнути з ДК «Укрспецекспорт» на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу та судові витрати.

Позовні вимоги обгрунтовувалися тим, що наказом ДК «Укрспецекспорт» від 04.03.2022 року № 27-к позивача було переведено на посаду провідного консультанта Юридичного управління, а наказом від 02.02.2023 року № 60-к його було звільнено з цієї посади з 03.02.2023 року у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці, скороченням чисельності і штату працівників, згідно з п.1 ст.40 КЗпП України. Підставами звільнення зазначено наказ ДК «Укрспецекспорт» від 26.11.2022 року № 115-ШР та повідомлення від 02.12.2022 року.

Наказ від 02.02.2023 року №60-к про своє звільнення з роботи позивач вважає незаконним, оскільки вважає, що звільнення було здійснено без наявності для цього відповідної правової підстави (змін в організації виробництва і праці), а також без дотримання передбаченої законом процедури для звільнення на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Зокрема, покликається на те, що відповідачем в порушення вимог ч. 2 ст. 40 та ч.3 ст.49-2 КЗпП України не запропоновано позивачу іншої наявної та вакантної, як на момент попередження про звільнення, так і на момент самого звільнення роботи/посади, як от посади заступника начальника юридичного управління та провідного юрисконсульта відділу правового забезпечення адміністративно-господарської діяльності юридичного управління, які з незрозумілих причин були запропоновані іншим працівникам, які також підлягали вивільненню і займали рівнозначну із позивачем посаду (том 1, а.с. 1-6).

Оскаржуваним рішенням позов задоволено.

Визнано протиправним та скасовано наказ Державної компанії з експорту та імпорту продукції і послуг військового та спеціального призначення «Укрспецекспорт» № 60-к від 02.02.2023 року про звільнення ОСОБА_1 з посади провідного консультанта Юридичного управління ДК «Укрспецекспорт».

Поновлено ОСОБА_1 на посаді провідного консультанта Юридичного управління Державної компанії з експорту та імпорту продукції і послуг військового та спеціального призначення «Укрспецекспорт».

Стягнуто з Державної компанії з експорту та імпорту продукції і послуг військового та спеціального призначення «Укрспецекспорт» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 03 лютого 2023 року по 20 липня 2023 року, з визначенням податків і обов`язкових зборів, що підлягають сплаті в дохід держави.

Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та присудженої ОСОБА_1 виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми платежу за один місяць.

Стягнуто з Державної компанії з експорту та імпорту продукції і послуг військового та спеціального призначення «Укрспецекспорт» на користь держави 2 147 грн. 20 коп. судового збору, від сплати якого при зверненні до суду був звільнений позивач (том 3, а.с. 25-34).

Дане рішення оскаржив представник відповідача.

Апелянт просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, покликаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та на порушення норм процесуального права і неправильне застосування норм матеріального права.

Висновок суду про те, що відповідачем при звільненні позивача не було дотримано вимог частини 3 статті 49-2 КЗпП України, оскільки не було запропоновано посади провідного юрисконсульта відділу правового забезпечення адміністративно-господарської діяльності Юридичного управління ДК «Укрспецекспорт», вважає таким, що «не відповідає дійсним обставинам справи», а також таким, що «зроблений з порушенням норм матеріального та процесуального права», оскільки ця посада не була вакантною, так як була «тимчасовою посадою на період призову працівника ( ОСОБА_4 ) на військову службу під час мобілізації».

Також звертає увагу на те, що «волевиявлення (заява) Позивача на укладення строкового трудового договору не було», а тому вважає, що «суд першої інстанції безпідставно вважає обов`язком Відповідача укласти строковий трудовий договір з Позивачем з метою виконання ст. 49-2 КЗпП України» (том 3, а.с. 86-94).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників апелянта на підтримання доводів апеляційної скарги та заперечення цих доводів зі сторони представника позивача, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з наступних підстав.

ЦПК України встановлено, що:

- цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом, і що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (статті 12 і 81);

- обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання (частина 1 статті 82);

- при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина 4 статті 263).

У пункті 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року № 9 „Про практику розгляду судами трудових спорів міститься роз`яснення про те, що, розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника за його згодою на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

У пункті «а» частини 2 статті 9 Конвенції Міжнародної організації праці про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця 1982 року також міститься положення про те, що тягар доведення наявності законної підстави для звільнення, як це визначено в статті 4 цієї Конвенції, лежить на роботодавці.

Виходячи з предмета даного спору, а саме: встановлення законності чи незаконності звільнення позивача з роботи за п.1 ст. 40 КЗпП, саме на відповідача покладається обов`язок доведення суду належними та допустимими доказами факту наявності змін в організації виробництва і праці, зокрема - ліквідації, реорганізація або перепрофілювання організації, скорочення чисельності або штату її працівників; додержання організацією норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника; факту відмови позивача від переведення на іншу роботу або того, що Державна компанія не мала можливості перевести позивача за його згодою на іншу роботу в компанії.

Звільнення за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу (частина друга статті 40 КЗпП України).

Відповідно до статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40 та частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Оскільки обов`язок з працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

У першу чергу пропонується робота за відповідною спеціальністю, а якщо такої роботи немає, інша робота (як вакантна посада, що відповідає кваліфікації працівника, так і вакантна посада, що передбачає виконання роботи більш низької кваліфікації або з нижчим рівнем оплати праці), яку працівник може виконувати з урахуванням стану здоров`я.

З такою пропозицією роботодавець повинен звертатися до працівника не лише під час попередження про наступне звільнення, але й протягом усього строку попередження, якщо на підприємстві з`являються нові вакансії (наприклад, при звільненні працівників інших категорій).

При цьому працівникові може пропонуватися робота за строковими трудовими договорами (наприклад, на час відпустки по догляду за дитиною іншого працівника або (відповідно) його мобілізації), робота на умовах неповного робочого часу тощо. Невиконання зазначеного правила свідчить про неналежне виконання роботодавцем своїх обов`язків.

Тягар, пов`язаний із працевлаштуванням працівника, посада якого підлягає скороченню, покладається саме на роботодавця (власника, або уповноважену особу).

Подібні висновки застосування відповідних норм матеріального права викладені у постанові Верховного Суду України від 23 березня 2016 року у справі № 6-2487цс15, а також і у постанові Верховного Суду від 15 лютого 2023 року у справі № 947/14819/20 (том 3, а.с. 238-246).

Судом встановлено, стверджується матеріалами справи та визнається всіма її учасниками (в тому числі і апелянтом), а відтак доказуванню не підлягає, та обставина, що на, як день попередження позивача про майбутнє вивільнення, так і на день його звільнення з роботи, у відповідача (апелянта) була вакантною посада провідного юрисконсульта відділу правового забезпечення адміністративно-господарської діяльності Юридичного управління ДК «Укрспецекспорт», оскільки працівник, який її займав ( ОСОБА_4 ) був призваним на військову службу під час мобілізації, проте позивачу відповідач (апелянт) цієї посади не запропонував, чого останній і не заперечує.

За вищенаведених обставин суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що відповідачем так і не було виконано вимоги чинного законодавства про обов`язок з працевлаштування працівника з урахуванням положень, які передбачені частиною третьої статті 49-2 КЗпП України.

Відтак, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дав належну оцінку всім обставинам і доказам по справі в їх сукупності та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому приходить до висновку про те, що підстави для його скасування (та, відповідно, для відмови у задоволенні позову) відсутні і апеляційну скаргу на нього, доводи якої не спростовують висновків рішення суду, слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , представника Державної компанії з експорту та імпорту продукції і послуг військового та спеціального призначення «Укрспецекспорт», залишити без задоволення, а рішення Личаківського районного суду міста Львова від 20 липня 2023 року- без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повну постанову складено 12 грудня 2023 року.

Головуючий: Цяцяк Р.П.

Судді: Ванівський О.М.

Шеремета Н.О.