Справа № 369/2487/22
Провадження № 2/369/1409/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.06.2023 м. Київ

Києво-Святошинський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді: Фінагеєвої І.О.,

при секретарі: Світлак Ю.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві цивільну справу №369/2487/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Позовні вимоги мотивовано тим, що ОСОБА_2 (дівоче прізвище ОСОБА_2 ) ІНФОРМАЦІЯ_1 , є дочкою позивачки. Квартира АДРЕСА_1 належить позивачу на праві власності на підставі договору купівлі продажу від 22 березня 2006 року посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області. Реєстровий номер 1528.

Право власності на вказану квартиру зареєстровано в Києво-Святошинському бюро технічної інвентаризації 11.04.2006 року, реєстраційний номер 14071587, номер запису 108/127 в книзі №12. Квартира однокімнатна, ізольована, розташована на п`ятому поверсі 9-ти поверхового будинку. Квартира складається з житлової кімнати площею 20.3 кв.м., кухні площею 8.1 кв.; коридору площею 5.5 кв.м, об`єднаного санвузла, площею 3.4 кв.м.

Дочка позивачки ОСОБА_2 (раніше ОСОБА_2 ) мешкала у свого батька ОСОБА_4 3 яким позивачкою шлюб був розірваний в 1995 році, а пізніше вона мешкала разом зі своїм чоловіком ОСОБА_5 .

Після того як позивачка купила вказану квартиру, дочка звернулася до неї з проханням зареєструвати її в квартирі матері в зв`язку з необхідністю працевлаштування.

В травні 2006 року позивачка зареєструвала дочку проживати в квартирі АДРЕСА_1 . ОСОБА_2 зазначала, що не має наміру мешкати в квартирі, а їй потрібна лише реєстрація.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 народила дитину, сина ОСОБА_6 , якого також зареєструвала в квартирі позивача. З часу реєстрації в квартирі в 2006 році, ОСОБА_2 ніколи не мешкала в квартирі, а лише була в ній зареєстрована.

В 2011 році, коли позивачка досягла пенсійного віку і вийшла на пенсію вона попросила ОСОБА_2 знятися з реєстрації в квартирі та зареєструватись за своїм реальним місцем проживання, так як в зв`язку з її реєстрацією в квартирі позивачка не мала можливості отримувати субсидію на сплату комунальних послуг. Так як ОСОБА_2 не бажала виконати позивача прохання, відносини між сторонами зіпсувалися і з цього часу вони взагалі не підтримують ніяких відносин. Як чула позивач від спільних знайомих, ОСОБА_2 розійшлася з чоловіком і мешкає з якимось знайомим у нього в будинку, але точне місце її проживання їй невідоме. ОСОБА_2 в квартирі АДРЕСА_1 ніколи не проживала, а лише була зареєстрована в ній. 3 2015 року вони з ОСОБА_2 взагалі не підтримують ніяких відносин, з цього часу я позивачка ї не бачила. ОСОБА_2 починаючи з 2015 року жодного разу в квартирі не з являлася, вселитися не намагалася, квартирою не цікавилася за комунальні послуги не сплачувала. В квартирі у відповідачки ніколи не було ні яких меблів та особистих речей так як вона ніколи в ній не мешкала в теперішній час в квартирі відсутні будь які речі чи предмети побуту відповідачки. Реальне місце проживання відповідачки та її адреса мені невідомі. Таким чином, відповідачка ОСОБА_2 ніколи житловою площею в квартирі АДРЕСА_2 не користувалася, в квартирі не мешкала і взагалі квартирою не цікавилася. В теперішній час, відповідачка ОСОБА_2 , не мешкаючи в квартирі тривалий час, продовжує бути в ній зареєстрована. В даний час в нашій квартирі зареєстровані як проживаючи троє осіб: позивачка - ОСОБА_1 власник квартири, непроживаюча ОСОБА_2 та її син ОСОБА_6 2013 року народження.

Зараз позивачка змушена за свій рахунок утримувати квартиру, оплачувати комунальні послуги нараховані на відповідачку та її дитину які в квартирі не проживають.

Крім того, вона не має можливості отримувати субсидію на утримання житла в зв`язку з ненаданням довідки про доходи відповідачки. Починаючи з травня 2006 року (часу реєстрації) відповідачка в квартирі не мешкала, квартирою не цікавилася, комунальні послуги та плату за житло не сплачувала. Де вона мешкає в теперішній час, нікому невідомо, але останнє відоме її місце проживання це місце реєстрації в квартирі.

Позивач вважає, що реєстрація місця проживання відповідачки в її квартирі порушує її права, як власника квартири та обмежує її право на вільне розпорядження майном і змушує звернутися до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням, квартирою АДРЕСА_1 .

Позивачка просила визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , такою, що втратила право користування житловим приміщенням в квартирі АДРЕСА_1 .

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16 лютого 2022 року провадження в справі було відкрито в порядку загального позовного провадження із призначенням підготовчого судового засідання.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02 листопада 2022 року підготовче провадження в справі було закрито та справу призначено до розгляду по суті.

Позивач в судове засідання не з`явився. Представник позивача подав заяву про слухання справи у його відсутність. На позовних вимогах наполягали та просили його задовольнити.

Відповідач в судове засідання не з`явилась. Повідомлялась належним чином. Представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Чернецька Г.М. надала до суду клопотання та просила відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, оскільки відповідачка разом із сином зареєстровані у зазначеному житловому будинку, та не мають іншого місця проживання.

Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Відповідно до постанови КЦС ВС від 30 вересня 2022 року за № 761/38266/14 встановлено, що якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть у випадку якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засідання яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи.

Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку.

З матеріалів справи вбачається, що на підставі Договору купівлі-продажу квартири від 22 березня 2006 року, посвідченого нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Федотовою О.В. від 22 березня 2006 року, та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 10354193 від 11 квітня 2006 року, витягу з Державного реєстру правочинів № 2195853 від 22 березня 2006 року, ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 .

Відповідно до довідки № 26/13.01-26, виданої 13 січня 2022 року виконавчим комітетом Боярської міської ради Київської області на запит № 8/01-16 від 12.01.2022 року щодо надання інформації про зареєстрованих осіб за адресою: АДРЕСА_3 , для вчинення нотаріальних дій, повідомлено, що за відомостями, які містяться в органі реєстрації виконавчого комітету Боярської міської ради згідно реєстраційно-облікових документів (адресна картка та картка реєстрації особи) за адресою: АДРЕСА_3 , значаться зареєстрованими: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 з 17.05.2006 року; ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з 17.05.2006 року; ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 3 28.08.2013 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та відповідно ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Стаття 386 ПК України передбачає, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, І які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ч.2 ст,405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім' ї без поважних причин понад один рік, як до інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно частини 1 статті 242 Цивільного кодексу України, батьки (усиновлювачі) є законними представниками своїх малолітніх та неповнолітніх дітей.

Згідно з ч.ч. 1,2, 3,4 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. А також місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачіві) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 Житлового кодексу Української РСР (далі ЖК Української РСР) закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Згідно з частиною першою статті 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України, при цьому саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі ЄСПЛ) на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.

Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ під майном також розуміються майнові права.

Згідно із статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Поняття «житло» не обмежується приміщеннями, яке законно займають або законно створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року в справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві»

У пункті 44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року в справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», заява № 30856/03, ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства», держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумову розвитку. Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Враховуючи, що відповідачка ОСОБА_2 зареєстрована за вказаною адресою разом із малолітньою дитиною та онуком позивача - ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , дитина проживає разом із матір`ю, та на даний час є малолітньою та має право на користування квартирою за адресою своєї реєстрації нарівні з позивачем, то суд відмовляє у задоволенні позовних вимог щодо визнання відповідача такою, що втратила право на користування квартирою, оскільки малолітня дитина проживає разом із матір`ю.

Декларацією прав дитини (ст. 4) визначено, що дитині належить право на відповідне житло, а ст. 3 Конвенції про права дитини зобов`язує в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, судами, першочергову увагу приділяти забезпеченню інтересів дитини.

Малолітня дитина не може самостійно обирати місце проживання, тому факт її не проживання у спірній квартирі не є безумовною підставою для позбавлення її та її матері права користування цим житлом. Аналогічний правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду від 03 квітня 2019 року при розгляді справи №210/1857/15-ц.

Враховуючи те, що позивач не надав доказів на підтвердження того, що ОСОБА_2 та її малолітня дитина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , набули право власності або право постійного користування іншим житлом, окрім того, в якому вони на даний час зареєстровані, встановивши, що через свій малолітній вік дитина не має можливості вирішувати в якому житловому приміщенні може проживати, та проживає разом з матір`ю, право малолітньої дитини на користування житловим приміщенням надають їй у майбутньому можливість визначити своє місце проживання самостійно, то в задоволенні позовних вимог позивача необхідно відмовити.

Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 84 ЦПК України, учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений у частинах другій та третій статті 83 цього Кодексу. У клопотанні повинно бути зазначено:1) який доказ витребовується ; 2) обставини, які може підтвердити цей доказ, або аргументи, які він може спростувати; 3) підстави, з яких випливає, що цей доказ має відповідна особа; 4) вжиті особою, яка подає клопотання, заходи для отримання цього доказу самостійно, докази вжиття таких заходів та (або) причини неможливості самостійного отримання цього доказу.

На підставі вище зазначеного, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Зважаючи на результат розгляду справи, судовий збір покладається на позивача, у відповідності до ст. 141 ЦПК України.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 16, 317, 319, 321, 383, 391, 405 ЦК України, ст. ст. 10, 12, 81, 141, 265, 268 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: І.О. Фінагеєва