Справа № 461/855/23 Головуючий у 1 інстанції: Стрельбицький В.В.
Провадження № 22-ц/811/1819/23 Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Савуляка Р.В.,

суддів: Мікуш Ю.Р., Приколоти Т.І.,

без часті сторін, розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справу за апеляційною скаргою Державної казначейської служби України на рішення Галицького районного суду м. Львова від 05 червня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , до Держави Україна в особі Головного управління Національної поліції у Львівській області, Державна казначейська служба України про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органу державної влади,-

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2022 року представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 звернувся до Галицького районного суду міста Львова з позовом до Держави Україна в особі Головного управління Національної поліції у Львівській області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органу державної влади.

Позивні вимоги обґрунтовував тим, що 21 серпня 2022 року поліцейськими ВП № 2 Стрийського РУП ГУ НП у Львівській області було складено відносно ОСОБА_1 протокол про вчинення останнім адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Згідно з протоколом, 21 серпня 2022 року о 14 год. 02 хв. ОСОБА_1 , керував транспортним засобом у м. Миколаєві на пл. Ринок, 31 з ознаками наркотичного сп`яніння, що виражалося у тремтінні пальців рук, поведінці, що не відповідала обстановці, порушенні мови. Від проходження огляду на стан наркотичного сп`яніння в медичному закладі охорони здоров`я КНП Миколаївська ЦРЛ відмовився.

Постановою Миколаївського районного суду Львівської області у справі № 447/2016/22 від 29 вересня 2022 року провадження у справі про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 130 КУпАП відносно ОСОБА_1 закрито за відсутністю у його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.

На твердження позивача, внаслідок незаконного складення відносно нього протоколу про адміністративне правопорушення від 21 серпня 2022 року та формулюванням протиправного обвинувачення відносно останнього, йому було завдано моральної шкоди, яка полягала у негативних емоціях, стресі, переживанні, емоційному напруженому стані, який викликаний страхом осуду зі сторони рідних та знайомих, а також приниженні гідності і втратою авторитету серед односельчан.

У зв`язку з наведеним, позивач просив задовольнити позовні вимоги, шляхом списання з єдиного рахунку Державної казначейської служби України на його користь 50000 гривень завданої моральної шкоди.

Рішенням Галицького районного суду міста Львова від 05 червня 2023 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Державного бюджету України шляхом списання з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 у рахунок компенсації моральної шкоди 10 000 (десять тисяч) гривень 00 копійок.

В задоволенні решти заявлених позовних вимог відмовлено.

Судовий збір віднесено за рахунок держави.

Рішення суду оскаржила Державна казначейська служба України. Вважає рішення суду незаконним. Звертає увагу на недоведеність з сторони позивача факту завдання йому моральної шкоди як в заявленому розмірі так і в визначеному судом розмірі. Також звертає увагу, що Державна казначейська служба України не є належним відповідачем в даній справі, оскільки вона виступає як орган, на який покладено виконання удових рішень по даній категорії справи. Вважає, що судом першої інстанції не надано належної оцінки доказам, які б свідчили про завдання позивачу моральних страждань та про наявність підстав для відшкодування моральної шкоди. Позивачем не надано відповідного процесуального документу, що підтверджував би факт незаконності дій чи бездіяльності відповідачів.

Просить скасувати рішення Галицького районного суду міста Львова від 05 червня 2023 року в частині задоволених позовних вимог та прийняти нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до вимог ч.13 ст.7 та ч.1 ст.369 ЦПК України, справу розглянуто апеляційним судом без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження.

Частиною четвертою статті 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

У частині п`ятій статті 268 ЦПК України зазначено, що датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення апеляційним судом судового рішення в даній справі є дата складення повного судового рішення 12 грудня 2023 року.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга Державної казначейської служби Українипідлягає до часткового задоволення із наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд виходив з тих підстав, що внаслідок складання протоколу про адміністративне правопорушення, позивач змушений був докладати додаткових зусиль для відновлення своїх прав, що порушило його звичний спосіб життя та призвело до душевних страждань, нервової напруги, порушило його звичний ритм життя, вплинуло на репутацію, чим було завдано моральну шкоду, яка виразилася у понесенні ним моральних (душевних) стражданнях, пов`язаних з необхідністю доведення своєї невинуватості та витраті зусиль спрямованих на захист своїх прав і свобод. Визначаючи розмір моральної шкоди, суд прийшов до висновку, що 10000 грн будуть достатніми для справедливої компенсації позивачу за завдану йому шкоду.

З такими висновками суду погодитись не можна із наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

На підставі ст.ст. 76-81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити;а також питання щодо розподілу судових витрат, допуску рішення до негайного виконання, скасування заходів забезпечення позову.

Судом та матеріалами справи встановлено, що 21 серпня 2022 року поліцейськими ВП № 2 Стрийського РУП ГУ НП у Львівській області було складено відносно ОСОБА_1 протокол про вчинення останнім адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Згідно з протоколом, від 21 серпня 2022 року о 14 год. 02 хв. ОСОБА_1 , керував транспортним засобом у м. Миколаєві по пл. Ринок, 31 з ознаками наркотичного сп`яніння, що виражалося у тремтінні пальців рук, поведінці, що не відповідала обстановці, порушенні мови. Від проходження огляду на стан наркотичного сп`яніння в медичному закладі охорони здоров`я КНП Миколаївська ЦРЛ відмовився.

Постановою судді Миколаївського районного суду Львівської області у справі № 447/2016/22 від 29 вересня 2022 року провадження у справі про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 130 КУпАП відносно ОСОБА_1 закрито за відсутністю у його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 факт завдання йому моральної шкоди пов`язкує з складенням працівником поліції відносно нього протоколу про адміністративне правопорушення 21 серпня 2022 року, провадження по якій було закрите постановою Миколаївського районного суду Львівської області від 29 вересня 2022 року у зв`язку з відсутністю в його діях події і складу адміністративного правопорушення. На підставі ст.ст. 1166, 1167, 1173, 1176 ЦК України, а також Закону України «Про порядок відшкодування шкоди завданої громадянинові незаконними діями органів які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», ОСОБА_1 просив стягнути на його користь з державного бюджету 50000 грн моральної шкоди.

Відповідно до 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтями 2, 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку, зокрема, закриття справи про адміністративне правопорушення.

Отже, положення Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачають відшкодування шкоди не у будь-якому випадку закриття відносно особи адміністративного провадження, а лише у випадках, встановлених даним Законом.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно - розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок:

1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян;

2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу;

3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України "Про оперативно-розшукову діяльність", «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та інтими актами законодавства.

З аналізу вказаних норм вбачається, що за встановленою Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» процедурою у разі закриття адміністративного провадження особі відшкодовується не будь-яка шкода, а лише та, яка передбачена ст. 1 вказаного Закону, тобто завдана громадянинові внаслідок незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна або незаконного накладення штрафу, що в даному випадку відсутнє.

Інша завдана особі шкода також підлягає відшкодуванню, однак за загальною процедурою, зокрема, передбаченою положеннями ст. 1173, 1174 ЦК України.

У статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначено, що в наведених у статті цього Закону випадках громадянинові відшкодовується, зокрема, суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги та моральна шкода.

Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного та психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (ч.5, 6 ст.4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).

За ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі ст. 1174 ЦК України.

Відповідно до цієї норми обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу.

Згідно правової позиції, наведеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі №920/715/17, статті 1173,1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності.

Обов`язковою умовою для відшкодування шкоди, завданої посадовою чи службовою особою державного органу є визнання дій (бездіяльності) такої особи державного органу незаконними, тобто необхідна наявність процесуального документа (рішення суду, постанова вищестоящого органу тощо), який набрав законної сили та визначає такі дії саме незаконними.

При цьому необхідно розрізняти поняття «незаконність дій (бездіяльності) органу чи посадової особи» та «вина органу чи посадової особи», оскільки, виною є психічне ставлення особи до вчинюваної дії чи бездіяльності та її наслідків, виражене у формі умислу або необережності.

Отже, при відшкодуванні шкоди завданої посадовою чи службовою особою органу державної влади обов`язковою умовою є встановлення факту незаконності їх дій (бездіяльності), та необов`язковою умовою є встановлення вини.

Позивач не надав відповідного процесуального документу, що підтверджував би факту незаконності дій чи бездіяльності Відповідачів (не надано рішення суду в якому визнано дії/ бездіяльність відповідачів саме незаконними). При цьому, позивач не просить суд визнати дії/бездіяльність Відповідачів незаконними.

Окрім цього, постановами Верховного Суду:

- від 29 серпня 2018 року у справі № 686/16161/16-ц;

- від 04 липня 2018 року у справі № 641/2328/17;

- від 22 березня 2018 року у справі № 638/13100/14-ц;

- від 23 січня 2019 року у справі № 308/1990/16-ц, тощо

висловлено правову позицію про неможливість відшкодування шкоди у разі відсутності судового рішення про визнання протиправними рішень, дій або бездіяльності державного органу чи конкретної посадової (службової) особи державного органу (заподіювача шкоди).

Верховним Судом, зокрема, у вищевказаних постановах, наголошується на тому, що відповідно до статті 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої виключно незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Отже, моральну шкоду розуміють як втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, тощо. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Фактично у даній справі доводи позивача зводяться до незгоди з протоколом про адміністративне правопорушення, натомість у матеріалах справи відсутні докази на підтвердження порушення особистих немайнових чи процесуальних прав позивача, завдання шкоди його здоров`ю та душевних страждань, а отже заподіяння йому внаслідок неправомірних дій відповідача моральної шкоди. Тобто, матеріали справи не містять доказів достатніх для доведення усіх складових деліктної відповідальності на підставі чого можна було б встановити наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади моральної шкоди.

Дії (бездіяльність) посадових осіб державного органу, внаслідок яких (якої) було завдано шкоди, є основним предметом доказування та, відповідно встановлення у цій справі, оскільки відсутність такого елемента делікту свідчить про відсутність інших складових цієї правової конструкції та відсутність самого заподіяння шкоди як юридичного факту, внаслідок якого виникають цивільні права та обов`язки (статті 11 ЦК України).

Дана правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року в справі № 920/715/17.

Підставами для визнання протиправним дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень є невідповідність їх вимогам чинного законодавства. При цьому, обов`язковою умовою для визнання таких дій/ бездіяльності протиправними є також наявність факту порушення прав чи охоронюваних законом інтересів позивача у справі. Складання протоколу це процесуальні дії суб`єкта владних повноважень, які спрямовані на фіксацію адміністративного правопорушення та, в силу положень статті 251 КпАП України, є предметом оцінки суду в якості доказу вчинення такого правопорушення при розгляді справи про притягнення особи до адміністративної відповідальності. Сам по собі протокол про адміністративне правопорушення не є рішенням суб`єкта владних повноважень. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 10 травня 2018 року в справі №760/9462/16-а.

Оцінюючи надані позивачем докази, зокрема надане судове рішення (постанову) Миколаївського районного суду Львівської області від 26 вересня 2022 року, встановлюється факт закриття провадження у справі у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення, а також, що до останнього не було застосовано адміністративне стягнення.

Сам факт складення працівником поліції відносно позивача протоколу про адміністративне правопорушення 21 серпня 2022 року, провадження по якій було закрите постановою Миколаївського районного суду Львівської області від 26 вересня 2022 року, сам по собі не доводить заподіяння йому шкоди та не підтверджує наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача та настанням шкоди.

Окрім того, жодного адміністративного стягнення, передбаченого статтею 24 КУпАП, до позивача відповідачем застосовано не було, оскільки провадження у справі було закрито.

Також, колегія суддів звертає увагу, що сам факт закриття провадження по справі про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_1 не тягне обов`язковий наслідок цивільно-правового характеру, враховуючи, що права та інтереси позивача були поновлені рішенням суду без скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності, яка попередньо судом не ухвалювалася.

Факт закриття справи про адміністративне правопорушення не тягне однозначний у всіх випадках обов`язковий наслідок цивільно-правового характеру і не може бути доказом того, що дії та бездіяльність відповідача заподіяли позивачу моральної шкоди.

Застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених цим Кодексом.

Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання

Зважаючи на вказане, з сторони ОСОБА_1 не надано належних та допустимих доказів незаконності дій працівників поліції, оскільки жодного адміністративного стягнення, передбаченого КУпАП, до нього застосовано не було, а складання протоколу про адміністративне правопорушення не є притягненням особи до адміністративної відповідальності, оскільки відповідно до статей 221, 283, 284 КУпАП таке питання може бути вирішено лише судом.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 не доведено належними і допустимими доказами факт завдання йому моральної шкоди, внаслідок незаконних дій відповідача, а також не довів причинно-наслідковий зв`язок між діями службових осіб поліції та настанням негативних наслідків, на які він посилався у позовній заяві, обґрунтовуючи моральну шкоду.

Колегія суддів вважає, що ОСОБА_1 не надано суду доказів, які б вказували на те, що він пережив душевні страждання, яких він зазнав у зв`язку із протиправною поведінкою відповідачів.

Відтак, суд першої інстанції прийшов до передчасного висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову в зв`язку з чим рішення Галицького районного суду міста Львова від 05 червня 2023 року слід скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Окрім цього, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу, що Державна казначейська служба України в категорії даних справи є належним відповідачем, оскільки остання здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Згідно ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позову, а позивач звільнений від сплати судового збору в справах даної категорії, судові витрати понесені Державною казначейською службою України необхідно компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, у зв`язку з сплатою судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 1610,40 грн.

Керуючись ст.ст. 141 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, ст.ст. 376, 381, 382, 384, 389 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України задовольнити частково.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 05 червня 2023 рокскасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , до Держави Україна в особі Головного управління Національної поліції у Львівській області, Державна казначейська служба України про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органу державної влади відмовити.

Компенсувати Державній казначейській службі України () за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України сплачений судовий збір за звернення до суду з апеляційною скаргою в розмірі 1610,40 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 12 грудня 2023 року.

Головуючий: Савуляк Р.В.

Судді: Мікуш Ю.Р.

Приколота Т.І.