КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 372/2379/22
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/6367/2023
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 червня 2023року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Слюсар Т.А.,

суддів: Білич І.М., Коцюрби О.П.,

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Білоуса Андрія Володимировича в інтересах акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Обухівського районного суду Київської області від 11 листопада 2022 року у складі судді Проць Т.В.,

у цивільній справі за позовом акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (надалі АТ КБ «ПриватБанк») до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2022 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося у суд із позовом, в якому просило стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором № К4Н0АК00120840 від 16.09.2008 року у розмірі 5618,05 доларів США, що за курсом відповідно до службового розпорядження НБУ від 02.08.2022 становить 205 395 грн 91 коп. і складається з 3 % річних від простроченої суми, а також судові витрати.

Позов обґрунтовано тим, що 16.09.2008 між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № К4Н0АК00120840, відповідно якого банк зобов`язався надати відповідачу кредит в розмірі 28561, 75 доларів США на термін до 13.09.2013, а відповідач повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строк та в порядку встановленому кредитним договором.

Вказано, що відповідач не надав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками та комісією, а також іншими витратами відповідно до умов договору, що має відображення у розрахунку заборгованості та не виконав зобов`язання за договором.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 16 вересня 2011 року з урахуванням змін, внесених рішенням апеляційного суду м. Києва від 15.05.2012, звернуто стягнення на предмет застави - автомобіль "Ніссан ТІІДА", 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , належний на праві власності ОСОБА_1 в рахунок погашення заборгованості за кредитно-заставним договором № К4Н0АК00120840 від 16.09.2008 в сумі 21083,66 дол. США, що за встановленим НБУ курсом національної валюти до долару США становить 168106 грн 35 коп. Спосіб реалізації предмету застави автомобіля вирішено здійснити шляхом укладення банком договору купівлі-продажу з іншою особою покупцем.

Відповідачем до цього часу заборгованість повністю не погашена, а тому він несе відповідальність за невиконання ним грошового зобов`язання. Оскільки в рахунок погашення заборгованості звернуто стягнення за кредитним договором за період з дати укладення кредитного договору до дати поточної заборгованості, яка була вказана в рішення апеляційного суду м. Києва, тобто за період з 16.09.2008 по 16.09.2011, то за період після винесення рішення апеляційного суду м. Києва від 15.05.2012 з 24.05.2012 по 02.08.2022 відповідач в порядку ч. 2 ст. 625 ЦК України має заборгованість у розмірі 5 618, 05 доларів США, яка складається з 3 % річних.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 11 листопада 2022 року в задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк» посилаючись на порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, без оцінки усіх фактичних обставин справи та доводів позивача, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити. Вирішити питання судових витрат.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що ухвалення апеляційним судом рішення від 15.05.2012 не свідчить про припинення договірних правовідносин, оскільки договір діє до повного виконання сторонами зобов`язань та не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов`язання.

На посилення своєї позиції позивач послався на висновки Верховного суду в постановах від 10 та 27 квітня 2018 року у справах № 910/16945/14 та № 908/1394/17 та від 16 листопада 2018 року у справі № 918/117/18, від 30 січня 2019 року у справах № 905/2324/17 та № 922/175/18 та від 13 лютого 2019 року у справі № 924/312/18 про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

А також звертав увагу на висновки Верховного суду зроблені в постановах від 04 липня 2018 у справі № 310/11534/13-ц, від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18, та в ухвалі від 24 січня 2019 року у справі № 5017/1987/2012.

Відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

За змістом ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність й обґрунтованість постановленого рішення суду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Частиною 1 статті 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з ч.1 статті 5 ЦПК України встановлено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Як убачається з матеріалів справи, 16.09.2008 сторони уклали кредитно-заставний договір № К4Н0АК00120840, згідно мов якого банк зобов`язався надати відповідачу кредитні кошти у розмірі 28 561,75 дол. США на термін до 13.09.2013, а відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором (а.с. 16-21).

Відповідно договору, погашення заборгованості здійснюється щомісяця в період сплати, відповідач повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно кредитного договору.

У зв`язку з невиконанням умов вказаного кредитного договору позивач звернувся до Подільського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення заборгованості за кредитним договором в сумі 19 203 дол. 91 центів США, що еквівалентно 153 439 грн 25 коп. на предмет застави.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 16 вересня 2011 року позов банку задоволено, звернуто стягнення на користь ПАТ КБ "ПриватБанк" заборгованості за кредитно-заставним договором № К4Н0АК00120840 від 16.09.2008 в сумі 21 083, 66 дол. США, еквівалентній за курсом НБУ станом на 16.09.2011 - 168 106 грн 35 коп. на предмет застави належний на праві власності ОСОБА_1 автомобіль "NISSAN TIIDA", 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 шляхом його продажу банком з укладенням від імені власника договору купівлі-продажу з іншою особою покупцем зі зняттям із обліку в органах ДАІ (а.с. 5).

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 15.05.2012 змінено рішення Подільського районного суду м. Києва від 16 вересня 2011 року в частині способу звернення стягнення на предмет застави. Звернуто стягнення на предмет застави, автомобіль "Ніссан ТІІДА", 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , належний на праві власності ОСОБА_1 в рахунок погашення заборгованості за кредитно-заставним договором № К4Н0АК00120840 від 16.09.2008 в сумі 21083,66 дол. США, що за встановленим НБУ курсом національної валюти до долару США становить 168106 грн 35 коп. Спосіб реалізації предмету застави автомобіля вирішено здійснити шляхом укладення банком договору купівлі-продажу з іншою особою покупцем (а.с. 6-8).

Також установлено, що у червні 2016 року позивач звертався в суд із позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення солідарно заборгованості за кредитним договором № К4Н0АК00120840 від 16.09.2008 в розмірі 84 397,24 доларів США, що за курсом НБУ становить 2 150 441 грн 69 коп.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 15.12.2016, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 23.04.2019, у задоволенні позову відмовлено.

Указаними судовими рішеннями визнано доведеним, що звернувшись у березні 2010 року у суд з позовом про стягнення з позичальника всієї суми заборгованості шляхом звернення стягнення на заставлене майно ПАТ КБ "ПриватБанк" використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів та неустойки. Такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом, а також неустойки, із чим погодився й суд, який задовольнив позовні вимоги ПАТ КБ "ПриватБанк" про звернення стягнення на предмет застави.

На виконання рішення суду про звернення стягнення на предмет застави позивачу було передано автомобіль, який є предметом застави.

Частина 4 статті 82 ЦПК України передбачає, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Позивач вказує на те, що автомобіль не було реалізовано та він не знає місцезнаходження цього автомобіля. Проте саме від волі позивача залежала реалізація предмета застави та внесення виручених коштів на покриття заборгованості за кредитним договором.

Відмовляючи в задоволенні позову, районний суд виходив з того, що позивач використав право дострокового стягнення заборгованості, рішенням Подільського районного суду міста Києва від 16.09.2011 звернуто стягнення на предмет застави - автомобіль "NISSAN TIIDA", 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , вилучений у відповідача, який і має бути ним реалізовано з метою погашення заборгованості за кредитним договором.

Лише у разі недостатності суми, вирученої від продажу автомобіля, позивач міг би заявити вимогу про стягнення трьох відсотків річних, нараховану на суму заборгованості, яка залишилася непогашеною.

Колегія суддів погоджується з такими висновками районного суду.

Відповідно до статей 525, 526, 530 ЦК України зобов`язання мають виконуватися належним чином і у встановлений законом строк.

Частиною першою статті 546 ЦК України визначено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою, порукою, заставою.

Умовами кредитно-заставного договору сторони визначили окремі самостійні зобов`язання позичальника, деталізувавши його обов`язок повернути весь борг частинами та встановили самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку - дострокове повернення всієї суми кредиту, виплати процентів за користування кредитом, виконання всіх інших грошових зобов`язань за договором у повному обсязі, а також можливість одностороннього розірвання договору банком, розірвання договору у судовому порядку та звернення стягнення на предмет застави тощо.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Оскільки сторони визначили строк усунення позичальником порушення умов договору та правовий наслідок неусунення - дострокове повернення кредиту у договорі, то саме він застосовується під час визначення обсягу заборгованості позичальника за процентами, штрафними санкціями.

Статтею 598 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Положеннями ч. 2 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно зі статтею 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Установлено, що банк скористався своїм правом дострокового повернення кредиту пред`явивши у 2010 році позов до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет застави, що призвело до зміни строку повернення кредиту.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), зазначено, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні. Якщо за рішенням про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів. Разом з тим, здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту. Забезпечувальне зобов`язання має додатковий (акцесорний) характер, а не альтернативний основному. Велика Палата Верховного Суду вважає, що в разі задоволення не в повному обсязі вимог кредитора за рахунок забезпечувального обтяження основне зобов`язання сторін не припиняється, однак змінюється щодо предмета та строків виконання, встановлених кредитором, при зверненні до суду, що надає кредитору право вимоги до боржника, у тому числі й шляхом стягнення решти заборгованості за основним зобов`язанням (тілом кредиту) в повному обсязі та процентів і неустойки згідно з договором, нарахованих на час звернення до суду з вимогою про дострокове виконання кредитного договору, на погашення яких виявилася недостатньою сума коштів, отримана від реалізації заставленого майна під час виконання судового рішення.

Наявність невиконаного судового рішення про звернення стягнення на предмет застави не позбавляє кредитора права задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом стягнення з боржника заборгованості за кредитним договором. Зазначений правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 921/107/15-г/16 (провадження № 12-117гс18) від 18 вересня 2018 року, постанові Верховного Суду від 16 січня 2019 року № 360/413/16-ц.

Отже, позивач мав право на стягнення заборгованості за кредитним договором, нарахованої станом на час звернення з вимогою про дострокове виконання кредитного договору (звернення стягнення на предмет застави), що установлено у рішенні Подільського районного суду м. Києва від 16 вересня 2011 року у справі № 2-2616/11, шляхом реалізації предмета застави.

Разом з тим, при наявності судового рішення про звернення стягнення на предмет застави та відсутності доказів його виконання, висновок суду про відсутність правових підстав до нарахування позивачем трьох відсотків річних від простроченої суми заборгованості є правильним.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції незаконно відмовив у задоволенні позовних вимог та не в повній мірі встановив дійсні обставини справи, колегія суддів визнає необґрунтованими, оскільки жодних додаткових обґрунтувань чи нових доказів, що не були подані позивачем до суду першої інстанції, апеляційна скарга АТ КБ «ПриватБанк» не містить.

Посилання апеляційної скарги про неврахування судом висновків Верховного Суду, висловлених у постановах від 04 липня 2018 у справі № 310/11534/13-ц, від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18, та в ухвалі від 24 січня 2019 року у справі № 5017/1987/2012 та інші, колегія суддів визнає такими, що не заслуговують на увагу.

Питання відповідальності за невиконання грошового зобов`язання у справі може бути порушено лише у випадку реалізації предмета застави та недостатності отриманих від його продажу коштів на погашення кредитної заборгованості.

Між тим, позивачем питання реалізації предмета застави не вирішено, а тому застосування положень ч. 2 ст. 625 ЦК України у цій справі є передчасним.

Інші доводи, колегія суддів не приймає до уваги оскільки, такі доводи зводяться до викладення обставин справи із наданням коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянта, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Отже, суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини у справі та правильно визначив характер спірних правовідносин і закон, який їх регулює та застосував норми права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не містять передбачених законом підстав для скасування судового рішення.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до рішення "Проніна проти України" № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції (995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), « 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргуадвоката Білоуса Андрія Володимировича в інтересах акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 11 листопада 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Суддя-доповідач:

Судді: