УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2023 року

м. Київ

справа № 756/10686/22

провадження № 61-17006ск23

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Русинчука М. М., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 23 березня 2023 рокута постанову Київського апеляційного суду від 06 вересня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2022 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики.

Позов мотивовано тим, що між сторонами було укладено договір позики від 17 квітня 2019 року у формі розписки, згідно якого позивач передав відповідачу в позику суму в розмірі 12 000,00 доларів США, а відповідач зобов`язався повернути борг до 31 грудня 2019 року. Між ним та відповідачем також було укладено договір позики від 17 квітня 2019 року, у формі розписки, згідно якого позивач передав відповідачу в позику суму в розмірі 10 000,00 доларів США, а відповідач зобов`язувався повернути борг, строк повернення боргу - на вимогу позикодавця. Проте відповідач борг не повернув.

На підставі статті 625 ЦК України позивач нарахував відповідачу суму 3 % річних за прострочення виконання зобов`язання за боргом на суму 12 000,00 доларів США в розмірі 1 027,73 доларів США з 01 січня 2020 року до 08 листопада 2022 року. За розпискою від 17 квітня 2019 року на суму 10 000,00 доларів США відповідачу було направлено вимогу про повернення коштів від 09 листопада 2022 року.

Позивач просив суд:

стягнути з відповідача заборгованість за договором позики від 17 квітня 2019 року в розмірі 13 027,73 доларів США, з яких: 12 000,00 доларів США - сума основного боргу та 1 027,73 доларів США - 3 % річних;

стягнути з відповідача заборгованість за договором позики від 17 квітня 2019 року в розмірі 10 000,00 доларів США - основного боргу.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 23 березня 2023 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 06 вересня 2023 року, позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 17 квітня 2019 року в розмірі 13 027,73 доларів США, з яких: 12 000,00 доларів США - сума основного боргу, 1 027,73 доларів США - три проценти річних. У задоволенні інших позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму судового збору в розмірі 5 271,63 грн.

Рішення суду першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, мотивоване тим, що зміст розписки від 17 квітня 2019 року на суму 12 000,00 доларів США в повному обсязі підтверджує укладення між сторонами договору позики, відповідно до умов якого відповідач отримав від позивача суму 12 000,00 доларів США і зобов`язався повернути борг до 31 грудня 2019 року. Прізвище, ім`я і по батькові відповідача, серія і номер його паспорта, орган і дата видачі, а також співставлення цих даних з відомостями іншої розписки і документами про право власності на майно, дозволяють в достатній мірі ідентифікувати відповідача, як боржника за вказаною розпискою. При написанні року видачі паспорта відповідача було допущено помилку, при цьому розписка містить також інші орфографічні помилки, допущені відповідачем при її складанні, які однак не впливають на розуміння її змісту. Наявність боргової розписки у позивача, прізвище ім`я і по батькові якого відповідають особі, яка вказана у розписці як позикодавець, є достатнім для ідентифікації саме позивача як позикодавця.

Суд вважав необґрунтованими доводи представника відповідача про те, що відповідач не складав вказаних розписок, оскільки доказів цього, з урахуванням наявності розписок, суду не надано, клопотань про призначення почеркознавчої експертизи відповідач не заявляв. Доказів виконання зобов`язання щодо повернення коштів суду надано не було.

На підставі встановлених обставин, суд першої інстанції дійшов висновку, що сума боргу в розмірі 12 000,00 доларів США підлягає стягненню з відповідача, а також на підставі статті 625 ЦК України стягненню підлягає сума 3 % річних в розмірі 1 027,73 доларів США за прострочення виконання грошового зобов`язання за період з 01 січня 2020 року до 08 листопада 2022 року.

Надаючи оцінку розписці від 17 квітня 2019 року на суму 10 000,00 доларів США суд зазначав, що розписка містить умови про отримання відповідачем коштів на прокладення газової труби, однак зобов`язання щодо повернення таких коштів у змісті розписки відсутнє, тому така розписка не є договором позики.

Апеляційний суд зазначив, що рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні заборгованості за розпискою від 17 квітня 2019 року на суму 10 000,00 доларів США не оскаржується, тому судом апеляційної інстанції в цій частині не переглядається. З висновками суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості за розпискою від 17 квітня 2019 року на суму 12 000,00 доларів США, апеляційний суд погоджується, оскільки висновки суду в цій частині відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Доводи апеляційної скарги, які зводяться до того, що відповідач не складав вказаної розписки, є необґрунтованими, оскільки доказів цього з урахуванням наявності розписок, суду не надано, клопотань про призначення почеркознавчої експертизи відповідач не заявляв, докази виконання зобов`язання щодо повернення коштів в матеріалах справи відсутні.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що судом першої інстанції було порушено його процесуальні права, оскільки не було направлено копію позовної заяви, є необґрунтованими, оскільки відповідач та його представник ознайомились зі змістом позовної заяви, позовними вимогами, предметом та підставами позову, представник відповідача подавав відзив на позовну заяву, приймав участь у підготовчому засіданні та під час розгляду справи по суті.

Доводи апеляційної скарги про те, що в поданій позовній заяві заявлено дві самостійні позовні вимоги, які не пов`язані між собою підставою виникнення та поданими доказами і жодних клопотань про їх об`єднання позивач не заявляв, є безпідставними, оскільки відповідно до частини першої статті 188 ЦПК України в одній позовній заяві може бути об`єднано декілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами. Обставин, визначених статтею 188 ЦПК України, за яких не допускається об`єднання в одне провадження кількох позовних вимог, не встановлено. При цьому у відзиві на позовну заяву представник відповідача не заявляв клопотань про роз`єднання позовних вимог у самостійні провадження. Крім того, зазначені доводи представника відповідача не мають правового значення, оскільки рішення суду в частині відмови у стягненні заборгованості за розпискою від 17 квітня 2019 року на суму 10 000,00 доларів США сторонами не оскаржується.

29 листопада 2023 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просив скасувати судові рішення в частині задоволених позовних вимог у справі та направити справу в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції, в іншій частині судові рішення залишити без змін.

Підставою, на якій подається касаційна скарга, скаржник зазначив, що суди першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваній частині судових рішень порушили норми процесуального права - пункт 4 частини третьої статті 411 ЦПК України та застосували норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду: від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц; у постановах Верховного Суду: від 22 серпня 2019 року у справі № 369/3340/16-ц, від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16-ц.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди не надали належної правової оцінки тим обставинам, що судом першої інстанції в порушення норм частини другої статті 190 ЦПК України не було надіслано відповідачу копії позовної заяви та доданих до неї матеріалів. Суди залишили поза увагою той факт, що позивач всупереч вимогам ЦПК України в поданій позовній заяві заявив дві самостійні позовні вимоги, які не пов`язані між собою підставою виникнення та поданими доказами, жодних клопотань про їх об`єднання позивач не заявляв. Факт укладання договору позики на суму 12 000,00 доларів США він заперечував як в суді першої інстанції, так і в суді апеляційної інстанції. Оспорювана ним розписка на 12 000,00 доларів США не викладена державною мовою і текст є однозначно не розбірливим. Жодних інших ідентифікуючих ознак таких як серія та номер паспорту або ідентифікаційний номер платника податків в розписці не зазначено, що свідчить про неможливість ототожнення позивача та особи, яка начебто дану розписку отримувала. В наявній в матеріалах справи розписці на 12 000,00 доларів США відсутні будь-які відомості (адреса, засоби зв`язку кредитора, місце виконання зобов`язання), що свідчить про недосягнення істотних умов договору і унеможливлює виконання боржником своїх обов`язків перед кредитором. Паспорт відповідачу був виданий іншим органом державної влади, ніж той який зазначений в розписці. Так, у паспорті відповідача орган видачі паспорту зазначений «Минским РУ ГУ МВД Украины в г.Киеве», а в розписці зазначено «Минским РУГУ в г. Києве». Також не відповідає дійсності і дата видачі паспорта, зазначена в розписці, даті, зазначеній у паспорті відповідача і в наданих позивачем суду доказах, дата видачі за розпискою 01 квітня 2019 року, а фактична дата видачі 01 квітня 1997 року.

З урахуванням того, що матеріали справи не містять письмового договору позики, який би міг підтвердити або спростувати наявність правовідносин між позивачем та відповідачем, за наслідком яких була видана спірна розписка на 12 000,00 доларів США, в пред`явленій розписці неможливо ототожнити позивача і позикодавця в одній особі через відсутність реквізитів сторін, вважає заявлені позовні вимоги безпідставними.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.

Суди встановили, що 17 квітня 2019 року ОСОБА_1 , паспорт НОМЕР_1 , виданий Мінським РУГУ в м. Києві 01 квітня 2019 року, складено розписку про отримання від ОСОБА_2 суми в розмірі 12 000,00 доларів США, та зобов`язання повернути борг до 31 грудня 2019 року.

17 квітня 2019 року ОСОБА_1 , паспорт НОМЕР_1 , виданий Мінським РУГУ в м. Києві 01 квітня 1997 року, складено розписку про отримання від ОСОБА_2 суми в розмірі 10 000,00 доларів США на прокладення газової труби 150 м в АДРЕСА_1 . Відомості щодо зобов`язання повернення вказаної суми у розписці в матеріалах справи відсутні.

Відповідно до відомостей з Реєстру прав власності на нерухоме майно та копії договору про поділ майна, ОСОБА_1 , паспорт НОМЕР_1 виданий Мінським РУ ГУ МВС України в м. Києві 01 квітня 1997 року, є власником декількох об`єктів нерухомого майна в с. Ходосівка Обухівського району Київської області.

Як свідчить тлумачення статті 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18)зазначено, що:

«статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, -незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України). Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, встановивши те, що відповідач не виконав умов укладеного із ОСОБА_3 договору позики, оформленого розпискою, факт власноручного підписання якої та отримання спірної суми коштів ОСОБА_4 підтвердив у поданій 18 жовтня 2016 року до Франківського районного суду м. Львова позовній заяві про визнання, в тому числі й спірного правочину удаваним, оскільки у визначений сторонами у договорі строк кошти не повернув, зробив правильний висновок, що боржник зобов`язаний сплатити позивачу суму основного боргу з урахуванням сум, визначених частиною другою статті 625 ЦК України».

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України).

У частинах першій, третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін,кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України).

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом (частина сьома статті 81 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 84 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (див. пункт 21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Суди встановили, що ОСОБА_1 , оспорюючи факт написання оспорюваної ним розписки, належних та допустимих доказів на спростування факту написання ним цієї розписки не надав до суду, клопотання про призначення почеркознавчої експертизи також не заявляв ні до суду першої інстанції, ні до суду апеляційної інстанції.

За таких обставин суди на підставі належно оцінених доказів сторін прийняті обґрунтовані рішення про часткове задоволення позову.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_1 про те, що судом першої інстанції було порушено його процесуальні права щодо отримання ним копії позовної заяви з додатками та щодо безпідставного об`єднання в позовній заяві двох самостійних позовних вимог, які не пов`язані між собою, є необґрунтованими, оскільки суд апеляційної інстанції надав належну правову оцінку цим доводам і касаційна скарга не містить аргументів щодо їх спростування.Формальне посилання на порушення судами відповідних норм процесуального права не є підставою для скасування судового рішення в касаційному порядку.

Посилання у касаційній скарзі на висновки, зроблені у постановах Верховного Суду від 22 серпня 2019 року у справі № 369/3340/16-ц, від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16-ц є необґрунтованими, оскільки вони зроблені за інших фактичних обставин.

Посилання у касаційній скарзі на висновки, зроблені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц, є необґрунтовані, оскільки не свідчить про те, що апеляційний суд застосував норму права без урахування указаних висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, №21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Аналіз змісту касаційної скарги та оскаржених судових рішень свідчить, що касаційна скарга є необґрунтованою, оскільки Верховний Суд уже викладав у своїх постановах висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 23 березня 2023 рокута постанову Київського апеляційного суду від 06 вересня 2023 року у справі № 756/10686/22.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Краснощоков

І. О. Дундар

М. М. Русинчук