Житомирський апеляційний суд
Справа №278/2052/21 Головуючий у 1-й інст. Дубовік О. М.
Категорія 22 Доповідач Шевчук А. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 травня 2023 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Шевчук А.М.,

суддів: Талько О.Б., Коломієць О.С.,

за участі секретаря судового засідання Зінчук Д.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі

цивільну справу №278/2052/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Житомирського районного нотаріального округу Доброльожа Віктор Віталійович, про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою через адвоката,

на рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 18 липня 2022 року, яке ухвалене під головуванням судді Дубовік О.М. в м.Житомирі,

в с т а н о в и в:

У липні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 . Просила визнати недійсним із моменту вчинення договір купівлі-продажу земельної ділянки від 19 липня 2013 року, укладений між нею та ОСОБА_2 , який посвідчений приватним нотаріусом Житомирського районного нотаріального округу Житомирської області Доброльожею В.В. за реєстровим №2232 із застосуванням наслідків, передбачених ст.216 ЦК України.

Позовну заяву обґрунтовувала тим, що 19 липня 2013 року між нею та ОСОБА_2 укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки. Відповідно до п.1 договору вона продала земельну ділянку з кадастровим номером :05:000:0119 площею 3,0887 га для ведення особистого селянського господарства, яка розташована на території Кам`янської сільської ради Житомирського району Житомирської області. Станом на дату укладення вищевказаного договору купівлі-продажу земельної ділянки п.15 розділу Х «Перехідні положення» Земельного кодексу України встановлював, що до набрання чинності законом про обіг земель сільськогосподарського призначення не допускається : «б» купівля-продаж, зокрема, земельних ділянок, виділених в натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) для ведення особистого селянського господарства. Угоди, укладені під час дії заборони на купівлю-продаж, є недійсними з моменту їх укладення (посвідчення). Оспорюваний договір купівлі-продажу земельної ділянки від 19 липня 2013 року є недійсним з моменту його укладення (посвідчення), оскільки укладений та нотаріально посвідчений під час дії мораторію на купівлю-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства. Відповідно до частин першої та п`ятої ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства та має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовленні ним. Згідно з частиною першою ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст.203 цього Кодексу. Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 18 липня 2022 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 через представника (адвоката) подала апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що спірна земельна ділянка віднесена до земель сільськогосподарського призначення та за цільовим призначенням визначена як земельна ділянка для ведення особистого селянського господарства. Відповідно до «Перехідних положень» Земельного кодексу України, в редакції чинній станом на час укладення оспорюваного договору, до набрання чинності законом про обіг земель сільськогосподарського призначення, але не раніше 01 січня 2016 року не допускається купівля-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок сільськогосподарського призначення, що не було враховано судом першої інстанції при ухваленні рішення. Договір купівлі-продажу земельної ділянки від 19 липня 2013 року є недійсним, оскільки він був укладений та нотаріально посвідчений під час дії мораторію на купівлю-продаж. Окрім того, суд першої інстанції прийняв до уваги заяву представника відповідача про застосування строків позовної давності. Вважає, що відлік трирічного строку позовної давності на відновлення її порушеного права розпочинається з 01 липня 2021 року, коли їй стало відомо про скасування ВРУ запровадженого мораторію на відчуження земельних ділянок сільськогосподарського призначення, а не з моменту укладення договору купівлі-продажу. Під час нотаріального посвідчення спірного договору нотаріусом до її відома не було доведено ту обставину, що укладання спірного договору відбувається всупереч пункту 15 «Перехідних положень» Земельного кодексу України, тобто під час дії мораторію на продаж земель сільськогосподарського призначення.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило. Відповідно до частини третьої ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити у повному обсязі. При цьому пояснила, що всупереч умов договору кошти за земельну ділянку вона не отримувала та чому за таких обставин підписала договір пояснити не може. Напевне, що його не читала. Вважає, що вказаний договір повинен бути визнаний недійсним.

Представник відповідача - адвокат Опанасюк С.П. щодо задоволення апеляційної скарги заперечив. Вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, а тому просить його залишити без змін.

Відповідач ОСОБА_2 та третя особа - приватний нотаріус Житомирського районного нотаріального округу Доброльожа В.В. у судове засідання не з`явилися. Про дату, час і місце розгляду справи повідомлені заздалегідь належним чином, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення судових повісток (а.с.171,172). Про причини неявки суд не сповістили. У разі неповідомлення про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Клопотань про відкладення розгляду справи не надходило. Явка до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою. Відповідно до частини другої ст.372 ЦПК України неявка сторін та інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень ст.367 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду доходить висновку, що апеляційна скарга не може бути задоволена з наступних підстав.

Відповідно до положень ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

За загальним правилом частини першої ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Також частиною першою ст.317 ЦК України встановлено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ст.319 ЦК України).

Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

За змістом ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Згідно з частиною першою ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті).

Відповідно до законодавчого визначення правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів). У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права.

Згідно з частиною першою ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою ст.203 цього Кодексу.

За положеннями частини першої ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цього Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя ст.215 ЦК України).

Недійсність правочину не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна з сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі,- відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Із матеріалів справи вбачається та судом установлено, що відповідно до договору купівлі-продажу від 21 грудня 2006 року ОСОБА_3 , від імені якої за довіреністю діяла ОСОБА_4 , передала у власність (продала), а позивач ОСОБА_1 приняла у власність (купила) земельну ділянку з кадастровим номером :05:000:0119 площею 3,0887 га, яка розташована на території Кам`янської сільської ради Житомирського району Житомирської області (а.с.58-59). Цільове призначення (використання) земельної ділянки - ведення особистого селянського господарства. Земельна ділянка належала продавцю на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯА №401823, виданого Житомирською райдержадміністрацією 21 липня 2005 року, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №84.

На підставі вищевказаного договору купівлі-продажу від 21 грудня 2006 року ОСОБА_1 14 вересня 2007 року виданий державний акт серії ЯГ №791157 на право власності на земельну ділянку площею 3,0887 га, що розташована на території Кам`янської сільської ради Житомирського району Житомирської області, цільове призначення: для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :05:000:0119 (а.с.57). Земельна ділянка була зареєстрована Житомирською регіональною філією «Центр ДЗК» за позивачем (а.с.60).

Згідно з договором купівлі-продажу земельної ділянки від 19 липня 2013 року позивач ОСОБА_1 передала (продала), а ОСОБА_2 прийняв у власність (купив) зі сплатою грошей згідно з п.5 цього договору вказану вище земельну ділянку з кадастровим номером :05:000:0119 площею 3,0887 га для ведення особистого селянського господарства, яка розташована на території Кам`янської сільської ради Житомирського району Житомирської області. Договір посвідчений приватним нотаріусом Житомирського районного нотаріального округу Житомирської області Доброльожею В. В. та зареєстрований в реєстрі за №2232 (а.с.8).

Відповідно до п.5 договору продаж спірної земельної ділянки вчинено за 10 000 грн, які відповідач виплатив позивачу готівкою до підписання цього договору повністю. Продавець ОСОБА_1 своїм підписом підтвердила факт повного розрахунку за проданий об`єкт нерухомого майна та відсутність будь-яких претензій фінансового характеру (п.7 договору купівлі-продажу від 19 липня 2013 року). Спірна земельна ділянка наразі на підставі договору купівлі-продажу зареєстрована приватним нотаріусом за відповідачем ОСОБА_2 , тобто відповідачем (а.с.60).

Звертаючись до суду з позовом про визнання договору купівлі-продажу земельної ділянки від 19 липня 2013 року недійсним, ОСОБА_1 посилала на те, що укладення та посвідчення договору купівлі-продажу земельної ділянки відбулося всупереч положенням п.п. «б» п.15 розділу Х «Перехідних положень» Земельного кодексу України.

Відповідно до підпункту "б" пункту 15 розділу X «Перехідні положення» ЗК України (у редакції станом на 19 липня 2013 року, тобто, на день укладення оспорюваного правочину) до набрання чинності законом про обіг земель сільськогосподарського призначення, але не раніше 01 січня 2016 року, не допускалася купівля-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок і зміна цільового призначення (використання) земельних ділянок, які перебувають у власності громадян та юридичних осіб для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, земельних ділянок, виділених в натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) для ведення особистого селянського господарства, а також земельних часток (паїв), крім передачі їх у спадщину, обміну земельної ділянки на іншу земельну ділянку відповідно до закону та вилучення (викупу) земельних ділянок для суспільних потреб, а також крім зміни цільового призначення (використання) земельних ділянок з метою їх надання інвесторам - учасникам угод про розподіл продукції для здійснення діяльності за такими угодами.

За нормами чинного законодавства право власності на земельну ділянку сільськогосподарського призначення може набуватися громадянами, зокрема, у порядку безоплатної приватизації земельних ділянок згідно з ст.118 ЗК України в межах норм безоплатної передачі або шляхом отримання земельних часток (паїв) у порядку, визначеному Законом України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)».

Отже, земельні ділянки, що перебувають у власності громадян, та земельні ділянки, що виділені в натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв), є різними земельними ділянками за їх способом набуття громадянами.

У нормі пп. «б» п. 15 розділу X «Перехідні положення» Земельного кодексу України йдеться не лише про різні види використання земельних ділянок, а й про різні джерела набуття права власності на земельні ділянки.

Мораторій діє щодо: земельних ділянок, які перебувають у власності громадян та юридичних осіб для ведення товарного сільськогосподарського виробництва; земельних ділянок, виділених в натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) для ведення особистого селянського господарства.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта ст.263 ЦПК України).

Верховний Суд у постанові від 20 травня 2021 року в справі №908/1550/19 виклав висновок про те, що тимчасова заборона на купівлю-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок стосується не всіх земельних ділянок сільськогосподарського призначення, які перебувають у приватній власності громадян та юридичних осіб, а лише їх окремих видів, зокрема земельних ділянок для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та земельних ділянок, виділених в натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) для ведення особистого селянського господарства.

Із матеріалів справи вбачається, що спірна земельна ділянка з кадастровим номером :05:000:0119 отримана ОСОБА_1 у власність за договором купівлі-продажу, а не в порядку виділення в натурі (на місцевості), а тому вона не підпадає під дію мораторію, про який йдеться у п.15 «Перехідних положень» Земельного кодексу України, оскільки зазначеними положеннями чітко визначено про земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства виділені в натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв).

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що спірна земельна ділянка на законних підставах могла бути предметом оспорюваного договору купівлі-продажу від 19 липня 2013 року, а тому підстави для визнання його недійсним відсутні.

Посилання ОСОБА_1 у судовому засіданні на те, що всупереч умов договору купівлі-продажу коштів за земельну ділянку вона не отримала, спростовуються умовами самого договору купівлі-продажу земельної ділянки, за якими кошти виплачені позивачу в повному обсязі до підписання нею цього договору та гарантією проведення відповідачем розрахунку із позивачем у повному обсязі є особистий підпис позивача, справжність якого остання не оспорює. Крім того, відповідно до частини шостої ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не приймає та не розглядає підстави позову, які не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Так, у позовній заяві та у суді першої інстанції позивач не заявляла про таку підставу позову, як невиплата їй коштів за договором купівлі-продажу від 19 липня 2013 року та не просила визнати оспорюваний договір недійсним із цієї підстави.

Також колегія суддів звертає увагу на те, що договір купівлі-продажу земельної ділянки був укладений 19 липня 2013 року, а з позовом ОСОБА_1 звернулася до суду лише в липні місяці 2021 року, тобто не менш ніж через сім років, що також свідчить на користь проведення розрахунку за куплену відповідачем земельну ділянку.

Відповідно до частини першої ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ із метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Добросовісність (пункт 6 ст.3 ЦК України) є певним стандартом поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 05 червня 2018 року в справі №338/180/17 застосована доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), яка базується ще на римській максимі- «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Очевидно, що дії позивача, яка сама була ініціатором та уклала 19 липня 2013 року договір купівлі-продажу земельної ділянки, а згодом (05 липня 2021 року) пред`явила позов про визнання такого договору недійсним, суперечить її попередній поведінці та може розглядатися як недобросовісність.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції при ухваленні рішення прийняв до уваги заяву відповідача про застосування строків позовної давності спростовуються змістом самого судового рішення, оскільки суд першої інстанції відмовив у задоволенні позову по суті позовних вимог, а не за спливом строку позовної давності.

Враховуючи вищевикладене, інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, на його законність не впливають та додаткового обґрунтування не потребують, а спрямовані виключно на переоцінку доказів, яким суд першої інстанції надав правильну оцінку згідно з положеннями ст.89 ЦПК України.

Якщо суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, відповідно до приписів ст.375 ЦПК України підстави для його скасування або зміни відсутні. Рішення суду першої інстанції залишається без змін.

Керуючись ст.ст.259,268,367-368,374-375,381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану через адвоката, залишити без задоволення.

Рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 18 липня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Судді: