печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2023 року Печерський районний суд міста Києва в складі:

головуючого - судді Ільєвої Т.Г.,

при секретарі - Ємець Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в загальному позовному провадженні цивільну справу 757/33666/23-ц за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Міністерство юстиції України, Державна казначейська служба України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2023 року позивач звернувся до суду із позовом до Держави Україна в особі Міністерство юстиції України, Державна казначейська служба України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Так, з обґрунтувань позовної заяви вбачається, що позивач просить суд відшкодувати моральну та матеріальну шкоду, яка, за його твердженням, спричинена порушенням його прав Сокальським районним судом Львівської області, Апеляційним судом Львівської області, Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Львівським апеляційним судом, Верховним Судом у складі колегії суддів першої судової палата Касаційного цивільного суду, внаслідок постановлення незаконних ухвал по справі № 454/1362/14-ц.

Відтак, позивач просить суд стягнути з держави Україна в особі Державної казначейської служби України на його користь грошові кошти у розмірі 1 000 000,00 грн. матеріальної шкоди та 1 000 000,00 грн. на відшкодування моральної шкоди.

04.08.2023 ухвалою суду було відкрито провадження та призначено до розгляду справи в порядку загального позовного провадження.

13.09.2023 представником Міністерства юстиції України було подано відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що позивач ставить перед судом питання про відшкодування матеріальної шкоди, яку він оцінює в розмірі 1000000,00 грн., яку прирівнює до суми, заявленої в позовній заяві.

В даному випадку заявлена до стягнення сума відшкодування, яку позивач визначає з розміру позовних вимог, не являється збитками в розумінні положень статті 22 Цивільного кодексу України, не є майновою шкодою, яка підлягає відшкодуванню на підставі статей 1173, 1174 ЦК України.

Також, позивач не надає суду доказів існування збитків, як у формі реальних збитків, так і у формі упущеної вигоди. В зв`язку з чим, позовні вимоги є безпідставними, необгрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Також, позивач перед судом ставить питання про відшкодування за рахунок держави моральної шкоди, яку він оцінює в розмірі 1000000,00 грн., завдану в результаті незаконних дій суддів, які, за твердженням позивача не виконали своїх обов`язків визначених статтею 55 Конституції України і грубо порушили права позивача встановлені статтями 8, 40, 55, 56 Конституції України, оскільки позовна заява позивача судами не розглянута по суті.

Окрім цього, представник звертає увагу, що в даному випадку позивач не стверджує, що шкода була завдана йому внаслідок дій та/або бездіяльності Міністерства юстиції України, яке було визначено у якості представника держави у спірних правовідносинах.

Позивач не доводить належними доказами протиправність (незаконність) поведінки Міністерства юстиції України по відношенню до позивача та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Позивач не надає доказів протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності Міністерства юстиції України, не наводить конкретної норми закону, яку на його переконання порушив відповідач.

Як висновок, позивач не довів належними доказами факт заподіяння моральної шкода та вини відповідача у її заподіянні.

З огляду на те, що Міністерство юстиції України не являється суб`єктом реалізації права позивача на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку, Мін`юст не являється субєктом відповідальності за можливе невиконання пункту 1 статті 6 Конвенції судами (суддями), які діють від імені держави та виконують покладені на них державою функції правосуддя.

З врахуванням зазначеного, представник відповідача просив відмовити в задоволенні позовних вимог.

21.09.2023 позивачем було направлено відповідь на відзив. Так, позивач у відповіді на відзив не погоджувався з позицією представника відповідача, оскільки він вважає, що чітко вказав та надав докази незаконності рішення органів державної влади, що дає підстави для відшкодування шкоди за рахунок держави.

11.10.2023 ухвалою суду було закінчено підготовче судове засіжання та перейдено до розгляду справи по суті.

11.10.2023 представником Державної казначейської служби України було подано відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що позивач звернулась до неналежного відповідача, оскільки Державна казначейська служба України не завдала шкоди позивачу, а тому в силу вимог ст. ст.1173, 1174 ЦК України не несе відповідальності.

Відатк, вимоги позивача до Державної казначейської служби України є безпідставними, а тому представник відповідача просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог.

В судове засідання позивач не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Разом з цим, в матеріалах справи міститься заява позивача про розгляд справи без його участі, вимоги позову підтримав.

Представник Міністерства юстиції України в судове засідання з`явилась, подала заяву про розгляд справи без фіксування технічними засобами, просила відмовити в задоволені позовних вимог.

Представник Державної казначейської служби України в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Разом з цим, у прохальній частині відзиву представник просив розглядати за його відсутності.

Суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й всебічно перевіривши обставини справи, розглянувши справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов до наступних висновків.

Так, з позовної заяви встановлено, що 16.11.2010 року ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду було скасовано постанову Львівського окружного адміністративного суду від 11.09.2009 року та закрито провадження.

14.05.2014 року, на підставі норм ст. ст. 8,40,55,56 Конституції України, позивачем було направлено позовну заяву до Львівського окружного адміністративного суду про стягнення шкоди нанесеної протиправними діями Львівського окружного адміністративного суду .

15.05.2014 року ухвалою Сокальського районного суду по справі №454/1362/14-ц було відмовлено у відкритті провадження за позовною заявою ОСОБА_1 до Львівського окружного адміністративного суду про відшкодування шкоди.

07.07.2014 року ухвалою Апеляційного суду Львівської області по справі №454/1362/14 апеляційна скарга ОСОБА_1 була відхилена та ухвала Сокальського районного суду Львівської області від 15 травня 2014 року, залишена без змін.

24.07.2014 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ по справі №6-31004ск14 було відмовлено у відкритті касаційного провадження.

Відтак, на думку позивача, не виконавши вимог ст.ст. 55,56,124,129 Конституції України, ст. 16, 22, 1167, 1176 Цивільного Кодексу, ст.ст. 3,4,11,15, ст. 108, ст. 118 Цивільного процесуального кодексу України , суддя Сокальського районного суду Львівської області , колегія судів Апеляційного суду Львівської області ,суддя Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ незаконно позбавили мене доступу до правосуддя та порушили позивача права гарантовані ст..8, 40,55,56 Конституції України.

Відповідно до ст. 16 ЦК Україна, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ст. 3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Згідно ст.124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

Частиною 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України, визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до частини 6 статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах.

Частиною 1 статті 1166 ЦК України встановлено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Статтею 1173 ЦК України визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цихорганів.

Відповідно до статті 1174 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності.

Підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди у такому випадку є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними.

Шкода відшкодовується незалежно від вини.

Під шкодою розуміється майнова шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права, та (або) применшенні немайнового блага (життя, здоров`я тощо). Такий елемент як наявність шкоди полягає у будь-якому знеціненні блага, що охороняється законом.

Протиправною у цивільному праві вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи.

Причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стає об`єктивним наслідком поведінки заподіювана шкоди. Наявність такої умови цивільно-правової відповідальності, як причинний зв`язок між протиправною поведінкою і шкодою (збитками), зумовлена необхідністю встановлення факту, що саме протиправна поведінка конкретної особи, на яку покладається така відповідальність, є тією безпосередньою причиною, що з необхідністю та невідворотністю спричинила збитки.

Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за вини заподіювана шкоди (умислу або необережності). Вина є суб`єктивним елементом відповідальності і полягає у психічному ставленні особи до вчинення нею протиправного діяння.

Згідно із частинами 1, 2 статті 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення:протиправної поведінки; розміру збитків; причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками; вини.

Отже, для відшкодування збитків потрібна наявність повного складу цивільного правопорушення, як-то: протиправна поведінка, дія чи бездіяльність особи; шкідливий результат такої поведінки (збитки); причинний зв`язок між протиправною поведінкою та збитками; вина правопорушника. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи, - наслідком такої протиправної поведінки. Тобто, протиправна дія є причиною, а шкода - наслідком протиправної дії.

Відсутність будь-якої з зазначених ознак виключає настання цивільно- правової відповідальності відповідача у вигляді покладення на нього обов`язку з відшкодування збитків.

Також варто зазначити, що необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є факти неправомірних дій цього органу чи його посадових чи службових осіб. При цьому факт неправомірності (незаконності) прийняття неправомірного рішення, вчинення дії чи бездіяльності органів державної влади, що призвели до завдання шкоди, повинен бути встановлений у передбаченому законом порядку, тобто повинен підтверджуватись відповідним рішенням, ухвалою, постановою, вироком суду, яке має преюдиційне значення для справи про відшкодування шкоди. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності євідповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили.

Разом з цим, позовна заява та додані матеріали не містять жодного рішення суду про визнання дій працівників суду або відповідачів протиправними або неправомірними, внаслідок чого могло б бути порушено право позивача.

Відтак, позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди, має довести наявність всіх чотирьох елементів правопорушення, в тому числі і вини, а посилання пзивача на необхідність застосування статей 1173, 1174 ЦК України, які не потребують доведення вини, є безпідставним.

Окрім цього, варто вкказати, що відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода, зокрема, може полягати у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Отже, моральну шкоду розуміють як втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Так, суд прийшов до висновку, що позивач звертаючись до суду повинен довести факт заподіяння шкоди та надати докази встановлення такого порушення, що спричинило шкоду останньому та причинно-наслідковий звязок. Тобто, повинен бути встановлений у передбаченому законом порядку та підтверджуватись відповідним судовим рішенням, що набрало законної сили, або рішенням уповноважених посадових осіб органу державної влади, яке матиме преюдиціальне значення для справи про відшкодування шкоди.

Також, суд звертає увагу, що відповідно до частини 5 статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок постановлення судом незаконного рішення в цивільній справі, відшкодовується державою в повному обсязі в разі встановлення в діях судді (суддів), які вплинули на постановлення незаконного рішення, складу кримінального правопорушення за обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили.

З урахуванням наведеного умовою відшкодування фізичній особі за рахунок держави моральної шкоди, завданої внаслідок постановлення судом незаконного рішення є одночасна наявність декількох юридичних фактів:заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, рішення суду у визначеному законом порядку повинно бути визнане незаконним, у діях судді (суддів), які вплинули на постановлення незаконного рішення, повинен бути встановлений склад кримінального правопорушення за обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили.

Крім того, відповідно до статті 48 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суддя у своїй діяльності щодо здійснення правосуддя є незалежним від будь- якого незаконного впливу, тиску або втручання.

Суддя здійснює правосуддя на основі Конституції і законів України, керуючись при цьому принципом верховенства права. Втручання в діяльність судді щодо здійснення правосуддя забороняється і тягне за собою відповідальність, установлену законом.

Особи мають право оскаржити судове рішення до судів вищої інстанції в порядку та з підстав, визначених у процесуальному законодавстві. Законодавство дає особі можливість повною мірою реалізувати своє право на оскарження судового рішення. Аналогічну позицію висловлено у пункті 57 Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів, де зазначено, що зміст конкретних судових рішень контролюється, насамперед, за допомогою процедур апеляції або перегляду рішень у національних судах.

Відповідно до роз`яснень, які містяться в пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 13 червня 2007 року № 8 «Про незалежність судової влади» виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається, і суди повинні відмовляти у прийнятті позовів та заяв із таким предметом.

Так, аналізуючи зазначене, суд звертає увагу, що процесуальні рішення судів у визначеному законом порядку незаконним не визнавалось, відносно суддів, які постановили рішення, кримінальні провадження не відкривалися.

Таким чином, суд вважає, що доводи позивача з цього приводу є безпідставними та суперечать, встановленим статтями 8, 129 Конституції України, статтями 5, 6, 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», 2 ЦПК України, засадам судочинства щодо незалежності суддів та судів та обов`язковості судових рішень.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). За положеннями статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України). У відповідності до частини 6 статті 81 ЦПК України, доказування не мо же ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Згідно з практикою Європейського Суду з прав людини, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, у рішеннях судів та органів, що вирішують спори, має бути належним чином викладено підстави, на яких вони ґрунтуються. Обсяг цього обов`язку щодо обґрунтовування рішення може бути різним залежно від характеру самого рішення і має визначатись з урахуванням обставин відповідної справи (рішення у справі «Гарсія Руїс проти Іспанії» (Garsia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26 із подальшими посиланнями).

Пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

З врахуванням зазначеного, суд прийшов до висновку про безпідставність вимог позивача, так як відсутнє рішення, яке набрало законної сили, яким встановлено, що саме рішеннями суддів завдано шкоди останньому.

Окрім цього, позовна заява є необґрунтованою, коло відповідачів є помилково обраним, а тому вимоги позивача не підлягають задоволенню, оскільки були спростовані стороною відповідачів.

Керуючись ст. 23,1166, 1174, 1176 ЦК України ст. 12,141,81,263,264,273 ЦПК України , суд,-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Міністерство юстиції України, Державна казначейська служба України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо воно не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного суду або через Печерський районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення, а особою яка була відсутня при проголошенні рішення протягом тридцяти днів з дня отримання копії рішення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 24.11.2023.

Суддя Тетяна ІЛЬЄВА