ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«12» грудня 2023 року

м. Харків

справа № 638/7596/22

провадження № 22ц/818/617/23

провадження № 22ц/818/618/23

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів Мальованого Ю.М., Яцини В.Б.,

за участю секретаря Волобуєва О.О.,

учасники справи:

позивачка - ОСОБА_1 , представник позивачки ОСОБА_2 ,

відповідач - ОСОБА_3 , представник відповідача ОСОБА_4 ,

третя особа - ОСОБА_5 , представник третьої особи Ципліцький Д. О.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 23 січня 2023 року в складі судді Семіряда І.В. та додаткове рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 06 лютого 2023 року в складі судді Семіряда І.В.

в с т а н о в и в:

У грудні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про відшкодування майнової шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що 15 грудня 2021 року о 21:20 години за адресою: м. Харків, вулиця Білгородське шосе, № 8 водій ОСОБА_3 , керуючи автомобілем ВАЗ 2106, номерний знак НОМЕР_1 , при виїзді з прилеглої території не впевнився в безпечності та допустив зіткнення з автомобілем INFINITY QX30, номерний знак НОМЕР_2 , який рухався по головній дорозі.

Автомобіль INFINITY QX30, номерний знак НОМЕР_2 , належить ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 .

Зазначила, що постановою Київського районного суду м. Харкова від 02 червня 2022 року по справі № 953/24945/21 встановлено факт наявності в діях ОСОБА_3 складу адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП, а також закрито провадження у справі.

Вказала, що після прийняття судом постанови на її рахунок Приватним акціонерним товариством «СК «ВУСО» здійснено страхове відшкодування у розмірі 129 000,00 грн.

Посилалася на те, що на її замовлення фізичною особою-підприємцем ОСОБА_6 зроблено оцінку завданих збитків внаслідок дорожньо-транспортної пригоди відносно її автомобіля, що відображено у Звіті про оцінку №7 8/2022 від 26 жовтня 2022 року, відповідно до якого матеріальний збиток, завданий власникові автомобіля INFINITY в результаті його пошкодження при дорожньо-транспортній пригоді, станом на час пошкодження 15 грудня 2021 року, складає 292 857,39 грн.

За надання експертних послуг нею сплачено 2 500,00 грн, що підтверджується відповідною квитанцією.

Просила стягнути з ОСОБА_3 майнову шкоду, завдану внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, у розмірі 163 857,39 грн, витрати, пов`язані із оплатою послуг експерта в розмірі 2 500,00 грн та витрати на правову допомогу адвоката (професійну правничу допомогу).

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 23 січня 2023 року позов ОСОБА_1 задоволено частково; стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 майнову шкоду, завдану внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, у розмірі 163 857,39 грн, витрати, пов`язані із оплатою послуг експерта, - 2 500,00 грн, сплачену суму судового збору 1 663,57 грн, а всього -168 020,96 грн.

Додатковим рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 06 лютого 2023 року стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу у розмірі 8 000,00 грн.

На вказані судові рішення ОСОБА_3 подав до суду апеляційної інстанції апеляційну скаргу, в якій просив рішення та додаткове рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову, стягнути з позивача на його користь понесені судові витрати.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, не надав належної оцінки доказам у справі, не звернув увагу на те, що в цій справі вина іншого учасника дорожньо-транспортної пригоди майже безспірна, але працівники поліції не склали щодо такої особи протокол про адміністративне правопорушення на підставі статті 124 КУпАП. Посилався на те, що відеозапис достеменно свідчить про те, що автомобіль позивачки рухався зі швидкістю біля 120 км на годину, водію для зупинки було необхідно понад 100 м і, розуміючи, що гальмування буде малоефективним, він і прийняв рішення про виїзд на зустрічну полосу руху, де і зіткнувся з автомобілем позивачки, котрий вже фактично завершував маневр, розраховуючи, що автомобіль позивачки рухається із швидкістю, передбаченою пунктом 12.4 Правил дорожнього руху України швидкістю для населеного пункту не більше 50 км/год. Вважав, що це є підтвердженням того, що дорожньо-транспортна пригода є наслідком грубого порушення вимог позивачем вимог пунктів 11.2, 12.3, 12.4 Правил дорожнього руху України, оскільки він, рухаючись не в правій крайній проїзній частині, перевищивши швидкість, не прийнявши своєчасно для зниження швидкості чи об`їзду ситуації, став винуватцем дорожньо-транспортної пригоди, в ході якого він отримав тілесні ушкодження. Таким чином, у нього були всі підставі не тільки заперечувати проти позовних вимог, а й звернутися із зустрічним позовом про відшкодування шкоди, що через незрозумілу поспішність суду виявилося неможливим. Вважав, що водій автомобіля, належного позивачці, вкрай грубо порушив швидкісний режим у місті, рядність розташування транспортних засобів на дорозі, що і стало основною причиною дорожньо-транспортної пригоди, тому в разі, якщо експерт прийде до висновку про те, що порушення з боку обох водіїв знаходяться в причинному зв`язку із наслідками у вигляді дорожньо-транспортної пригоди, вину слід розподілити в частках 60% зі сторони позивача та 40% відносно нього. Тому, зважаючи на відшкодування шкоди в розмірі 129 000,00 грн страховою компанією, підстав для стягнення відшкодування в результаті дорожньо-транспортної пригоди наразі немає. Посилався на те, що судом неправомірно, шляхом ухвалення додаткового рішення, змінено основне рішення, в якому вже було відмовлено в задоволенні вимог про відшкодування витрат на правову допомогу та стягнув витрати на правову допомогу.

13 березня 2023 року до суду апеляційної інстанції від представника позивачки надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що рішення суду та додаткове рішення є законним, а апеляційна скарга необгрунтованою. При цьому вказав, що правова позиція, викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі 308/3162/15-ц, та постанові Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 328/2750/18, на яку посилається відповідач, стосується інших обставин справи, тому не може бути застосована до цієї справи. Зазначив, що в цій справі повинно вирішуватися питання щодо відшкодування, а не обговорюватися питання щодо вини особи. Таку позицію вказано в постановах Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі № 335/2566/18 та від 01 березня 2023 року у справі № 752/27457/21. Тому, призначення експертизи в цій справі є недоцільним. Крім того, в суді першої інстанції таке клопотання вже розглядалося. В задоволенні клопотання відмовлено. Щодо ухвалення додаткового рішення зазначив, що стягнення з відповідача витрат на правову допомогу вказано в розділі п`ятому позовної заяви.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 28 березня 2023 року залучено до участі у справі третю особу, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_5 ; задоволено клопотання про витребування адміністративної справи з суду першої інстанції та відмовлено в задоволенні клопотання про призначення судової автотехнічної експертизи за передчасністю.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 09 травня 2023 року призначено судову автотехнічну експертизу, проведення якої доручено експертам Національного наукового центру «Інститут судових експертиз ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса»; на час проведення експертизи провадження у справі зупинено.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 11 липня 2023 року призначено комплексну судову автотехнічну експертизу, проведення якої доручено експертам Національного наукового центру «Інститут судових експертиз ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса»; на час проведення експертизи провадження у справі зупинено.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_3 та його представник підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити. ОСОБА_3 зазначив, що в суді першої інстанції він не міг висловити свою позицію, тому наразі просив задовольнити його клопотання, які залишилися нерозглянутими в суді першої інстанції та фактично переглянути постанову в адміністративній справі, за якою його визнано винним та яка є чинною. Після проведення комплексної судової експертизи та ознайомлення з її висновками ОСОБА_3 та його представник просили ухвалити судове рішення з урахуванням цієї експертизи. Щодо суми витрат на правничу допомогу вважали її розмір завищеним та неспівмірним з обсягом наданих послуг.

Представник позивачки та третьої особи в суді апеляційної інстанції заперечував проти задоволення апеляційної скарги та посилався на правову позицію, викладену в постановах Верховного Суду, від 01 березня 2023 року у справі № 752/27457/21, від 16 листопада 2022 року у справі № 335/2566/18, від 05 вересня 2019 року у справі № 234/16272/15-ц щодо відсутності підстав для доказування вини або невинуватості винуватця при визначенні розміру відшкодування в цивільній справі. Після проведення комплексної судової експертизи та ознайомлення з її висновками позиція представника позивачки та третьої особи не змінилася. Щодо розміру витрат на правничу допомогу вважав її такою, що відповідає всім критеріям, визначеним чинним законодавством.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_3 необхідно задовольнити частково, рішення суду та додаткове рішення суду змінити.

Рішення та додаткове рішення суду першої інстанції мотивовані тим, що позивачка належними та допустимими доказами довела як суму відшкодування майнової шкоди, так і суму витрат на правничу допомогу.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 15 грудня 2021 року о 21:20 годин за адресою: м. Харків, вулиця Білгородське шосе, № 8, водій ОСОБА_3 , керуючи автомобілем ВАЗ 2106, номерний знак НОМЕР_1 , при виїзді з прилеглої території не впевнився в безпечності та допустив зіткнення з автомобілем INFINITY QX30, номерний знак НОМЕР_2 , який рухався по головній дорозі, чим порушив вимоги 10.2 Правил дорожнього руху України. Вказане зазначено в протоколі про адміністративне правопорушення серії ААБ № 302424 (а.с.9).

У результаті цієї дорожньо-транспортної пригоди автомобілі отримали механічні пошкодження.

Автомобіль INFINITY QX30, номерний знак НОМЕР_2 , належить ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 (а.с.7).

Матеріали справи не містять відомостей про те, що цивільна відповідальність відповідача на час дорожньо-транспортної пригоди була застрахована.

Постановою Київського районного суду м. Харкова від 02 червня 2022 року у справі № 953/24945/21 провадження у справі про адміністративне правопорушення у відношенні ОСОБА_3 за статтею 124 КУпАП закрито у зв`язку з закінченням строків накладення адміністративного стягнення. В цій же постанові суду зазначено, що факт вчинення ОСОБА_3 адміністративного правопорушення підтверджується матеріалами справи. В діях ОСОБА_7 міститься склад адміністративного правопорушення, передбачений статтею 124 КУпАП (а.с.10).

Як вбачається зі звіту про оцінку автомобіля INFINITY QX30, державний номер НОМЕР_2 , складеного 06 жовтня 2022 року суб`єктом оціночної діяльності фізичною особою - підприємцем ОСОБА_6 матеріальний збиток, завданий власникові автомобіля INFINITY в результаті його пошкодження при дорожньо-транспортній пригоді, станом на час пошкодження 15 грудня 2021 року, складає 292 857,39 грн (а.с.13-17).

За складання звіту ОСОБА_1 сплачено 2 500,00 грн, що підтверджується копією квитанції (а.с.31).

12 серпня 2022 року на рахунок ОСОБА_1 . Приватним акціонерним товариством «СК «ВУСО» здійснено страхове відшкодування у розмірі 129 000,00 грн (а.с.30).

До суду апеляційної інстанції ОСОБА_3 надав копії схеми до протоколу огляду місця події, протокол огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 16 грудня 2021 року, пояснення.

21 листопада 2023 року до суду апеляційної інстанції надійшов висновок експертів № 19019/21849/21850 за результатами проведення комплексної судової автотехнічної, фототехнічної експертизи та експертизи відео-, звукозапису, складеного 14 листопада 2023 року Національним науковим центром «Інститут судових експертиз ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса», відповідно до якого, виходячи з наданих відеозаписів (відеофайли «відеозапис № 2 від 15 грудня 2021 року Белгородське шосе, № 8 (ориг).dav», «відеозапис № 1 від 15 грудня 2021 року Белгородське шосе, № 8.mp4» та «відеозапис № 1 від 15 грудня 2021 року Белгородське шосе, № 8.mp4»), швидкість руху автомобіля INFINITY QX30, державний номер НОМЕР_2 , складала приблизно 80 км/годину.

Виходячи з проведених досліджень відеозаписів, пояснення водіїв ОСОБА_5 та ОСОБА_3 в частині швидкості руху автомобіля INFINITY QX30, з технічної точки зору, є неспроможними.

Час моменту виїзду автомобіля ВАЗ 2103, реєстраційний номер НОМЕР_1 , на проїзну частину до моменту зіткнення з автомобілем INFINITY QX30, державний номер НОМЕР_2 , виходячи з відеозапису (відеофайлів «відеозапис № 2 від 15 грудня 2021 року Белгородське шосе, № 8 (ориг).dav», «відеозапис № 1 від 15 грудня 2021 року Белгородське шосе, № 8.mp4»), становив приблизно 3 с.

В даній дорожньо-транспортній ситуації водій автомобіля ВА3-2106 ОСОБА_3 повинен був діяти у відповідності з вимогами пунктів 10.1, 10.2 Правил дорожнього руху України. В даній дорожньо-транспортній ситуації технічна можливість уникнути зіткнення транспортних засобів для водія автомобіля ВА3-2106 ОСОБА_3 визначалася виконанням ним вимог пунктів 10.1, 10.2 Правил дорожнього руху України, для чого у нього не було перешкод технічного характеру. В даній дорожньо-транспортній ситуації дії водія автомобіля ВА3-2106 ОСОБА_3 не відповідали вимогам пунктів 10.1, 10.2 Правил дорожнього руху України та знаходилися, з технічної точки зору, в причинному зв?язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди.

В даній дорожньо-транспортній ситуації водій автомобіля INFINITY QX30 ОСОБА_5 повинен був діяти у відповідності з вимогами пунктів 12.3, 12.4 та 12.9 б) Правил дорожнього руху України. В даній дорожньо-транспортній ситуації водій автомобіля INFINITY QX30 ОСОБА_5 мав технічну можливість уникнути даної дорожньо-транспортної пригоди шляхом виконання ним вимог пункті 12.3 Правил дорожнього руху України, для чого в нього не було будь-яких перешкод технічного характеру. В даній дорожньо-транспортній ситуації дії водія автомобіля INFINITY QX30 ОСОБА_5 не відповідали вимогам пункту 12.3 Правил дорожнього руху України та, з технічної точки зору, знаходилися в причинному зв?язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди. В даній дорожньо-транспортній ситуації дії водія автомобіля INFINITY QX30 ОСОБА_5 також не відповідали вимогам пунктів 12.4, 12.9 б) Правил дорожнього руху України, але з причин, вказаних в дослідницькій частині висновку, з технічної точки зору, дані невідповідності не знаходилися в причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди.

Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Статтею 1 Закону України «Про страхування» передбачено, що страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 ЦК України).

Відповідно до статті 980 ЦК України предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності).

Види обов`язкового страхування в Україні визначені у статті 7 Закону України «Про страхування». До них пункт 9 частини першої вказаної статті відносить страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Відносини у цій сфері регламентує, зокрема Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

За статтею 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Відшкодування шкоди особою, яка її завдала, можливе лише за умови, що згідно із Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування (постанова Верховного Суду від 27 березня 2019 року в справі № 754/1108/15-ц).

Подібний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц.

Матеріалами справи встановлено, що 15 грудня 2021 року о 21:20 годині за адресою: м. Харків, вулиця Білгородське шосе, № 8, сталась дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля ВАЗ 2106, номерний знак НОМЕР_1 , яким керував ОСОБА_3 та автомобіля INFINITY QX30, номерний знак НОМЕР_2 , власницею якого є ОСОБА_1 .

Як вбачається з протоколу про адміністративне правопорушення серії ААБ № 302424, водій ОСОБА_3 , керуючи автомобілем ВАЗ 2106, номерний знак НОМЕР_1 , при виїзді з прилеглої території не впевнився в безпечності та допустив зіткнення з автомобілем INFINITY QX30, номерний знак НОМЕР_2 , який рухався по головній дорозі, чим порушив вимоги 10.2 Правил дорожнього руху України.

Постановою Київського районного суду м. Харкова від 02 червня 2022 року у справі № 953/24945/21 закрито провадження у справі про адміністративне правопорушення за статтею 124 КУпАП відносно ОСОБА_3 у зв`язку з закінченням на момент розгляду справи строку накладення адміністративного стягнення. При цьому, в даній постанові зазначено, що факт вчинення ОСОБА_3 адміністративного правопорушення підтверджується матеріалами справи, в діях ОСОБА_7 міститься склад адміністративного правопорушення, передбачений статтею 124 КУпАП.

За висновком експертів № 19019/21849/21850 за результатами проведення комплексної судової автотехнічної, фототехнічної експертизи та експертизи відео-, звукозапису, складеного 14 листопада 2023 року Національним науковим центром «Інститут судових експертиз ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса» в даній дорожньо-транспортній ситуації водій автомобіля ВА3-2106 ОСОБА_3 повинен був діяти у відповідності з вимогами пунктів 10.1, 10.2 Правил дорожнього руху України. В даній дорожньо-транспортній ситуації технічна можливість уникнути зіткнення транспортних засобів для водія автомобіля ВА3-2106 ОСОБА_3 визначалася виконанням ним вимог пунктів 10.1, 10.2 Правил дорожнього руху України, для чого у нього не було перешкод технічного характеру. В даній дорожньо-транспортній ситуації дії водія автомобіля ВА3-2106 ОСОБА_3 не відповідали вимогам пунктів 10.1, 10.2 Правил дорожнього руху України та знаходилися, з технічної точки зору, в причинному зв?язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди.

Диспозитивність цивільного судочинства виявляється в тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (стаття 13 ЦПК України).

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

За статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним з найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).

Тож, можна зробити висновок, що суд не втручається у процесуальну діяльність учасників процесу (реалізацію наданих їм процесуальних прав та виконання покладених на них процесуальних обов`язків), крім випадків, передбачених ЦПК України.

У процесуальному законодавстві передбачено обов`язок доказування, який слід розуміти як закріплену міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах. Цей склад фактів визначається нормою права, що регулює спірні правовідносини.

За частиною першою статті 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: 1)шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; 2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; 3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

У постанові Верховного Суду від 26 січня 2022 року в справі № 465/674/19 зазначено про те, що тлумачення статті 1188 ЦК України свідчить про те, що її застосування можливе лише у випадку наявності вини особи у вчиненні правопорушення, адже у разі відсутності вини особи в скоєнні дорожньо-транспортної пригоди провадження у справі підлягає припиненню на підставі пункту 1 частини першої статті 247 КУпАП - через відсутність події і складу адміністративного правопорушення, відтак така обставина як закінчення на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків притягнення до адміністративної відповідальності, передбачених статтею 38 КУпАП, не є реабілітуючою обставиною, яка спростовує факт наявності вини особи в скоєнні дорожньо-транспортної пригоди.

Аналогічна позиція викладена Верховним Судом у постановах від 07 лютого 2018 року в справі № 910/18319/16; від 16 квітня 2019 року в справі № 927/623/18, від 04 березня 2020 року у справі № 641/2795/16-ц, від 07 лютого 2018 року у справі № 910/18319/16; від 16 квітня 2019 року у справі № 927/623/18, від 29 квітня 2020 року в справі № № 686/4557/18.

У постанові Верховного Суду від 04 березня 2020 року в справі № 641/2795/16-ц зазначено, що «не притягнення водіїв до адміністративної відповідальності за порушення Правил дорожнього руху не може бути підставою для звільнення володільця джерела підвищеної небезпеки від цивільно-правової відповідальності за завдану шкоду, оскільки вину особи в дорожньо-транспортній пригоді може бути підтверджено чи спростовано іншими належними доказами, зокрема, висновком судової експертизи тощо».

Закінчення на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків притягнення до адміністративної відповідальності, передбачених статтею 38 КУпАП України, не є реабілітуючою, тобто не є обставиною, яка спростовує факт наявності вини особи в скоєнні дорожньо-транспортної пригоди (постанова Верховного Суду від 29 квітня 2020 року в справі № 686/4557/18).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених в постановах Верховного Суду.

У справі, що переглядається колегія суддів вважає, що не притягнення ОСОБА_3 до адміністративної відповідальності за статтею 124 КУпАП не свідчить про відсутність його вини у завданні шкоди, оскільки закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення з підстав закінчення строків, передбачених статтею 38 КУпАП не є реабілітуючою обставиною, яка спростовує факт наявності вини особи в скоєнні дорожньо-транспортної пригоди.

З огляду на презумпцію вини заподіювача шкоди, яка викладена у частині другій статті 1166 ЦК України, особа звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду якщо доведе, що шкоди було завдано не з її вини.

Однак, ОСОБА_3 не надано належних доказів щодо відсутності його вини у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди.

Проведена судова автотехнічна експертиза, за результатами якої 14 листопада 2023 року Національним науковим центром «Інститут судових експертиз ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса» складено висновок експертів № 19019/21849/21850 за результатами проведення комплексної судової автотехнічної, фототехнічної експертизи та експертизи відео-, звукозапису, також не спростовує вину ОСОБА_3 у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди. Навпаки, даний висновок підтвердив вину ОСОБА_3 .

Цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини заподіювача шкоди. Якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

За висновком експертів № 19019/21849/21850 в даній дорожньо-транспортній ситуації дії водія автомобіля ВА3-2106 ОСОБА_3 не відповідали вимогам пунктів 10.1, 10.2 Правил дорожнього руху України та знаходилися, з технічної точки зору, в причинному зв?язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди. Також в даній дорожньо-транспортній ситуації дії водія автомобіля INFINITY QX30 ОСОБА_5 не відповідали вимогам пункту 12.3 Правил дорожнього руху України та, з технічної точки зору, знаходилися в причинному зв?язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди.

Таким чином, у даному випадку колегія суддів вважає, що вчинення дорожньо-транспортної пригоди відбулося внаслідок вини обох водіїв як ОСОБА_3 , так і ОСОБА_5 , вина яких складає ОСОБА_3 - 50%, ОСОБА_5 50%, а тому і розмір відшкодування шкоди має бути не більше, ніж 50% від її розміру.

Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно з частинами першою, другою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Частиною другою статті 22 ЦК України визначено, що збитками є витрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода).

Відповідно до частини першої статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

За змістом зазначеної норми закону обов`язок відшкодування шкоди у особи, яка застрахувала свою цивільно-правову відповідальність, виникає у разі недостатності страхового відшкодування для повного відшкодування завданої нею шкоди.

Ліміт відповідальності страховика визначається умовами договору страхування цивільно-правової відповідальності укладеного з власником (володільцем) транспортного засобу.

Суд першої інстанції встановив, що за звітом матеріальний збиток, завданий власникові автомобіля INFINITY в результаті його пошкодження при дорожньо-транспортній пригоді, станом на час пошкодження 15 грудня 2021 року, складає 292 857,39 грн.

12 серпня 2022 року на рахунок ОСОБА_1 . Приватним акціонерним товариством «СК «ВУСО» здійснено страхове відшкодування у розмірі 129 000,00 грн.

Ці обставини не були спростовані відповідачем ОСОБА_3 в силу статей 12, 81 ЦПК України.

Матеріали справи свідчать про те, що власницею INFINITY QX30 є ОСОБА_1 . Як вбачається з проведеної в суді апеляційної інстанції експертизи винними в дорожньо-транспортній пригоді є водії ОСОБА_3 і ОСОБА_5 . Залишок шкоди складає 163 857, 39 грн. Позов позивачка пред`явила тільки до ОСОБА_3 . Враховуючи процент майнової відповідальності за висновком експертизи за кожним з водіїв з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 стягненню підлягає сума в розмірі 81 928,70 грн (163 857,39 грн/2), що складає 50% різниці між страховою виплатою та фактичним розміром спричиненої позивачці шкоди внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. Також, розподілу у процентному відношенні підлягає і сума витрат, пов`язаних з проведенням комплексної судової експертизи, які, як зазначив в суді апеляційної інстанції ОСОБА_3 , він сплатив, яка становить 10 634, 61 грн (21 269, 22 /2) і підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 .

Разом з тим колегія суддів погоджується з правильним висновком суду першої інстанції про стягнення з ОСОБА_3 витрат, пов`язаних із оплатою послуг експерта в розмірі 2 500,00 грн.

Що стосується посилань представників позивача та третьої особи на не застосування правової позиції, викладеної в постановах Верховного Суду від 01 березня 2023 року у справі № 752/27457/21, від 16 листопада 2022 року у справі № 335/2566/18, від 05 вересня 2019 року у справі № 234/16272/15-ц щодо відсутності підстав для доказування вини або невинуватості винуватця при визначенні розміру відшкодування в цивільній справі, судова колегія зазначає наступне. Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_3 як при розгляді адміністративної справи в суді першої та апеляційної інстанцій, так і при розгляді цивільної справи в суді першої інстанції неодноразово відмовляли без зазначення мотивів в задоволенні клопотань про проведення судової експертизи, яка фактично довела вину обох водіїв. Ця експертиза не спростувала вину ОСОБА_3 , однак зменшила його цивільну відповідальність, яка вплинула на розмір відшкодування. Тобто, фактично судова колегія не відступила від правової позиції, на яку посилався представник позивача та третьої особи, а навпаки з урахуванням її висновків та інших доказів, які містяться в матеріалах справи, визначила розмір відшкодування.

Щодо додаткового рішення, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Розподіл судових витрат має компенсаційний характер і є певною мірою відповідальністю кожної зі сторін за вчинення дій, в тому числі процесуальних, під час розгляду справи. Вирішення цього питання є обов`язком суду, яке вирішується за результатами розгляду справи в залежності від того, яке рішення приймається судом. Вимога учасника справи щодо розподілу судових витрат не є позовною вимогою, а є процесуальною дією суду.

За загальним правилом у судовому рішенні повинні бути розглянуті усі заявлені вимоги, а також вирішено всі інші, в тому числі процесуальні питання. Неповнота чи невизначеність висновків суду щодо заявлених у справі вимог, а також не вирішення окремих процесуальних питань, зокрема розподілу судових витрат, є правовою підставою для ухвалення додаткового судового рішення.

Тобто додаткове рішення - це акт правосуддя, яким усуваються недоліки судового рішення, пов`язані з порушенням вимог щодо його повноти.

Водночас додаткове рішення не може змінити суті основного рішення або містити в собі висновки про права та обов`язки осіб, які не брали участі у справі, чи вирішувати вимоги, не досліджені в судовому засіданні. Тобто додаткове рішення є невід`ємною частиною рішення у справі. У разі скасування рішення у справі ухвалене додаткове рішення втрачає силу.

За змістом статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу.

За змістом статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Відповідно до статті 33 Правил адвокатської етики, єдиною допустимою формою отримання адвокатом винагороди за надання правової допомоги клієнту є гонорар.

Розмір гонорару та порядок його внесення мають бути чітко визначені в угоді про надання правової допомоги. Засади обчислення гонорару (фіксована сума, погодинна оплата, доплата гонорару за позитивний результат по справі тощо) визначаються за домовленістю між адвокатом та клієнтом і також мають бути закріплені в угоді.

Згідно вимог статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі, гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі, впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Вимога частини восьмої статті 141 ЦПК України щодо строку та порядку подання доказів про розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, має застосовуватися і до справ, що розглядаються в спрощеному провадженні, де судові дебати відсутні.

Відповідний висновок викладено у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, провадження № 14-382цс19.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування в справі, що свідчить про те, що витрати на правову допомогу повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц та в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 міститься правовий висновок про те, що розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги у разі надання відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

Аналогічні висновки наведено також в постановах Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19 та 11 листопада 2020 року у справі № 673/1123/15-ц.

Суд має вирішити питання про відшкодування стороні, на користь якої відбулося рішення, витрат на послуги адвоката, керуючись принципами справедливості, співмірності та верховенства права.

Згідно вимог статті 246 ЦПК України якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.

Як вбачається з матеріалів справи інтереси ОСОБА_1 під час розгляду справи в суді першої інстанції представляли адвокати Адвокатського бюро «Дмитра Ципліцького» на підставі договору про надання правової (правничої) допомоги № 231222 від 23 грудня 2022 року, а саме адвокат Ципліцький Д.О. на підставі ордеру на надання правничої (правової) допомоги від 23 грудня 2022 року та адвокат Харченко К.С. на підставі ордеру на надання правничої (правової) допомоги від 22 січня 2023 року.

Пунктом 4.1 договору передбачено, що вартість наданих правових (правничих) послуг Адвокатське бюро розраховує самостійно після одержання від клієнта замовлення на надання правової допомоги, виходячи із розрахунку 1 година роботи (надання правової/правничої допомоги) 1000,00 грн.

В позовній заяві ОСОБА_1 зазначено, що попередній розрахунок витрат на професійну правничу допомогу розмір таких витрат буде визначено після ухвалення судом рішення у справі на підставі відповідного розрахунку та наданого розрахунку на оплату у відповідності до умов договору (договором визначено розрахунок оплати 1000 грн/год).

Матеріали справи містять рахунок № НОМЕР_4 , в якому зазначені послуги та витрати: складання документів: складання позовної заяви та формування пакету документів для подачі до суду витрачено 8 годин, сума 8000,00 грн; сплата судового збору за подання позовної заяви 1663,57 грн; комісія банку 3,00 грн; надіслання на адресу відповідача по справі копії позовної заяви рекомендованим листом із описом вкладення 36,00 грн, всього 9702,57 грн (а.с.53).

За рахунком № 000824 надано наступні послуги: складання заяви про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду витрачено 0,17 годин, сума 170,00 грн; представництво участь в судовому засіданні витрачено 1,50 годин, сума 1500,00 грн; складання заяви про ухвалення додаткового рішення про стягнення витрат на правову допомогу витрачено 0,50 годин, сума 500,00 грн, всього 2170,00 грн (а.с.56).

Також, матеріали справи містять виписки по рахунку про оплату вказаних сум (а.с.54,55,59,64).

ОСОБА_3 подавав до суду першої інстанції заперечення на заяву про ухвалення додаткового рішення.

Разом з тим, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року в справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19).

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі її витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи, зокрема, на складність справи, витрачений адвокатом час.

Наявні в матеріалах справи докази не є безумовною підставою для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.

Схожі висновки викладено в постановах Верховного Суду від 02 липня 2020 року у справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19), від 31 липня 2020 року у справі № 301/2534/16-ц (провадження № 61-7446св19), від 30 вересня 2020 року у справі № 201/14495/16-ц (провадження № 61-22962св19).

Матеріали справи свідчать про те, що протягом її розгляду судом першої інстанції представником ОСОБА_1 подано позовну заяву, заяву про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду та участь представника в одному судовому засіданні.

Враховуючи обсяг виконаної адвокатом роботи, заперечення відповідача щодо стягнення таких витрат, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, колегія суддів дійшла висновку про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 4 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу, надану в суді першої інстанції, що є підставою для його зміни в частині розміру судових витрат.

Разом з тим як вбачається з змісту основного рішення суд першої інстанції розглянув питання про стягнення витрат на правничу допомогу, ухвалюючи основне рішення та відмовив в задоволенні цієї вимоги, посилаючись на відсутність доказів. При цьому не врахував положення частини 8 статті 141 ЦПК України та зміст пункту 5 позовної заяви позивачки про надання нею доказів щодо витрат на правничу допомогу протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, про що вона зробила відповідну заяву до закінчення судових дебатів (пункт 5 позову). Як вбачається з матеріалів справи такі докази були нею надані своєчасно та розглянуті при ухваленні додаткового рішення на підставі статті 270 ЦПК України. У зв`язку з чим вирішення цього питання в основному рішенні було передчасним і, виходячи з положень статті 376 ЦПК України, тягне за собою скасування рішення в цій частині.

Однак, оскільки було ухвалено додаткове рішення, яке також є предметом оскарження, судова колегія вважає, що питання щодо витрат на правничу допомогу вирішено в цьому додатковому рішенні та іншого вирішення не потребує.

Зважаючи на наведене, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а оскаржувані рішення та додаткове рішення суду першої інстанції підлягають зміні, а саме зменшенню суми майнової шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з 163 857,39 грн до 81 928,70 грн, стягненню 10 634, 61 грн витрат, пов`язаних з проведенням судової експертизи, скасуванню в частині відмови у задоволенні вимоги, зазначеної в мотивувальній частині судового рішення, щодо стягнення витрат на правничу допомогу та зменшенню суми витрат на правничу допомогу з 8 000,00 грн до 4 000,00 грн з підстав, зазначених в цій постанові. В частині стягнення витрат, пов`язаних з оплатою послуг експерта в розмірі 2 500,00 грн рішення залишається без змін.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено на 50,75%, тому сплачений судовий збір за подачу позовної заяви в розмірі 844,26 грн (50,75% від 1663,57 грн) підлягає стягненню з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 , що також тягне за собою зміну рішення в цій частині.

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково на 49,25%, тому судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 1229,28 грн (49,25% від 2496,00 грн) підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 .

Керуючись ст.ст.367, 368, п.2 ч.1 ст.374, ст.376, ст.ст.381, 384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 23 січня 2023 року змінити, скасувавши його в частині відмови у задоволенні вимоги щодо стягнення витрат на правничу допомогу.

Розмір стягнутої з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 майнової шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди зменшити з 163 857,39 грн до 81 928,70 грн та судового збору з 1 663,57 грн до 844, 26 грн, а всього зменшенню підлягає загальна сума з168 020,96 грн до 82 772, 96 грн.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 1229,28 грн судового збору за подання апеляційної скарги.

Додаткове рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 06 лютого 2023 року змінити, зменшивши розмір стягнутих з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрат на правничу допомогу з 8 000,00 грн до 4 000,00 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді Ю.М. Мальований

В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 13 грудня 2023 року.