Номер провадження: 22-ц/813/1794/23
Справа № 501/2092/19
Головуючий у першій інстанції Петрюченко М. І.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31.05.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Громіка Р.Д.,

Дришлюка А.І.,

за участю:

секретаря Хухрова С.В.,

апелянта ОСОБА_1

представника апелянта ОСОБА_1 - адвоката Латій О.В.,

позивача ОСОБА_2 ,

представника позивача ОСОБА_2 - адвоката Семенової Н.С.,

розглянувшиу відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Латій Олени Вікторівни на рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 26 липня 2021 року, ухваленого під головуванням судді Петрюченко М.І., у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна,

встановив:

04.07.2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просив суд:

- визнати об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 об`єкт незавершеного будівництва за адресою: АДРЕСА_1 ;

- визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину об`єкта незавершеного будівництва за адресою: АДРЕСА_1 .

Позов було мотивовано тим, що рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 25.04.2018 року по справі №501/2872/15-ц встановлено факт того, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в період з грудня 2008 року по травень 2015 року проживали однією сім`єю без укладення шлюбу (т.1, а.с.7-16).

Постановою Одеського апеляційного суду від 16.04.2019 року рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 25.04.2018 року в цій частині залишено без змін (т.1, а.с.17-22).

При цьому позивач зазначив, що в мотивувальній частині вказаної постанови вказано, що у вказаному судовому рішенні було встановлено, що «зважаючи на надання ОСОБА_2 документів на підтвердження покупки будівельних матеріалів виконання робіт, він не позбавлений права вимоги в подальшому з врахуванням таких обставин, але підстав для визнання права власності на будинок як об`єкт нерухомого майна немає, суд вправі вирішити справу в межах заявлених позовних вимог, тому рішення суду у частині задоволення позову про визнання права власності на будинок, як ухвалене з порушенням норми матеріального права, підлягає скасуванню».

Звертаючись до суду з позовом, позивач обґрунтовував свої позовні вимоги тим, що за час проживання однією сім`єю за спільні кошти був побудований будинок, який є об`єктом їх спільної сумісної власності та знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (далі - спірний житловий будинок). Будівництво будинку закінчено і він фактично експлуатується за своїм функціональним призначенням, але до експлуатації будинок не прийнятий, у зв`язку з чим позивач позбавлений можливості реалізувати своє право на поділ майна, набутого за час проживання однією сім`єю без укладення шлюбу.

Позивач зазначив, що 13.12.2013 року ОСОБА_1 було повідомлено про початок будівельних робіт. Висновком судової будівельно-технічної експертизи, яка міститься в матеріалах справи №501/2872/15-ц, будівельна готовність житлового будинку складає 100%, відповідає санітарним, технічним вимогам (т.2, а.с.65-66).

Вищевказаний будинок було побудовано на земельній ділянці площею 0,090 га за адресою: АДРЕСА_1 , яка була придбана за договором купівлі-продажу від 02.08.2013 року на ім`я відповідачки ОСОБА_1 . Ці обставини встановлені по справі №501/2872/15-ц.

Позивач стверджував, що згідно договору №15/08/13а від 15.08.2013 року, укладеного між ОСОБА_2 та ТОВ «Сервус-Дім», сторони домовились про те, що ТОВ «Сервус - Дім» виготовить та передасть ОСОБА_2 комплект будівельних матеріалів для будівництва будинку із СП панелей загальною площею 125,6 кв.м., загальна вартість яких складала 147 541,00 грн., що на дату укладення договору було еквівалентно 18 215,00 доларів США (т.1, а.с.23-26).

Крім того, 27.09.2013 року позивач отримав від ТОВ «Сервус-Дім» рахунок-фактуру №0000251 на оплату 71 083,00 грн., які він оплатив 15.10.2013 року, що підтверджується квитанцією №N17FB43404 (т.1, а.с.66).

Також 30.10.2013 року позивач отримав видаткову накладну №РН-0000073 та 30.10.2013 року був доставлений комплект будівельних матеріалів для будівництва будинків та панелей за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно замовлення №06788 від 16.12.2013 року позивачем були замовлені вхідні двері за адресою: АДРЕСА_1 .

20.12.2013 року, після оплати 15 341,10 грн., позивач отримав складові для опалення будинку за адресою: АДРЕСА_1 та згідно видаткової накладної від 26.12.2013 було сплачено 5 900,00 грн. (т.1, а.с.59-60).

22.12.2013 року позивач домовився про встановлення вікон в будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно видаткових накладних №СПД-007174, СПД-011494, СПД-013132, СПД-003957 позивач купував у 2014, 2015 роках сантехніку і будматеріали.

09.06.2017 за замовленням позивача ПП «Фаренгейт-Овідій» виконано технічний звіт щодо виконання топографо-геодезичних робіт по зйомці земельної ділянки, тощо (т.1, а.с.30-33, 34).

05.07.2021 позивач ОСОБА_2 надав суду заяву про збільшення позовних вимог, згідно якої просив суд поновити строк звернення до суду із цією заявою; визнати об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 об`єкт незавершеного будівництва за адресою: АДРЕСА_1 ; стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 ринкову вартість 1/2 частини об`єкту незавершеного будівництва за адресою: АДРЕСА_1 без врахування земельної складової у розмірі 543 700 грн., оскільки останній є неподільним, посилаючись при цьому на ст.74 СК України, ст.ст. 331, 372 ЦК України. (т.3, а.с.2-5).

Зазначені обставини були пов`язані з тим, що відповідно до висновку експерта судової будівельно-технічної експертизи №19-7451 від 21.12.2020 призначеної за матеріалами цивільної справи:

- поділ об`єкта незавершеного будівництва за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно до рівних часток співвласників (по 1/2 частині кожному з двох співвласників об`єкта незавершеного будівництва) визначити не надається можливим, оскільки на будинок садибного типу не визнано право власності;

- ринкова вартість 1/2 частини об`єкту незавершеного будівництва за адресою: АДРЕСА_1 без врахування земельної складової, станом на час проведення експертизи, з урахуванням округлення до сотен (вартість не враховує ПДВ) складає 543 700,00 грн.

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 26.07.2021 року збільшені позовні вимоги ОСОБА_2 були задоволені частково (т.3, а.с.17-31).

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 ринкову вартість 1/2 частини об`єкту незавершеного будівництва за адресою: АДРЕСА_1 , без врахування земельної складової у розмірі 543 700,00 грн.

В іншій частині позову було відмовлено.

В апеляційній скарзі представник відповідача ОСОБА_1 ставить питання про скасування рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 26.07.2021 року, ухвалення нового судового рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права (т.3, а.с.33-42).

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Заперечуючи проти позовних вимог, представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Латій О.В. посилалась на те, що визнання права власності на об`єкт незавершеного будівництва в судовому порядку нормами ЦК України не передбачено. Зазначила, що сам по собі факт придбання спірного майна в період проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Також зазначила, що при розгляді справи №501/2872/15-ц свідок ОСОБА_3 - батько ОСОБА_1 пояснив, що до 2013 року його донька проживала в квартирі по АДРЕСА_2 , яка належала йому на праві приватної власності У зв`язку з тим, що вона розводила собак, та не могла їх тримати в квартирі, був потрібен житловий будинок, він за допомогою своєї дружини, яка діяла від його імені по довіреності, продав квартиру, а гроші надав для придбання земельної ділянки, дії з продажу здійснювала також його дружина по довіреності.

Свідок ОСОБА_4 - мачуха відповідачки, підтвердила, що чоловік надав їй довіреність на продаж квартири в м.Одесі, яку вона продала за договором купівлі - продажу від 30.07.2013 за 321 902 грн., після чого гроші віддала ОСОБА_1 .

Різниця між отриманими ОСОБА_1 від продажу вказаної квартири батьком грошима та витратами на купівлю земельної ділянки на будівництво на ній житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами склала 216 902 грн.

Також вказала, що фінансову допомогу з метою будівництва будинку здійснювали ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , які приходяться, відповідно матір`ю та бабусею відповідачки ОСОБА_1 . В свою чергу, позивач ОСОБА_2 не надає доказів наявності у нього коштів та фінансової спроможності побудувати будинок, факт надання видаткових накладних на його ім`я не підтверджує факт несення останнім витрат особистих або спільних коштів.

Крім того, відповідач вказала, що з метою будівництва будинку, ОСОБА_1 позичила у своїх родичів грошові кошти на загальну суму 344 800 грн.

Таким чином, заперечуючи проти позовних вимог, відповідач та його представник частково визнали позов, лише в сумі 71 083,00 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області від 11.03.2021 підготовче провадження у справі було закрито без участі сторін, призначено справу до початку розгляду по суті (т.2, а.с.229).

В судовому засіданні 23.07.2021, суд задовольнив клопотання ОСОБА_2 про поновлення строків звернення до суду із заявою про збільшення позовних вимог, прийнято до розгляду заяву про збільшення позовних вимог.

Суд, при прийнятті даного процесуального рішення керувався тим, що інтереси позивача в даній справі представляв адвокат Ситнік О.П., який зі слів позивача тривалий час у тяжкій формі хворів на коронавірусну хворобу, не з`являвся до суду, сам позивач не є юристом, тому не може захищати свої інтереси та права.

Крім того, під час розгляду справи, сторони намагались вирішити даний спір мирним шляхом, однак будь-якої згоди по суті спору так і не дійшли.

Заперечуючи проти позовних вимог, а також в апеляційній скарзі представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Латій О.В. зазначила, що суд не мав права приймати заяву про збільшення позовних вимог після закриття підготовчого провадження у справі, а тому всі доводи в цій заяві є неналежними доказами у справі, а збільшені позовні вимоги є такими, що не підлягають задоволенню.

Разом з тим, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність прийняття до розгляду заяви позивача про збільшення позовних вимог, так як судове рішення має бути законним і справедливим.

Крім того, суд першої інстанції правильно виходив із того, що відповідно до п.2 ч.2 ст.49 ЦПК України, позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

Разом з тим, за змістом ч.1 ст.127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Відповідно до ч.2 ст.127 ЦПК України встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданої до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.

Також суд обґрунтовано зазначив, що пунктом 9 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), процесуальні строки продовжуються на строк дії такого карантину, а також регламентовано, що строк, який встановлює суд у своєму рішенні, не може бути меншим, ніж строк дії карантину, пов`язаного із запобіганням поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19).

Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 №211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» з метою запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19 з 12.03.2020 року по 03.04.2020 на всій території України встановлено карантин, який продовжено і до теперішнього часу.

Також, суд обґрунтовано вказав, що відповідно до положень ч.4 ст.10 ЦПК України суд застосовує практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), згідно усталеної практики якого, надмірний формалізм у трактуванні національного процесуального законодавства визнається неправомірним обмеженням права на доступ до суду (як елементу права на справедливий суд згідно зі ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).

Так, згідно висновків, викладених в рішеннях ЄСПЛ, суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду («Perez de Raela Cavaniles v. Spain», «Beles and others v. the Czech Republic», «RTBF v. Belgium»).

Також згідно рішення ЄСПЛ не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним але і реальним (Рішення суду з прав людини Жоффр де ля Прадель проти Франції).

У рішенні по справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» Європейський суд з прав людини вказав, надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавляє заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнане порушенням п.1 ст.6 Конвенції.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції правильно виходив із того, що рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 25.04.2018 по цивільній справі №501/2872/15-ц, залишеним без змін в цій частині постановою Одеського апеляційного суду від 16.04.2019 року, було встановлено факт того, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в період з грудня 2008 року по травень 2015 року проживали сім`єю;

При цьому в мотивуючій частині вказаної постанови вказано, що зважаючи на надання ОСОБА_2 документів на підтвердження покупки будівельних матеріалів, виконання робіт, він не позбавлений права вимоги в подальшому з врахуванням таких обставин, але підстав для визнання права власності на будинок як об`єкт нерухомого майна немає, суд вправі вирішити справу в межах заявлених позовних вимог, тому рішення суду у частині задоволення позову про визнання права власності на будинок, як ухвалене з порушенням норми матеріального права, підлягає скасуванню (т.1, а.с.20).

Так, відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи №7/17 від 28.07.2017р., яка проведена в рамках цивільної справи №501/2872/15-ц, будівельна готовність житлового будинку складає 100%, відповідає санітарним, технічним вимогам, ринкова вартість житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 становить 1 552 601 грн. та експертом запропоновано варіанти поділу нерухомого майна (т.2, а.с.59-102).

Відповідно до висновку додаткової судової будівельно-технічної експертизи №14/17 від 17.11.2017р., яка також проведена в рамках цивільної справи №501/2872/15-ц, житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 відповідає вимогам державних будівельних, санітарних, протипожежних норм та правил для житлового будинку (т.2, а.с.126-134).

Разом з тим, відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи №19-7451 від 21.12.2020, яка проведена в рамках даної цивільної справи №501/2092/19 (т.2, а.с.170-214) поділ об`єкта незавершеного будівництва житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 відповідно до рівних часток співвласників (по 1/2 частині кожному з двох співвласників об`єкта незавершеного будівництва) визначити не надається можливим, оскільки на будинок садибного типу не визнано право власності; ринкова вартість 1/2 частини об`єкту незавершеного будівництва за адресою: АДРЕСА_1 без врахування земельної складової, станом на час проведення експертизи, з урахуванням округлення до сотен складає 543 700 грн. (т.2, а.с.170-189).

Вирішуючи даний спір, суд обґрунтовано зазначив, що відповідно до ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. За змістом ст.74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Таким чином, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`зків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків.

Як вбачається з матеріалів справи, не заперечується сторонами і було вказано вище, спірний житловий будинок не введений в експлуатацію, правовстановлюючі документи на нього відсутні.

За змістом ч.2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Суд виходив із того, що ч.3 ст.368 ЦК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

За змістом ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Статтями 60, 69 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сімї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сімї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Зі змісту п.п.22, 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Таким чином, виходячи з аналізу норм права України, суд першої інстанції дійшов правильного і обґрунтованого висновку про те, що будинок за адресою: АДРЕСА_1 - є незавершеним будівництвом, який побудовано сторонами під час проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_1 однією сім`єю в період з грудня 2008 року по травень 2015 року і підлягає поділу шляхом стягнення з відповідача ОСОБА_1 грошової компенсації ринкової вартості 1/2 частки цього житлового будинку.

Що стосується доводів заявника апеляційної скарги адвоката Латій О.В. про те, що спірний житловий будинок був збудований за грошові кошти її довірителя та її батьків, друзів і бабусі, за виключенням 71 083,00 грн., які позивач сплатив за придбання деяких складових частин до спірного житлового будинку, що є значно меншим розміром грошової допомоги, наданої родиною відповідача (її матір`ю ОСОБА_5 , бабусею ОСОБА_6 , батьком ОСОБА_3 ), витрачених на будівництво будинку та придбання земельної ділянки, то вони спростовуються вищевикладеним, а також тим, що в період будівництва спірного житлового будинку, сторони перебували у фактичних шлюбних відносинах, мають спільного сина, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Також безпідставними є доводи заявника апеляційної скарги про те, що за період часу з травня 2015 року по вересень 2019 року, коли сторони вже не перебували у фактичних шлюбних відносинах, спірний житловий будинок не тільки добудовано, прийнято в експлуатацію, а й здійснено нове будівництво господарських споруд, оскільки дані обставини не підтверджуються матеріалами справи.

Також колегія суддів зазначає, що відповідно ч.5 ст. 71 СК України застосовується до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя до іншого з вимогами про припинення його права на частку у спільному майні. Верховний Суд зробив висновок, що ця норма не вимагає обов`язкового внесення на депозитний рахунок грошової компенсації у справах за спорами, в яких про припинення своєї частки у спільному майні і отримання компенсації на свою користь заявляє позивач.

Такі висновки викладені у постанові Верховного Суду від 03 лютого 2020 року у справі №235/5146/16-ц (провадження № 61-37616св18).

Крім того Верховний Суд звертає увагу, що згідно з установленою практикою вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

На підставі викладеного, суд доходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, з врахуванням висновку експерта судової будівельно-технічної експертизи №19-7451 від 21.12.2020 щодо ринкової вартості 1/2 частини об`єкту незавершеного будівництва у розмірі 543 700,00 грн.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надала суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які вона посилається як на підставу своїх заперечень проти позовних вимог ОСОБА_2 , оскаржуваного судового рішення та доводів апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів також зазначає, що ЄСПЛ вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, оскільки рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Латій Олени Вікторівни залишити без задоволення.

Рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 26 липня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання цього судового рішення.

Через відгул судді Дришлюка А.І. повне судове рішення складено 13.06.2023 року.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

Р.Д. Громік

А.І. Дришлюк