Справа № 638/48/22
Провадження № 2/638/1391/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.06.2023 Дзержинський районний суд м. Харкова у складі:

головуючої Штих Т.В.

за участю секретаря _ Зайченко Р.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

встановив:

У січні 2021 року АТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернулось до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості 3% річних від простроченої суми за період з 17.11.2018 по 17.11.2021 у розмірі 786,69 доларів США, що за курсом 26,41 відповідно до службового розпорядження НБУ від 17.11.2021 складає 20776,48 грн. за кредитним договором № HAD0GK01270095 від 20.05.2008.

В обгрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 20.05.2008 було укладено кредитний договір № HAD0GK01270095, згідно із яким АТ КБ «Приватбанк» зобов`язався надати відповідачу кредит у розмірі 8400,00 доларів США на строк до 18.05.2018, а відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами у строки та в порядку, встановлених кредитним договором. Відповідач не надавав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за Кредитом, відсотками, комісією, а також іншими витратами відповідно до умов договору, що має відображення у розрахунку за відповідним договором. Таким чином, у порядку ст. 625 ЦК України у зв`язку із порушеннями зобов`язань за кредитним договором відповідач за період з 17.11.2018 по 17.11.2021 виникла заборгованість 786,69 доларів США - 3% річних від простроченої суми.

Відповідач проти позову заперечив, до суду надав письмовий відзив на позов, відповідно до якого просив застосувати наслідки пропуску позовної давності звернення ПАТ КБ «ПриватБанк» з позовом до суду та відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. В обгрунтування зазначеної заяви пояснив, що у 2013 році АТ КБ «Приватбанк» вже звертався до ОСОБА_1 із позовною заявою про стягнення заборгованості за кредитним договором № HAD0GK01270095 від 20.05.2008, проте ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 10.09.2020 у справі № 638/17289/13-ц позов було залишено судом без розгляду з причин повторної неявки позивача у судове засідання. Відповідач зазначає, що у даному випадку строк позовної давності щодо грошового зобов`язання, на яке позивачем нараховано 3 % річних відповідно до ст. 625 ЦК України, сплив, а тому дане грошове зобов`язання не може бути захищено у судовому порядку, та, відповідно, нарахування та стягнення із ОСОБА_1 вказаних коштів є неправомірним. Відповідач обгрунтовує цей довод тим, що зобов`язання зі сплати трьох процентів річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Враховуючи, строки спливу позовної давності щодо основного грошового зобов`язання, відповідач просить суд відмовити у задоволенні позову.

Сторони в судове засідання не з`явились. Представник позивача у позовній заяві зазначив, що не заперечує проти розгляду справи за відсутності представника Банку. Представник відповідача також надав заяву, в якій просив розглядати справу без його участі.

Дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу.

Відповідно до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на банківський рахунок позикодавця або реального повернення йому коштів.

Статтею 536 ЦК України встановлено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Судом встановлено, що у 2013 році АТ КБ «Приватбанк» вже звертався до ОСОБА_1 із позовною заявою про стягнення заборгованості за кредитним договором № HAD0GK01270095 від 20.05.2008.

Заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 20.12.2013 у справі № 638/17289/13-ц задоволено позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № HAD0GK01270095 у розмірі 23817,98 гривень.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 13.07.2017 у справі № 638/17289/13-ц заочне рішення від 20.12.2013 за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості скасовано та призначено справу до розгляду.

В подальшому ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 10.09.2020 у справі № 638/17289/13-ц цивільну справу за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості залишено без розгляду з причин повторної неявки позивача у судове засідання.

Як вбачається із матеріалів позовної заяви АТ КБ «Приватбанк», що розглядається в рамках справи № 638/48/22, предметом цього позову є стягнення 3 % річних за договором № HAD0GK01270095 від 20.05.2008.

Відповідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі є підставою для відмови у позові.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду від 18.01.2023 у справі № 522/13211/14 викладено наступні правові висновки:

«Суди встановили, що сума позики та проценти підлягали поверненню у строк до 25 липня 2008 року, а отже позовна давність у цих відносинах сторін спливла до 26 липня 2011 року. Однак, врахувавши доводи позивача, суди зробили висновок про поважність причин пропуску ОСОБА_1 позовної давності для звернення до суду та про наявність підстав для його поновлення.

У постанові від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц (провадження № 14-96цс18), як і в інших постановах Великої Палати Верховного Суду, на які є посилання у касаційній скарзі, вказано, що «виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем. Таким чином, відмова в задоволенні позову у зв`язку зі спливом позовної давності без встановлення порушення права або охоронюваного законом інтересу позивача не відповідає вимогам закону».

Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений законом або договором (стаття 625 ЦК України).

Натуральним зобов`язанням (obligatio naturalis) є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном. Конструкція статті 625 ЦК України щодо нарахування 3 % річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку. Кредитор в натуральному зобов`язанні не має права нараховувати 3 % річних та інфляційні втрати, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2019 року у справі № 757/44680/15-ц (провадження № 61-32171сво18)).

У постанові Верховного Суду від 23.11.2022 у справі № 285/3536/20 (провадження № 61-261св22) зроблено висновок, що «натуральним зобов`язання (obligatio naturalis) є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, оскільки боржник заявив про застосування позовної давності і яка застосована судом, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном».

За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята статті 261 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (частина четверта, п`ята статті 267 ЦК України).

Тлумачення частини п`ятої статті 267 ЦК України свідчить, що під поважними причинами пропуску позовної давності слід розуміти такі обставини, що з об`єктивних незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову. Питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини (див. висновки, зокрема у постановах Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 706/1272/14-ц (провадження № 14-456цс18), Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 18 травня 2020 року у справі № 204/4514/17 (провадження № 61-7491св19) та від 05 жовтня 2022 року у справі № 204/3896/20 (провадження № 61-8009св22).

Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав - учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (No. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).

При новому розгляді справи при вирішені питання щодо застосування позовної давності за заявою представника відповідача апеляційному суду належить врахувати, що позовна давність застосовується лише за обґрунтованості позовних вимог та наявності порушення права особи, а конструкція статті 625 ЦК України щодо нарахування 3 % річних розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку.»

Таким чином, Верховним Судом сформовано правову позицію про те, що положення ст. 625 ЦК України можуть бути застосовані тільки для нарахування інфляційних та 3 % річних на грошове зобов`язання, вимога щодо якого може бути захищена у судовому порядку, зокрема, на грошове зобов`язання, за яким не сплив строк позовної давності.

Верховним Судом у постанові від 23.03.2023 у справі № 920/505/22 сформульовано наступний правовий висновок, відповідно до якого визначено, що зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та трьох процентів річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю тобто, що інфляційні втрати не є штрафними санкціями, а входять до складу грошового зобов`язання, отже є невірним висновок про відмову у їх стягненні на підставі ст.ст. 614, 617 ЦК України за наявності форс-мажорних обставин.

Аналогічний правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.04.2020 у справі № 910/4590/19, на яку здійснює своє посилання скаржник у доводах касаційної скарги.

Враховуючи викладене, позивач звернувся до суду із вимогою про стягнення із ОСОБА_1 3 % річних за договором № HAD0GK01270095 від 20.05.2008 у розмірі 786,69 доларів США поза межами строку позовної давності, оскільки вимога про стягнення 3 % річних походить від основного грошового зобов`язання за договором № HAD0GK01270095 від 20.05.2008, яке не може бути захищено у судовому порядку у зв`язку із спливом трирічного строку позовної давності.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 263-265 ЦПК України, ст.ст. 257, 261, 267 526, 530, 628, 629 ЦК України, суд, -

вирішив:

У задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості 3% річних від простроченої суми за період з 17.11.2018 по 17.11.2021 у розмірі 786,69 доларів США, що за курсом 26,41 відповідно до службового розпорядження НБУ від 17.11.2021 складає 20776,48 грн. за кредитним договором № HAD0GK01270095 від 20.05.2008 - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з моменту проголошення, шляхом подачі апеляційної скарги.

Рішення ухвалено та надруковано суддею в нарадчій кімнаті.

Повний текст рішення складений 13.06.2023.

Суддя: Т.В. ШТИХ.