КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 755/4774/22 Головуючий у 1 інстанції: Арапіна Н.Є.
ПОСТАНОВА

Іменем України

21 листопада 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Головуючого судді: Олійника В.І.,

суддів: Гаращенка Д.Р., Сушко Л.П.,

при секретарі: Курченко С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 27 липня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 за участю третіх осіб ОСОБА_5 , Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Виходцева Ігоря Анатолійовича, Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про визнання договору дарування удаваним, визнання укладання договору купівлі-продажу квартири, переведення прав та обов`язків покупця, стягнення моральної шкоди, -

в с т а н о в и в :

У червні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 за участю третіх осіб ОСОБА_5 , Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Виходцева Ігоря Анатолійовича, Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про визнання договору дарування удаваним, визнання укладання договору купівлі-продажу квартири, переведення прав та обов`язків покупця, стягнення моральної шкоди.

Свої вимоги мотивувала тим, що на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 21 січня 1997 року Дарницьким вагоноремонтним заводом, позивачу ОСОБА_1 та членам її сім?ї належить 81/100 частини квартири АДРЕСА_1 в рівних долях. Відповідачу ОСОБА_4 належить 19/100 частини спірної квартири. 30 квітня 2002 року між ОСОБА_3 (обдарований) та ОСОБА_2 (дарувальник) укладено договір дарування, згідно якого обдарований прийняв в дар 19/100 частин квартири АДРЕСА_1 . 30 серпня 2021 року позивач вперше довідалася зі слів відповідача ОСОБА_4 , що відповідач ОСОБА_3 не в дар отримав від відповідача ОСОБА_2 спірну нерухомість, а купив її через договір дарування, що підтверджується аудіозаписом, зробленим у приміщенні Дніпровського районного суду м. Києва, де відповідач ОСОБА_4 по іншій цивільній справі публічно та під запис заявила про це. Тому відповідач ОСОБА_2 продав без повідомлення позивача про намір продати свою частку в спільній частковій власності сторонній особі ОСОБА_3 , але сторони умисно і свідомо оформили договір купівлі-продажу через договір дарування з метою приховати договір купівлі-продажу для обходу переважного права учасників спільної часткової власності на купівлю 19/100 частин спірної квартири за ціною, оголошеною для продажу, та на інших рівних умовах.

Отже, вказаний договір дарування є удаваним, оскільки сторони мали на меті приховати іншу угоду-договір купівлі-продажу, що потягло за собою порушення переважного права позивача на придбання частки у праві спільної часткової власності. Більш того, поштова скринька з написом «квартира 207 », що знаходиться при вході у під`їзд належала та належить сім`ї позивача, однак відповідач ОСОБА_4 зламувала замок на поштовій скриньці, постійно здійснювала та здійснює збирання, поширення та розголошування конфіденційної інформації про позивача та її сім`ю без її згоди, чим порушувала та порушує гарантовану Конституцією України таємницю листування позивача та її сім`ї.

Вказаними діями ОСОБА_4 спричинила позивачу моральні, фізичні страждання та душевний біль, у зв`язку з чим позивач вважає за необхідне стягнути з ОСОБА_4 моральну шкоду, яку оцінює в 700 000 грн. У зв`язку з чим просить визнати договір дарування 19/100 частин квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений 30 квітня 2002 року приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Виходцевим І.А. та зареєстрований в реєстрі № 2803 удаваним правочином, вчиненим сторонами з метою приховання договору купівлі-продажу; визнати, що 30 квітня 2002 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу 19/100 частин квартири АДРЕСА_1 , посвідченим приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Виходцевим І.А. та зареєстрованим в реєстрі №2803; перевести на позивача права та обов`язки покупця 19/100 частин квартири АДРЕСА_1 за укладеним 30 квітня 2002 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 договором купівлі-продажу 19/100 частин квартири АДРЕСА_1 , посвідченим приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Виходцевим І.А. та зареєстрованим в реєстрі №2803; передати у власність та перерахувати на користь ОСОБА_6 грошові кошти в сумі 4 000 грн з депозитного рахунку суду, які зараховані позивачем за переведення на позивача прав та обов`язків покупця 19/100 частин спірної квартири; стягнути з відповідача ОСОБА_4 на користь позивача моральну шкоду в розмірі 700 000 грн; припинити (скасувати) державну реєстрацію права власності на 19/100 частин квартири АДРЕСА_1 за ОСОБА_4 та зобов`язати Центр надання адміністративних послуг Дніпровської РДА в м.Києві провести державну реєстрацію (зареєструвати) права власності на 19/100 частин квартири АДРЕСА_1 за позивачем.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 27 липня 2023 року у задоволенні позову відмовлено повністю.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового, яким позов задовольнити.

Скарга обгрунтована тим, що суд першої інстанції в порушення норм процесуального права та висновків, викладених у постанові Верховного Суду України, в тому числі, постанові від 07 вересня 2016 року у справі №6-1026цс16, безпідставно не взяв до уваги, викладені позивачем в позовній заяві юридичні факти, з якими закон пов`язує певні правові наслідки, а саме, що дарувальником не наведено жодних мотивів передачі ним в дар спірної частини квартири відповідачу-2, з яким він не перебуває у родинних відносинах.

Суд першої інстанції не взяв до уваги, що терміновий продаж спірної власності відповідачем - 1 - ОСОБА_7 була обумовлена виконанням обіцянки «негайно з`їхати з квартири №207 », яку він дав, стоячи на колінах перед працівниками міліції, аби проти нього не було порушено кримінальну справу за злочинні дії до сім`ї позивача, що підтверджується наданою до суду позивачем довідкою Г-158 зам/начальника ГВМ-7 Дніпровського РУГУ НВС України м. Києва полковника міліції Бернацького О.В. від 26.02.2002 року про відібрання в ОСОБА_8 підписки про недопущення ним в майбутньому правопорушення у побуті (Додаток №7 до позову).

Суд першої інстанції проігнорував обставину, що Відповідач-1 ОСОБА_9 уклав договір дарування 19/100 частки квартири №207 замість договору купівлі-продажу, щоб уникнути процедури повідомлення інших співвласників квартири про його намір здійснити продаж належної йому частки майна у спільній частковій власності, що визначений ст.114 ЦК УРСР, та обійти право співвласника позивача на привілеєву купівлю частки у праві спільної часткової власності, чим позбавив позивача права на переведення прав і обов`язків покупця, закріпленого ст.114 ЦК УРСР.

Суд першої інстанції не врахував, що особистий мотив та користь Відповідача-2 ОСОБА_3 при оформленні договору купівлі-продажу через договір дарування полягала в тому, що він приховав від Держави, що йому не подаровано нерухомість, а куплено ним за 4 000 (чотири тисячі) гривень, і таким чином він ухилився від сплати податків за придбання нерухомості.

Також, суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги докази позивача, надані разом з позовом.

Суд першої інстанції в порушення пункту 2 частини 4 статті 265 ЦПК України не навів мотивів відхилення належного та допустимого електронного доказу (аудіозапис) Позивача, що «Успенський продав через договір дарування ОСОБА_3» 19/100 частку квартири №207 .

Також зазначає, що суд безпідставно відхилив заяву позивача про призначення фоноскопічної експертизи.

Позивачем під час розгляду справи судом першої інстанції подано клопотання про призначення по справі фоноскопічної експертизи, щоб встановити ідентичність та приналежність голосу на аудіозаписі Відповідачу-3 ОСОБА_4 , де вона говорить, що « ОСОБА_10 продав через договір дарування ОСОБА_3», хоча на аудіозаписі і так чути, що це голос саме ОСОБА_4 .

Проте, суд першої інстанції безпідставно відмовив позивачу у призначенні даної фоноскопічної експертизи ухвалою від 27.07.2023 року, в якій взагалі не обґрунтував свою відмову й процитував лише статтю цивільного процесуального кодексу України, що недостатньо для виконання вимоги про обґрунтованість ухвали суду та мотивованості судом відмови у клопотанні.

Відповідач-3 ОСОБА_4 під час розгляду справи у суді першої інстанції не заперечувала, що це її голос на аудіозаписі на якому зазначено, що «Успенський продав через договір дарування ОСОБА_3» та, який надано Позивачем разом з позовом й не подавала до суду клопотання про призначення по справі фоноскопічної експертизи для спростування цього доказу, що доводить, що на аудіозаписі саме голос Відповідача-3 ОСОБА_4 й даний доказ є належним та допустимим.

Отже, висновки суду, що позивач не довела своїх позовних вимог, оскільки всупереч вимог статті 81 ЦПК України не надала належних та допустимих доказів того, що оспорюваний нею договір дарування нерухомого майна є удаваним та є правочином купівлі-продажу, зроблений за неповного встановлення обставин у справі та невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Суд першої інстанції помилково вважав позовну вимогу щодо моральної шкоди похідною.

ОСОБА_4 відповідно до пункту 2.2. Інструкції щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 18 червня 2007 року №55, згідно якого «Поділ на самостійні об`єкти нерухомого майна провадиться відповідно до законодавства з наданням кожному об`єкту поштової адреси», повинна була оформити собі окремий об`єкт поштової адреси з окремою поштовою скринькою й не порушувати таємницю листування позивача.

Суд не дослідив зібрані апелянтом у справі докази щодо завдання апелянту Відповідачем-3 моральної шкоди, не з`ясував та не встановив вищевказані обставини, що мають значення для справи.

ОСОБА_4 подала до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Вказує, що судом першої інстанції встановлено, що зі змісту спірного договору дарування вбачається, що сторони підтвердили своє вільне волевиявлення на укладення саме договору дарування 19/100 частин квартири. Вищевказаний висновок суд зробив на підставі дослідження, зокрема, пункту 9 оспорюваного позивачем договору дарування 19/100 частин квартири, в якому відповідачі ОСОБА_10 та ОСОБА_3 підтвердили, що цей договір не носить характеру мнимої або удаваної угоди і відповідає дійсним намірам сторін.

Тобто, воля сторін договору на дарування 19/100 частин квартири зафіксована у нотаріально посвідченому договорі дарування.

Матеріали справи не містили доказів про намір названих відповідачів укласти інший договір і таких доказів позивач, у порушення вимог ст.ст.12, 81 ЦПК України, суду першої інстанції не надала.

Оскільки позивачем не надано доказів наявності волі сторін оспорюваного договору, спрямованої на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені укладеним між ними правочином, суд цілком обгрунтовано не взяв до уваги бездоказові твердження позивача про те, що відповідач ОСОБА_9 ніби-то хотів терміново позбутися власності і уникнути порушення кримінальної справи за злочинні дії по відношенню до сім'ї позивача, а також інші вигадані позивачкою доводи, оскільки названі твердження позивачки є не більше ніж її припущеннями і жодним доказом не підтверджуються.

При цьому доказів на підтвердження оплатності договору дарування 19/100 частин квартири від 30.04.2002 року позивачкою суду також не було надано.

Зміст та дослідження наданих позивачкою разом з позовною заявою доказів на обґрунтування власних позовних вимог свідчить, що вони жодного доказового значення до укладеного договору дарування 19/100 частин квартири від 30.04.2002 року не мають. Зокрема, це підтверджується змістом рішення Апеляційного суду міста Києва від 25 червня 2014 року в справі №755/19314/13ц про стягнення з ОСОБА_4 заборгованості за спожиту електроенергію, копія довідки Г-158 від 26.02.2002 року Дніпровського РУГУ МВС Києва про недопущення порушень у побуті ОСОБА_7 , копія листа Національної поліції від 04.01.2018 року про пошкоджений замок в поштовому ящику, копія диску - електронного доказу від 30 серпня 2021 року, на якому, з пояснень позивача, зафіксовано розмову ОСОБА_4 у приміщенні Дніпровського районного оду м. Києва 30.08.2021 року і фразою про продаж квартири.

Діюче законодавство України не містило і не містить жодних обмежень у вчиненні дарування між особами, які не є родичами, як помилково вважає позивач. Власник майна вправі розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, в тому числі обирати особу, якій бажає подарувати своє майно. Право визначати кому дарувати майно, з яких підстав, які спонукання до цього - є лише у власника цього майна.

Отже, суд першої інстанції на підставі всебічно досліджених доказів зробив законний та обгрунтований висновок щодо того що "за встановлених обставин позивачем не доведено наміру у сторін договору мети приховати іншу угоду, а саме, договір купівлі-продажу, чим не виконано вимоги сг. 12 ЦПК України, відповідно до якої кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

При цьому, оскільки вимоги про переведення на позивача прав та обов' язків покупця 19/100 частин квартири є похідними від вирішення спору щодо визнання договору дарування 19/100 частин квартири удаваним правочином, а у задоволенні названих вимог, суд також правомірно відмовив».

Водночас посилання позивача на неврахування у рішенні суду першої інстанції висновків, викладених у зазначених позивачем постановах Верховного Суду є безпідставними, оскільки названі висновки Верховного Суду стосуються цивільних та господарських справ з іншими фактичними обставинами справи та відповідно іншими наявними доказами, які обґрунтовують позовні вимоги.

Крім того, позивачка, посилаючись на названі ним постанови Верховного Суду зазначає в тексті скарги висновки, які не відповідають змісту вказаних ним постанов Верховного Суду.

Таким чином, в апеляційній скарзі позивач знову робить спроби переоцінки досліджених судом першої інстанції доказів по справі і безпідставно при цьому посилається на постанови Верховного Суду, яким оскаржуване рішення суду першої інстанції не суперечить.

Суд першої інстанції зробив законний висновок щодо визнання названого доказу незаконним, оскільки здійснення звукового запису голосу особи без її згоди порушує право на охорону інтересів особи. Голос фізичної особи належить до прояву особистого характеру, що охороняється, його звуковий запис можна здійснювати або використовувати тільки з відома фізичної особи. Проте, позивачем не надано суду доказів надання згоди відповідача на здійснення запису розмови, як не надано і будь-яких інших доказів наявності у нього законних підстав втручання у приватне спілкування особи та здійснення звукозапису розмов. Отже, наданий позивачем оптичний диск із звукозаписами розмов є недопустимим доказом, як такий, що отриманий з порушенням прав і свобод людини і громадянина, гарантованих Конституцією України.

Водночас у відзиві на позовну заяву відповідачка ОСОБА_4 також звертала увагу суду на те, що позивач жодного разу за весь 2021 рік участі в судових засіданнях у Дніпровському районному суді м. Києва не приймала і відповідно її посилання в апеляційній скарзі на випадковий запис нею на диктофон розмови ОСОБА_4 у суді 30 серпня 2021 року спростовуються наявними матеріалами справи, відповідно до яких, по-перше, в матеріалах справи немає не тільки жодних доказів згоди ОСОБА_4 на запис будь-якої її можливої розмови позивачем, але і по-друге, відсутні будь-які підтвердження і докази, що названа розмова позивачем записана саме 30 серпня 2021 року.

Зазначала, що в апеляційній, скарзі позивачка вказує на безпідставність ухвали суду першої інстанції від 27 липня 2023 року про відмову у призначенні фоноскопічної експертизи і просить суд апеляційної інстанції призначити названу експертизу, яка, на його думку, необхідна для ідентифікації голосу на аудіозапису відповідача ОСОБА_4 .

З приводу вищевказаного клопотання позивачки про призначення судової фоноскопічної експертизи суд першої інстанції законно та правомірно відмовив у його задоволенні, зазначивши, що згідно з частиною 1 статті 103 ЦПК України суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів Із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності.

З урахуванням предмету та підстав позову, суд приходить висновку про відмову у задоволенні клопотання позивача про призначення судової фоноскопічної експертизи, оскільки відповідно до положень частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ч.1 ст.78 ЦПК України "суд не бере до уваги докази, одержані з порушенням порядку, встановленого законом".

Так як суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні визнав наданий позивачкою оптичний диск із звукозаписами розмов недопустимим доказом, як такий, що отриманий з порушенням прав і свобод людини і громадянина, гарантованих Конституцією України, тому відповідно, будь-які експертні дослідження доказу, який отриманий з порушеннями вимог законодавства України і визнаний судом недопустимими, не мають жодного доказового значення для справи і повинні підтверджуватись іншими доказами, які позивачка не надала.

Тому висновки суду першої інстанції в цій частині теж є законними та обгрунтованими.

Крім того безпідставним також є посилання позивача на постанову Верховного Суду від 25.08.2020 року у справі №553/1268/15-ц, оскільки відповідно до названої постанови "визнання аудіозапису речовим доказом є правомірним у разі відсутності переконливих аргументів і доказів, які ставили під сумнів допустимість аудіозапису як докази".

Враховуючи що наданий позивачем до позовної заяви аудіозапис визнаний судом таким, що одержаний позивачем з порушенням порядку, встановленого законом (недопустимий доказ), тому відповідно названий доказ не міг розглядатися судом, як речовий доказ.

Крім того, заявления позивачем названого клопотання щодо призначення фоноскопічної експертизи і у апеляційному суді є не тільки безпідставним і таким, що не має доказового значення для вирішення цієї справи, але і вочевидь має на меті максимальне затягування позивачкою розгляду її позовних вимог в цій справі у суді і відповідно, умисне зловживання позивачкою наданих їй процесуальних прав.

Щодо посилань позивачки у апеляційній скарзі на обгрунтованість її вимог про відшкодування з відповідачки ОСОБА_12 моральної шкоди у розмірі 700 000 грн та необхідності винесення апеляційним судом щодо ОСОБА_4 окремої ухвали, то підставою позивачка вказала порушення ОСОБА_4 таємниці листування, яка виразилася у систематичному зламі останньою замку поштової скриньки позивачки.

На підтвердження надала копію довідки Дніпровського районного управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві про відібрання підписки про недопущення правопорушення у побуті. (Лист Управління організаційно-аналітичного забезпечення та оперативного реагування Головного управління Національної поліції у м. Києві про надходження на спецлінію «102» повідомлення про пошкодження замку в поштовому ящику).

Позивачкою не надано належних та допустимих доказів наявності моральної шкоди, протиправності діяння відповідачки ОСОБА_4 , а також наявності причинного зв`язку між шкодою та протиправними діяннями відповідачки та вини останньої в її заподіянні.

Вищевказані висновки суду є законними і позивачкою в апеляційній скарзі не надано жодних аргументів на спростування цих висновків.

При цьому, щодо посилань позивачки на порушення відповідачкою ОСОБА_4 її права на користування поштовою скринькою, то від квітня 2021 року і до цього часу позивачка та її син (третя особа по цій справі ОСОБА_5 ) шляхом заміни замків у вказаній квартирі взагалі зробили неможливим відповідачці ОСОБА_4 користування названою квартирою і ці дії позивачки та її сина стали продовженням їхніх дій в 2020-2021 році щодо створення ними неможливих умов сумісного з ними проживання (заміна замків на вхідних дверях у кухні, демонтаж газової плити, ванної в ванній кімнаті та інші подібні дії).

У зв`язку з викладеним явно безпідставне клопотання позивача щодо винесення окремої ухвали стосовно відповідачки ОСОБА_4 за ніби-то ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.163 Кримінального кодексу України є нічим іншим, як черговим проявом зловживання позивачкою її процесуальними правами, при цьому відповідно до ч.2 ст.262 ЦПК України вказані дії позивачки дійсно є підставою для винесення судом окремої ухвали.

Ваажає, що висновки суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог є законними і обгрунтованими і апеляційною скаргою позивачки жодним чином не спростовуються.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачкою не надано суду доказів надання згоди відповідачки на здійснення запису розмови, як не надано і будь-яких інших доказів наявності у неї законних підстав втручання у приватне спілкування особи та здійснення звукозапису розмов. Також, позивачкою не доведено наміру у сторін договору мети приховати іншу угоду, а саме, договір купівлі-продажу, чим не виконано вимоги ст.12 ЦПК України, відповідно до якої кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Суд зазначав, що позивач також просив припинити (скасувати) державну реєстрацію права власності на 19/100 частин квартири АДРЕСА_1 за ОСОБА_4 та зобов`язати Центр надання адміністративних послуг Дніпровської РДА в м. Києві провести державну реєстрацію (зареєструвати) права власності на 19/100 частин квартири АДРЕСА_1 за позивачкою, проте не навів будь-якого правового обґрунтування позовних вимог та не надав належних та допустимих доказів щодо наявності підстав для задоволення вимог в цій частині, чим не виконано вимоги ст.12 ЦПК України.

Належних та допустимих доказів наявності моральної шкоди, протиправності діяння відповідача ОСОБА_4 позивачем також не надано, як і не доведено наявності причинного зв`язку між шкодою та протиправними діяннями відповідача та вина останнього в її заподіянні.

Ухвалене судом рішення зазначеним вимогам відповідає.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло, виданого 21 січня 1997 року на підставі розпорядження Дарницького вагоноремонтного заводу № 27-439 від 11 липня 1996 року ОСОБА_1 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 належить на праві власності 81/100 квартири АДРЕСА_1 в рівних долях.

06 вересня 2006 року між ОСОБА_16 (дарувальник) та ОСОБА_4 (обдаровувана) укладено договір дарування 19/100 частин квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Телегою Т.М. (а.с. 43, том 1).

30 квітня 2002 року між ОСОБА_2 (дарувальник) та ОСОБА_3 (обдарований) укладено договір дарування 19/100 частин квартири АДРЕСА_1 , посвідчений Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Виходцевим Ігорем Анатолійовичем.

Позивачка просила суд визнати договір дарування 19/100 частин квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений 30 квітня 2002 року приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Виходцевим І.А. та зареєстрованим в реєстрі №2803, удаваним правочином, вчиненим сторонами з метою приховання договору купівлі-продажу; визнати, що 30 квітня 2002 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу 19/100 частин квартири АДРЕСА_1 , посвідченим приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Виходцевим І.А. та зареєстрованим в реєстрі № 2803.

Підставою зазначено, що договір дарування укладений з метою приховати іншу угоду, а саме, договір купівлі-продажу, про що вона дізналася зі слів ОСОБА_4 , що підтверджується аудіозаписом, зробленим у приміщенні Дніпровського районного суду

м. Києва 30 серпня 2021 року.

На підтвердження позовних вимог надає копію рішення Апеляційного суду міста Києва від 25 червня 2014 року по справі №755/19314/13ц про стягнення з ОСОБА_4 заборгованості за спожиту електроенергію, копію диску - електронного доказу від 30 серпня 2021 року, на якому зафіксовано розмову ОСОБА_4 у приміщенні Дніпровського районного суду м. Києва про те, що спірну власність ОСОБА_2 було продано ОСОБА_3 .

Відповідач ОСОБА_4 скористалася процесуальним правом подачі відзиву на позов, в якому заперечує проти задоволення позовних вимог та зазначає, що оспорюваний договір дарування укладений більше 19 років тому та був об`єктом дослідження декількох судових процесів, за результатами яких вже надано правову оцінку тим обставинам, які вкотре підіймаються позивачем. Позовні вимоги вважає безпідставними, договір дарування від 30 квітня 2002 року є дійсним і вчиненим відповідно до законодавства та відповідає внутрішній волі сторін договору, адже протилежного позивачем не доведено та не надано належних та допустимих доказів, які свідчили б протилежне. Докази, які надаються в обґрунтування позовних вимог є фрагментами судових засідань та/або інших аудіозаписів, ідентифікація яких є сумнівною. Наданий позивачкою аудіозапис є неналежний та недопустимий доказ, оскільки відповідачка жодного разу за 2021 рік участі у судових засіданнях не приймала. Крім того, зазначає, що позивачка не є стороною цього договору дарування, не мала жодних прав на частину майна, яку було подаровано, спірна частина квартири не була та не перебуває в заставі, іпотеці. В даному випадку відбулось дарування частини квартири, тому не передбачається повідомлення про продаж частини спільного майна. Вимога про стягнення з неї моральної шкоди викликає питання щодо того, які саме дії або бездіяльність відповідачки спричинили таку шкоду, та якими нормативно-правовими актами керувалася позивачка, розраховуючи обсяг моральної шкоди. Крім того, у відзиві наведені доводи щодо пропуску позивачем строків позовної давності.

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не скористалися процесуальним правом подачі відзиву на позов.

Треті особи не скористалися своїм правом подачі письмових пояснень щодо позову.

Позивачка скористалася правом надання відповіді на відзив, у якому просила задовольнити позов у повному обсязі. Зазначила, що відповідачкою не надано доказів пропущення нею строків позовної давності. Також відповідачкою не надано суду доказів того, що у неї не було розмови у суді, зафіксованої на доданому до позову аудіозаписі. Вважає доданий аудіозапис належним доказом удаваності оспорюваного правочину.

Згідно з ч. 1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.

Таким чином, як вірно зазначив суд, з огляду на зазначені вище вимоги у вказаній справі повинні застосовуватись положення актів цивільного законодавства, чинні на момент виникнення спірних правовідносин, а саме ЦК Української РСР 1963 року.

Статтею 58 ЦК Української РСР передбачено, що недійсною є угода, укладена лише про людське око, без наміру створити юридичні наслідки (мнима угода). Якщо угода укладена з метою приховати іншу угоду (удавана угода), то застосовуються правила, що регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі.

Угода, що здійснюється з метою приховати іншу угоду, - нікчемна. Удавана угода, так само як і угода мнима, сама по собі ніяких юридичних наслідків не породжує. Сторони, здійснюючи удавану угоду, маскують іншу юридичну дію, іншу угоду, яку вони мали насправді на меті.

За удаваною угодою сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини, права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Відповідно до положень ст.86 ЦК Української РСР (тут і надалі в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин) право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Право власності в Україні охороняється законом. Держава забезпечує стабільність правовідносин власності. Власність в Україні виступає в таких формах: приватна, колективна, державна. Усі форми власності є рівноправними. Відносини власності регулюються Законом України "Про власність", цим Кодексом, іншими законодавчими актами.

Згідно з ч.4 ст.113 ЦК Української РСР визначено, що кожний учасник спільної часткової власності має право на оплатне або безоплатне відчуження іншій особі своєї частки в спільному майні.

За ст.41 ЦК Української РСР угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків. Угоди можуть бути односторонніми і дво- або багатосторонніми (договори).

Згідно з договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму (ст.224 ЦК Української РСР).

За договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому (ч.1, 2 ст. 243 ЦК Української РСР)

Відповідно до ст.153 ЦК Української РСР договір вважається укладеним, коли між сторонами у потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї із сторін повинно бути досягнуто згоди.

Отже, при вирішенні спору про визнання правочину удаваним, суду необхідно встановити, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників угоди. Наміру однієї сторони на укладення удаваної угоди недостатньо.

Зі змісту спірного договору дарування вбачається, що сторони підтвердили своє вільне волевиявлення на укладення саме договору дарування 19/100 частин квартири.

Щодо надання позивачкою диску - електронного доказу від 30 серпня 2021 року, на якому зафіксовано розмову ОСОБА_4 у приміщенні Дніпровського районного суду

м. Києва про те, що спірну власність ОСОБА_2 було продано ОСОБА_3 для підтвердження наміру у сторін договору мети приховати іншу угоду, а саме, договір купівлі-продажу, то суд вірно заначив наступне.

Згідно з ч.1 ст.100 ЦПК України електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, що містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних та інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема, на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет).

За статтею 32 Конституції України не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Відповідно до ч.1 ст.271 ЦК України зміст особистого немайнового права становить можливість фізичної особи вільно, на власний розсуд визначати свою поведінку у сфері свого приватного життя.

Таким чином, відомості та дані про відносини немайнового та майнового характеру, обставини, події, стосунки тощо, пов`язані з особою, зафіксовані на будь-якому носії інформації чи в електронному вигляді, є інформацією про особисте та сімейне життя особи.

Водночас, за ч.1 ст.302 ЦК України фізична особа має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію.

Відповідно до ч.2 ст.13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині.

Згідно положень ч.2 ст.13 ЦК України в їх системному зв`язку з положеннями

ч.1 ст.271, ч.1 ст.302 ЦК України, як вірно вважав суд першої інстанції, чинне законодавство гарантує фізичній особі можливість вільно, на власний розсуд визначати свою поведінку у сфері свого приватного життя, але при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, і не вчиняти дії з наміром завдати шкоди іншій особі.

З огляду на вищенаведене здійснення звукового запису голосу особи без її згоди порушує право на охорону інтересів особи. Голос фізичної особи належить до прояву особистого характеру, що охороняється, його звуковий запис можна здійснювати або використовувати тільки з відома фізичної особи.

Разом з тим, позивачкою не надано суду доказів надання згоди відповідачки на здійснення запису розмови, як не надано і будь-яких інших доказів наявності у неї законних підстав втручання у приватне спілкування особи та здійснення звукозапису розмов.

Отже, як вірно вважав суд, наданий позивачкою оптичний диск із звукозаписами розмов є недопустимим доказом, як такий, що отриманий з порушенням прав і свобод людини і громадянина, гарантованих Конституцією України.

За встановлених обставин позивачкою не доведено наміру у сторін договору мети приховати іншу угоду, а саме, договір купівлі-продажу, чим не виконано вимоги ст.12 ЦПК України, відповідно до якої кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Тому у задоволенні позовних вимог про визнання договору дарування 19/100 частин квартири удаваним правочином; визнання, що 30 квітня 2002 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу 19/100 частин квартири суд вірно вважав необхідним відмовити.

Позивачка просила про переведення на неї прав та обов`язків покупця 19/100 частин квартири АДРЕСА_1 за укладеним 30 квітня 2002 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 договором купівлі-продажу 19/100 частин квартири АДРЕСА_1 , посвідченим приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Виходцевим І.А. та зареєстрованим в реєстрі

№2803, передати у власність та перерахувати на користь ОСОБА_6 грошові кошти в сумі 4 000 грн з депозитного рахунку суду, які зараховані позивачем за переведення на позивача прав та обов`язків покупця 19/100 частин спірної квартири.

Підставою вказано порушення переважного права позивача на придбання частки у праві спільної часткової власності.

Положеннями ст.114 ЦК Української РСР визначено, що при продажі частки в спільній власності сторонній особі решта учасників спільної часткової власності має право привілеєвої купівлі частки, що продається по ціні, за якою вона продається, і на інших рівних умовах, крім випадку продажу з прилюдних торгів.

Продавець частки в спільній власності зобов`язаний повідомити в письмовій формі решту учасників спільної часткової власності про намір продати свою частку сторонній особі з зазначенням ціни та інших умов, на яких продає її. Якщо решта учасників спільної часткової власності відмовиться від здійснення права привілеєвої купівлі або не здійснить цього права щодо будинків протягом одного місяця, а щодо іншого майна протягом десяти днів з дня одержання повідомлення, продавець вправі продати свою частку будь-якій особі. Якщо кілька учасників спільної часткової власності виявили бажання придбати частку в спільній власності, право вибору покупця надається продавцю.

При продажі частки з порушенням права привілеєвої купівлі інший учасник спільної власності протягом трьох місяців може звернутися до суду з позовом про перевід на нього прав і обов`язків покупця.

Таким чином, частиною третьою вказаної статті визначені преклюзивні строки, які не є строком позовної давності, а визначають тримісячний термін, протягом якого співвласник вправі звернутися до суду з позовом про перевід на нього прав і обов`язків покупця.

Так як вимоги про переведення на позивача прав та обов`язків покупця 19/100 частин квартири за укладеним 30 квітня 2002 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 договором купівлі-продажу 19/100 частин квартири; передачу у власність та перерахування грошових коштів кошти в сумі 4 000 грн з депозитного рахунку суду, є похідними від вирішення спору щодо визнання договору дарування 19/100 частин квартири удаваним правочином; визнання, що 30 квітня 2002 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу 19/100 частин квартири, тому суд прийшов до віоного висновку, що зазначені вимоги до задоволення не підлягали.

Позивачка також просила припинити (скасувати) державну реєстрацію права власності на 19/100 частин квартири АДРЕСА_1 за ОСОБА_4 та зобов`язати Центр надання адміністративних послуг Дніпровської РДА в м. Києві провести державну реєстрацію (зареєструвати) права власності на 19/100 частин квартири АДРЕСА_1 за нею.

Судом вірно зазначено, що позивачкою не наведено будь-якого правового обґрунтування позовних вимог та не надано належних та допустимих доказів щодо наявності підстав для задоволення вимог в цій частині, чим не виконано вимоги ст.12 ЦПК України, відповідно до якої кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, і тому вірно вважав, що в цій частині вимоги позивачки теж не підлягали до задоволення.

Що стосується позовної вимоги про стягнення з відповідачки ОСОБА_4 моральної шкоди у розмірі 700 000 грн, то підставою вказано порушення ОСОБА_4 таємниці листування, яка виразилася у систематичному зламі останньою замку поштової скриньки позивачки.

На підтвердження надано копію довідки Дніпровського районного управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві про відібрання в ОСОБА_2 підписки про недопущення правопорушення у побуті, лист Управління організаційно-аналітичного забезпечення та оперативного реагування Головного управління Національної поліції у м.Києві про надходження на спецлінію «102» повідомлення про пошкодження замку в поштовому ящику.

Відповідно до положень ст.440-1 ЦК Української РСР моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянину або організації діяннями іншої особи, яка порушила їх законні права, відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини. Моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати.

За п.4 «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Згідно положень ч.1, 2 ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку зі знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

За статтею 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Згідно роз`яснень, наведених у п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (далі - Постанова), під моральної шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних та фізичних страждань, заподіяних фізичній чи юридичний особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до п.5 вищезазначеної постанови суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

В п.9 цієї Постанови зазначено, що розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат та з урахуванням інших обставин, зокрема, враховується стан здоров`я потерпілого.

Позивачкою не надано належних та допустимих доказів наявності моральної шкоди, протиправності діяння відповідачки ОСОБА_4 , а також наявності причинного зв`язку між шкодою та протиправними діяннями відповідачки та вини останньої в її заподіянні.

За встановлених обставин суд прийшов до вірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди.

Крім того, ОСОБА_4 заперечувала проти задоволення позовних вимог, оскільки позивачем пропущено строк позовної давності.

Згідно ст.71 ЦК Української РСР загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.

За положеннями ст.75 ЦК Української РСР позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін.

Відповідно до п.4 «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Згідно змісту ч.2 ст.267 ЦК України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Таким чином, позовна давність застосовується лише у випадку обґрунтованості позову. У разі якщо вимоги позову є необґрунтованими, то суд має відмовити в його задоволенні за необґрунтованістю.

З огляду нга вищенаведене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, з яким погоджується і апеляційний суд, про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 за участю третіх осіб ОСОБА_5 , Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Виходцева Ігоря Анатолійовича, Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про визнання договору дарування удаваним, визнання укладання договору купівлі-продажу квартири, переведення прав та обов`язків покупця, стягнення моральної шкоди у повному обсязі за їх недоведеністю.

Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні.

Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.

Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.263, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 27 липня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 11 грудня 2023 року.

Головуючий:

Судді: