Провадження № 2/761/5368/2023
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 травня 2023 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді: Саадулаєва А.І.,

за участю секретаря: Корнійчук Є.Т.,

від позивача: ОСОБА_1 ,

від відповідача: представник Бойко М.А. ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної казначейської служби України у м.Києві, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо позову: Головне управління пенсійного фонду України в м.Києві, про відшкодування шкоди,

ВСТАНОВИВ:

До Шевченківського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями матеріали позову передані на розгляд судді Саадулаєва А.І.

Позивач просить суд стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 шляхом списання з відповідного рахунку Головного управління Державної Казначейської служби України у м. Києві на відшкодування заподіяної у період з 01.03.2018 року по листопад 2019 року (включно) майнової шкоди кошти в сумі 845007,87 грн.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 20.01.2023 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 08.03.2023 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що в жовтні 2003 року позивачеві була призначена та до листопада 2020 року (включно) виплачувалася пенсія за вислугою років в розмірі 90% від встановлено працівникам прокуратури заробітної плати, у відповідності до порядку проведення перерахунку пенси прокурорсько-слідчим працівникам та визначення умови їх перерахунку. Тобто, повноваження на встановлення умов та порядку перерахунку призначених пенсій працівникам прокуратури після 15.07.2015 року законодавець делегував Кабінету Міністрів України. У період з 01.06.2015 року по 01.01.2020 року раніше призначені пенсії працівникам прокуратури не перераховувалися. Так, з квітня 2008 року по 13 грудня 2019 року, розмір пенсії позивача визначався на підставі довідки Генеральної прокуратури № 523 від 15.04.2008 року № 18-523зп., при загальному розмірі заробітної плати в сумі 12649,01 грн., складав 11384,11 грн. Разом з тим, згідно довідки Офісу Генерального прокурора № 21-359зп від 15.03.2020 року, розрахунок грошового забезпечення, що враховується в перерахунок пенсії, здійснений на підставі постанов Кабінету міністрів України від 30 серпня 2017 року № 657 та № 704, та складав 57358,42 грн., за яким пенсія позивача (90%) повинна була бути в розмірі 51622,58 грн. Суд відновив право позивача на перерахунок пенсії з 01.01.2020 року відповідно до положень ч.20 ст.86 Закону України «Про прокуратуру» № 1697- VII, за якими призначені працівникам прокуратури пенсії перераховуються у зв`язку з підвищенням заробітної плати прокурорським працівникам на рівні умов та складових заробітної плати відповідних категорій працівників, які проходять службу в органах і установах прокуратури на момент виникнення права на перерахунок. Отже, вважає, що за період з 01.03.2018 року по листопад 2019 року (включно, в межах заявлених позивачем вимог) позивачу не було додатково донараховано коштів пенсії на суму 845007,87 грн. (51622,58 грн. - розмір пенсії від заробітної плати за довідкою Офісу Генерального прокурора з 01.03.2018 року) - 11384,11 грн. (щомісячної фактично отриманої пенсії) = 40238,47 грн. х 21місяців (з 1 березня 2018 року по листопад 2019 року включно).

Позивач, вказуючи на порушення його пенсійних прав через заподіяння матеріальної шкоди, завданої законом, що визнаний неконституційним, а саме, через щомісячне недоотримання від Держави Україна, в особі Головного управління Пенсійного фонду України у м. Києві, пенсії в повному обсязі, звертається до суду з даним позовом за їх захистом.

Від представника відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на те, що Головне управління Казначейства жодних прав та інтересів позивача не порушувало, не вступало у правовідносини з ним і жодної шкоди позивачу не завдавало, а тому безпідставно є єдиним відповідачем у справі. Вважає, що є неналежним відповідачем у справі. Позивач не має законного права вимагати стягнення майнової шкоди з Державного бюджету України у вигляді недоотриманих коштів, оскільки в рішенні Конституційного суду України передбачено, що дана норма втрачає чинність з моменту ухвалення даного рішення.

Позивач подав до суду відповідь на відзив.

Третя особа подала до суду відзив на позовну заяву в якому просила відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі посилаючись на те, що суд може лише зобов`язати пенсійний орган повторно розглянути заяву про призначення пенсії, вказавши на виявлені порушення, допущені під час розгляду заяви позивача. Наведена позивачем сума майнової шкоди є особистим розрахунком позивача та ніяк не може бути використано у роботі ГУ ПФУ у м.Києві.

В судовому засіданні, яке відбулось 25.05.2023, позивач позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити з підстав викладених у позовній заяві.

В судовому засіданні, яке відбулось 25.05.2023, представник відповідача заперечив проти задоволення позовних вимог в повному обсязі посилаючись на обставини викладені у відзиві.

В судове засідання, яке відбулось 25.05.2023, третя особа не з`явилась, про місце, дату та час розгляду справи повідомлялись належним чином.

Суд, заслухавши позивача, представника відповідача, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом, в жовтні 2003 року позивачеві була призначена та до листопада 2020 року (включно) виплачувалася пенсія за вислугою років в розмірі 90% від встановлено працівникам прокуратури заробітної плати, у відповідності до порядку проведення перерахунку пенсії прокурорсько-слідчим працівникам та визначення умови їх перерахунку, встановленого положеннями ч.7 ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру», в подальшому, з урахуванням внесення змін, положеннями ч. 18 ст. 50-1 закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року № 1789-XII (далі - Закон № 1789-XI) та ч.20 ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року № 1697-VII (далі Закон № 1697-VII, набув чинності 26.10.2014 року).

28 грудня 2014 року Законом України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» № 76-VII (далі - Закон №76-VII, набув чинності з 01.01.2015 року), попередня редакція положень ч.20 ст.86 Закону № 1697-VII «про перерахування працівникам прокуратури пенсії у зв`язку з підвищенням заробітної плати відповідних категорій прокурорсько-слідчих працівників», була змінена на іншу, а саме, що «умови та порядок перерахунку призначених пенсій працівникам прокуратури визначаються Кабінетом Міністрів України» (положення набули чинності з 15.07.2015 року).

Повноваження на встановлення умов та порядку перерахунку призначених пенсій працівникам прокуратури після 15.07.2015 року законодавець делегував Кабінету Міністрів України.

Положеннями п.п.1 п.13 Розділу XIII Закону № 1697-VII Кабінет Міністрів України було зобов`язано у тримісячний строк з дня, наступного за днем опублікування цього Закону (з 26.10.2014 року), а саме до 25 січня 2015 року, привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом; забезпечити приведення нормативно-правових актів міністерств та інших відповідних центральних органів виконавчої влади України у відповідність із цим Законом, зокрема, прийняття нормативно-правового акту щодо визначення умов та порядку перерахунку призначених пенсій працівникам прокуратури.

13 грудня 2019 року рішенням Конституційного суду України № 7-р(ІІ)/2019 у справі № 3-209/2018 (2413/18, 2807/19) за конституційними скаргами ОСОБА_3 та ОСОБА_4 щодо відповідності Конституції України (конституційності) положення ч.20 ст.86 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII якими було передбачено, що умови та порядок перерахунку призначених пенсій працівникам прокуратури визначаються Кабінетом Міністрів України, визнані неконституційними.

Конституційний суд в порядку виконання цього рішення встановив, що ч.20 ст.86 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року № 1697-VII підлягає застосуванню в первинній редакції, що призначені працівникам прокуратури пенсії перераховуються у зв`язку з підвищенням заробітної плати прокурорським працівникам на рівні умов та складових заробітної плати відповідних категорій працівників, які проходять службу в органах і установах прокуратури на момент виникнення права на перерахунок. Перерахунок призначених пенсій проводиться з першого числа місяця, наступного за місяцем, в якому настали обставини, що тягнуть за собою зміну розміру пенсії.

Так, з квітня 2008 року по 13 грудня 2019 року, день ухвалення Конституційним судом України рішення № 7-р(ІІ)/2019 у справі № 3-209/2018(2413/18, розмір пенсії позивача визначався на підставі довідки Генеральної прокуратури № 523 від 15.04.2008 року № 18-523зп.

Разом з тим, згідно довідки Офісу Генерального прокурора № 21-359зп від 15.03.2020 року, розрахунок грошового забезпечення, що враховується в перерахунок пенсії, здійснений на підставі постанов Кабінету міністрів України від 30 серпня 2017 року № 657 та № 704.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частинами першою, другою статті 152 Конституції України встановлено, що закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності. Закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Відповідно до ст.91 Закону України № 2136-VIII від 13.07.2017р. «Про Конституційний Суд України» закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Акти Конституційного Суду України є правовими актами, приймаються спеціально уповноваженим органом, з дотриманням встановлених форми і процедури, і є обов`язковими до виконання на території України.

Проте, акти Конституційного Суду України не регулюють суспільні відносини, оскільки до повноважень Конституційного Суду України не входить нормотворчість. Акти Конституційного Суду України конкретизують чинне законодавство, здійснюють тлумачення положень Конституції.

Відповідно до ч.1 ст.58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії у часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Це означає, що за загальним правилом норма права діє стосовно відносин, які виникли після набрання чинності цією нормою. Тобто, до певних юридичних фактів застосовується той закон (інший нормативно-правовий акт), під час дії якого вони настали.

Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів висловлював Конституційний Суд України. Згідно з висновками щодо тлумачення змісту статті 58 Конституції України, викладеними у рішеннях Конституційного Суду України від 13.05.1997р. № 1-зп, від 09.02.1999р. № 1-рп/99, від 05.04.2001р. № 3-рп/2001, від 13.03.2012р. № 6-рп/2012, закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до певного юридичного факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.

Отже, до прийняття рішення Конституційного Суду України № 7-р(ІІ)/2019 від 13.12.2019 року, скасовані норми щодо розміру пенсії підлягали застосуванню, оскільки були прийняті законодавчим органом в установленому порядку.

Отже, до спірних правовідносин слід застосовувати положення нормативно-правових актів, які діяли на час нарахування пенсії у період з 01 березня 2018 року по листопад 2019 року (включно).

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про те, що факт прийняття рішення Конституційного Суду України № 7-р(ІІ)/2019 від 13.12.2019 року не може вплинути на спірні правовідносини, також вказане рішення не містить положень, які б поширювали його дію на відносини, що виникли до його прийняття.

Водночас, такий висновок узгоджується з принципом юридичної визначеності (res judicata). Дія принципу res judicata передбачає встановлення у відносинах між сторонами спору, вирішеного остаточним і обов`язковим для сторін судовим рішенням, стану правової визначеності.

Принцип правової визначеності є невід`ємною, органічною складовою принципу верховенства права.

У широкому розумінні принцип правової визначеності являє собою сукупність вимог до організації та функціонування правової системи з метою забезпечення перш за все стабільного правового становища індивіда шляхом вдосконалення процесів правотворчості та правозастосування.

Стосовно відшкодування шкоди, завданої актами і діями, що визнані неконституційними, суд звертає увагу на наступне.

Відповідно до норми ст.56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх службових повноважень.

Згідно з ч.3 ст.152 Конституції України матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку.

Спеціальний закон, який визначає порядок та механізм відшкодування шкоди, завданої актом, що визнаний неконституційним, відсутній.

Підстави відповідальності за завдану майнову шкоду визначає Цивільний кодекс України. Статтею 1173 ЦК України визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Згідно з ст.1175 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі в результаті прийняття органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування нормативно-правового акта, що був визнаний незаконним і скасований, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини посадових і службових осіб цих органів.

Ця норма є спеціальною по відношенню до положень ст.1173 ЦК України, оскільки для її застосування необхідні певні особливі умови, а саме завдання шкоди в результаті прийняття органом державної влади, органом влади Автономної республіки Крим або органом місцевого самоврядування нормативно-правового акта та визнання такого нормативно-правового акту незаконним та його скасування.

Визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування врегульовано в ст.21 ЦК України.

В частині другій цієї статті зазначено, що суд визнає незаконним та скасовує нормативно-правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Звідси, визнання Конституційним Судом України окремих положень закону неконституційними не вважається тотожним визнанню нормативно-правового акту незаконним.

Зміст ст.1175 ЦК України дає підстави для висновку про її застосування тільки у випадках, коли нормативно-правовий акт органу державної влади визнається незаконним і скасовується.

Стаття 22 ЦК України передбачає право на компенсацію збитків у результаті порушення саме цивільного права позивача, тоді як предметом даного спору є відшкодування шкоди у вигляді недоотриманої суми пенсії через її розрахунок.

Звідси, заявлені позивачем збитки у вигляді недоотриманої пенсії, не можуть бути відшкодовані в порядку ст.25 ЦК України за рахунок коштів державного бюджету, оскільки не належать до складу реальних збитків.

Також, частина друга ст.1 ЦК України встановлює правило, згідно з яким до майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, а також до податкових, бюджетних відносин цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом.

Отже, норми ст.1175 ЦК України навіть в якості аналогії закону не підлягають до застосування в розглядуваному випадку.

Чинним законодавством не визначено порядку відшкодування шкоди органом державної влади у сфері нормотворчої діяльності, а тому правові підстави для стягнення з Держави Україна шкоди, заподіяної прийняттям акта, який згодом визнаний неконституційним, є відсутніми.

Підсумовуючи наведене, розрахунок пенсії позивача, був відповідний до чинного законодавства та таким, що відповідав вимогам чинного законодавства, а тому відсутні підстави для задоволення позову, оскільки будь-якої шкоди через визнання даних норм неконституційними позивачу не заподіяно.

Відповідно до практики ЄСПЛ однією з визначальних обставин, за яких легітимні (законні) очікування можуть охоронятися статтею 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, є законодавче закріплення права особи на отримання спірного майна (коштів, соціальних виплат тощо) або коли є усталена практика національних судів, якою підтверджується його існування. Разом з тим, не можна вважати законним очікування, коли у національному законодавстві відсутня норма права, яка передбачає право особи на отримання спірного майна (коштів, соціальних виплат, тощо) (напр. рішення Європейського суду з прав людини від 26.06.2014р. в справі «Суханов та Ільченко проти України» (заяви № 68385/10 та 71378/10).

Суд наголошує, що на момент виплати пенсії протягом спірного періоду в позивача не могло виникнути законних сподівань на таку пенсію в більшому розмірі, оскільки на цей момент діяли правові норми умов та порядку перерахунку призначених пенсій працівникам прокуратури визначені Кабінетом міністрів України.

Також покладаючись на практику ЄСПЛ, слід дійти логічного та послідовного висновку про те, що право на компенсацію шкоди, заподіяної внаслідок прийняття акта, який визнаний неконституційним, не може виникнути, на підставі ч.3 ст.152 Конституції України, без відповідного закону, який визначає порядок реалізації цього права.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони.

За нормами ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України).

Відповідно до п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, зважаючи на встановлені під час розгляду справи обставини, з урахуванням вищевикладеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах закону, обставини справи не підтверджені певними засобами доказування, а тому позовну заяву необхідно залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 259, 265, 268, 273, 353-355 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Головного управління Державної казначейської служби України у м.Києві, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо позову: Головне управління пенсійного фонду України в м.Києві, про відшкодування шкоди - залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано, або після перегляду рішення в апеляційному порядку, якщо його не скасовано.

Повний текст рішення виготовлено 05 червня 2023 року.

Суддя: