П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 травня 2023 року м. Київ

Справа № 761/4373/21

Апеляційне провадження №22-ц/824/2251/2023

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача: Соколової В.В.

суддів: Нежури В.А., Поліщук Н.В.

за участю секретаря Федорчук Я.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва ухваленого під головуванням судді Арапіної Н.Є. 07 жовтня 2022 року у м. Києві, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності, ділової репутації, зобов`язання спростувати недостовірну інформацію,

В С Т А Н О В И В

У лютому 2021 році позивач звернувся до суду із вищевказаним позовом, в якому просив:

- визнати недостовірною та такою, що порушує немайнові права позивача на повагу до честі і гідності, а також на недоторканість ділової репутації інформацію, яка повідомлена ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_8 під час свого публічного виступу в рубриці «ІНФОРМАЦІЯ_1», що транслювалось на Youtube-каналі «ІНФОРМАЦІЯ_9»; - зобов'язати ОСОБА_2 протягом 10 (десяти) календарних днів з дня набрання законної сили рішенням суду у цій справі спростувати недостовірну інформацію, розповсюджену на Youtube-каналі «ІНФОРМАЦІЯ_9», в рубриці «ІНФОРМАЦІЯ_1» ІНФОРМАЦІЯ_8, у максимально наближений (адекватний) спосіб із зазначенням, що інформація є недостовірною та такою, що порочить честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_1 .

Свої вимоги позивач мотивував тим, що ІНФОРМАЦІЯ_8 ОСОБА_2 на своєму Youtube-каналі «ІНФОРМАЦІЯ_9», в рубриці « ІНФОРМАЦІЯ_1 » у публічному виступі повідомила цілковито недостовірну, маніпулятивну і неправдиву інформацію про позивача, а саме:

- « Спонсорами Президентской избирательной кампании ОСОБА_1 в 2010-м году был владелец РосУкрЭнерго и Банка Надра, собственник группы Интерпайт, медиамагнат ОСОБА_3 , владелец Альфа-групп - российский бизнесмен ОСОБА_4 , а также собственник Индустриального Союза Донбасса ОСОБА_12 »;

- « В 2004 году ОСОБА_1 получил ученую степень кандидата экономических наук, защитив диссертацию на тему «ІНФОРМАЦІЯ_10». Внимание, друзья, я прекрасно понимаю, как правильно сказать - в Украине. Но сейчас я процитировала вам название. »;

- «... Что же касается самого ОСОБА_1 , то он принял учение ОСОБА_7 о бесконечном переселении душ еще в 1998 году, когда работал консультантом кредитного департамента банка «Аваль». За полгода будущий премьер закончил в Киеве курсы Школы дианетики, под наименованием которой действовала Церковь саентологии. Сейчас он в саентологической иерархической структуре имеет высокий шестой уровень. Эго тоже стало причиной резкого карьерного взлета ОСОБА_1 . Примечательно также, что во время частных поездок в Америку ОСОБА_1 неизменно встречается в неофициальной обстановке с ОСОБА_13, входящим в руководящую верхушку той самой Церкви саентологии. И также известно, что руководители этой церкви в США смогли финансово и через свои структуры внутри Украины поддержать своего адепта во время президентской избирательной кампании 2010 года.»;

- «... толи дело он, только вот совсем забыл как молодой да поджарый в шестом году выступал за конфедерацию с Россией ...»;

- « ОСОБА_1 проплачивают эфиры, заказные статьи и посты в социальных сетях..»;

- «Все эти программы состыкованы с граптовскими программами МФ «Видродження»;

- «А потому перед тем, как вернуться в новом брутальном образе в Украину, ОСОБА_1 совершил очень примечательное турне по Американскому континенту, где и заручился не только поддержкой со стороны местной украинской громады, но и, очень похоже, политических лидеров США и Канады. Его недавний визит в Канаду вместе с зампредседателя Верховной Рады ОСОБА_14, было очень примечательным. »;

- «Господа ОСОБА_14 и ОСОБА_1 призывали канадских политиков воздействовать на администрацию ОСОБА_15, чтобы те не бросили Украину в ее такой тяжелый час »;

- «Между тем, ОСОБА_1 еще до Канады имел аудиенцию госсекретаря США ОСОБА_16, который приободрил его своей словесной поддержкой и дружеским рукопожатием. А это дорогого стоит.»;

- « Хочу напомнить вам о цинизме этого политика. Украина и Россия - единый народ. Ну когда ОСОБА_1 врал? В 2008 году, когда заявлял, что Украина и Россия - братский народ и НАТО - угроза для Украины. »;

- «Напомню, что в 2014 году ОСОБА_1 и ОСОБА_10 захватили власть.»;

- « ОСОБА_1 живет за пределами Украины. Его дети живут за пределами Украины. И вся его семья тоже живет за пределами Украины.»

У своєму позові вказував, що відповідач при поширенні даної недостовірної та неправдивої інформації чітко усвідомлювала недостовірний її характер та мала на меті лише провокативне розпалювання ненависті громадян до особи позивача та порушення права позивача на повагу до його гідності, честі та ділової репутації. Всі твердження відповідача є негативною та недостовірною інформацією, яка має бути спростована відповідачем.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 07 жовтня 2022 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності, ділової репутації, зобов`язання спростувати недостовірну інформацію - відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що позивач є державним та партійним діячем, а тому відповідно межа допустимої критики та обсяги поширення інформації щодо нього є значно ширшими, ніж щодо непублічної особи, оскільки він безпосередньо відіграє важливу роль у житті суспільства та його дії становлять підвищений суспільний інтерес.

Позивач, як публічна особа, мав би усвідомити, що він самостійно та свідомо відкриває себе для критики, яка у демократичному суспільстві може цілком правомірно здійснюватись у формі, яка не є обов'язково приємною для позивача, навіть шокуючою; він мав бути готовий до того, що критика на його адресу може бути зроблена у спосіб та за стилем, які не будуть схвальними для позивача.

Із аналізу всього змісту поширеної відповідачем інформації вбачається, що відповідач висловлювала свою думку стосовно діяльності позивача, використовуючи провокативну риторику та інші характерні для оціночних суджень мовно-стилістичні засоби.

Виокремлений вислів без врахування семантики загального контексту поширеної відповідачем інформації тягне спотворення всього тексту, в якому відповідачем викладена власна думка, бачення, переконання та критична оцінка зазначеним подіям та діям позивача в сукупності, про що ним зазначено у відзиві з посиланням на аналітичний матеріал, який доступний в мережі Інтернет.

Виокремлення із загального спірного тексту указаних висловів призводить до викривлення думки відповідача та є втручанням у її право на свободу вираження поглядів у спосіб, що не є необхідним у демократичному суспільстві.

Тому поширену відповідачем інформацію щодо позивача слід розцінювати лише як критику його дій, тобто, спірні вислови є оціночним судженням, а не фактичним твердженням, які підлягають доведенню під час судового розгляду.

Отже, судом встановлена відсутність порушення відповідачем особистих немайнових прав позивача, або таких, що перешкоджають позивачу повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право, що є підставою для відмови у позові.

Не погодився із зазначеним судовим рішенням позивач, його представником подана апеляційна скарга, в якій зазначається про порушення судом норм процесуального та матеріального права, внаслідок неповного з`ясування обставин справи. Представник вказує на те, що суд першої інстанції при ухваленні рішення зазначив, що судом була встановлена відсутність порушення відповідачем особистих немайнових прав позивача або таких, що перешкоджають позивачу повно та своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Така інформація підтверджує неповноту та поверхневість дослідження доказів, що призвело до передчасних висновків суду першої інстанції, та підтверджується висновками, які були зроблені Верховним Судом в постанові у справі №761/32924/19-ц від 22 листопада 2021 року, де Верховний Суд вказав про основну відмінність оціночних суджень від фактичних тверджень - це те, що фактичні твердження про певні обставини можна перевірити на відповідність дійсності.

Сторона позивача вказує на те, що оспорювану інформацію можна перевірити на предмет її правдивості, зокрема, інформацію щодо спонсорства виборчої кампанії позивача, щодо його релігійної приналежності чи місця проживання його та його родини - така інформація не може бути оціночним судженням, адже вона вказує на конкретні події, які мали місце або ні, проте відповідачем не було надано будь-яких доказів, які б допомогли встановити ці факти.

Вказує, що суд першої інстанції не зміг визначитись з характером спірних правовідносин, не дослідив докази, що були надані до позовної заяви, що призвело до передчасних та необґрунтованих висновків.

Суд залишив поза увагою особу позивача, сферу його діяльності, фундаментом якої є довіра (рейтинг довіри) громадян України, а поширення неправдивої інформації відносно нього допомогло сформувати негативне уявлення про позивача, що в свою чергу порушує особисті немайнові права.

Враховуючи вищевикладене, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача зазначає, що поширенням даної інформації вона не порушила особисті немайнові права позивача. Позивач ще з 2002 року займав посаду на державній службі, був політичним діячем та до сьогодні є публічною особою, діяльність якої становить суспільний інтерес, тому є абсолютно нормальним, що до його особистості, приватного життя та публічної діяльності прикута увага ЗМІ, журналістів, блогерів, політичних оглядачів. Також вказує, що жодного разу в ефірі не лунала інформація про те, що відповідач є журналістом-розслідувачем. Уся інформація, озвучена у випуску, була отримана з інших джерел у мережі Інтернет, опублікованих до 2021 року, і є узагальненим оціночним судженням відповідача.

На підставі викладеного, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

У відповіді на відзив представник позивача зазначив, що відповідачем надані докази, а саме посилання, які не були досліджені судом першої інстанції, при цьому відсутнє обґрунтування причини неподання таких доказів в суді першої інстанції та не вказано на обставини, які могли б свідчити про необізнаність розгляду справи в суді першої інстанції, а тому суд апеляційної інстанції не може брати до уваги такі докази. На підставі викладеного просить не приймати до уваги вказані посилання відповідача та задовольнити подану ними апеляційну скаргу.

В судовому засіданні представник позивача - адвокат Лимар Ю.В. підтримав апеляційну скаргу з підстав викладених у ній, просив про скасування рішення суду першої інстанції, ухвалення нового судового рішення про задоволення заявлених позовних вимог в повному обсязі.

Представники відповідача - адвокат Лутковська В.В. та адвокат Лук`яненко Ж.В. заперечували проти доводів апеляційної скарги, вважають рішення суду першої інстанції законним і обґрунтованим, просили залишити його без змін.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового розгляду, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів виходить з такого.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_8 відповідач ОСОБА_2 на своєму Youtube-каналі «ІНФОРМАЦІЯ_9», в рубриці « ІНФОРМАЦІЯ_1 » у публічному виступі повідомила інформацію про позивача, зокрема, оспорювані цитати:

- « Спонсорами Президентской избирательной кампании ОСОБА_1 в 2010-м году был владелец РосУкрЭнерго и Банка Надра, собственник группы Интерпайт , медиамагнат ОСОБА_3 , владелец Альфа-групп - российский бизнесмен ОСОБА_4 , а также собственник Индустриального Союза Донбасса ОСОБА_12 »;

- « В 2004 году ОСОБА_1 получил ученую степень кандидата экономических наук, защитив диссертацию на тему «ІНФОРМАЦІЯ_10». Внимание, друзья, я прекрасно понимаю, как правильно сказать - в Украине. Но сейчас я процитировала вам название.»;

- «... Что же касается самого ОСОБА_1 , то он принял учение ОСОБА_7 о бесконечном переселении душ еще в 1998 году, когда работал консультантом кредитного департамента банка «Аваль». За полгода будущий премьер закончил в Киеве курсы Школы дианетики, под наименованием которой действовала Церковь саентологии. Сейчас он в саентологической иерархической структуре имеет высокий шестой уровень. Эго тоже стало причиной резкого карьерного взлета ОСОБА_1 . Примечательно также, что во время частных поездок в Америку ОСОБА_1 неизменно встречается в неофициальной обстановке с ОСОБА_13, входящим в руководящую верхушку той самой Церкви саентологии. И также известно, что руководители этой церкви в США смогли финансово и через свои структуры внутри Украины поддержать своего адепта во время президентской избирательной кампании 2010 года.»;

- «... толи дело он, только вот совсем забыл как молодой да поджарый в шестом году выступал за конфедерацию с Россией ...»;

- « ОСОБА_1 проплачивают эфиры, заказные статьи и посты в социальных сетях..»;

- «Все эти программы состыкованы с граптовскими программами МФ «Видродження»;

- «А потому перед тем, как вернуться в новом брутальном образе в Украину, ОСОБА_1 совершил очень примечательное турне по Американскому континенту, где и заручился не только поддержкой со стороны местной украинской громады, но и, очень похоже, политических лидеров США и Канады. Его недавний визит в Канаду вместе с зампредседателя Верховной Рады ОСОБА_14, было очень примечательным. »;

- «Господа ОСОБА_14 и ОСОБА_1 призывали канадских политиков воздействовать на администрацию ОСОБА_15 , чтобы те не бросили Украину в ее такой тяжелый час »;

- «Между тем, ОСОБА_1 еще до Канады имел аудиенцию госсекретаря США ОСОБА_16, который приободрил его своей словесной поддержкой и дружеским рукопожатием. А это дорогого стоит.»;

- « Хочу напомнить вам о цинизме этого политика. Украина и Россия - единый народ. Ну когда ОСОБА_1 врал? В 2008 году, когда заявлял, что Украина и Россия - братский народ и НАТО - угроза для Украины. »;

- «Напомню, что в 2014 году ОСОБА_1 и ОСОБА_10 захватили власть.»;

- « ОСОБА_1 живет за пределами Украины. Его дети живут за пределами Украины. И вся его семья тоже живет за пределами Украины.»

Вказане підтверджується записом на компакт-диску, що приєднаний до матеріалів справи, огляд якого був здійснений в судовому засіданні апеляційного суду і не заперечується сторонами у справі.

У статті 12 Загальної декларації прав людини 1948 року встановлено, що ніхто не може зазнавати безпідставного втручання у його особисте і сімейне життя, безпідставного посягання на недоторканність його житла, таємницю його кореспонденції або на його честь і репутацію. Кожна людина має право на захист законом від такого втручання або таких посягань.

Міжнародним пактом про громадянські і політичні права 1966 року встановлено, що ніхто не повинен зазнавати свавільного чи незаконного втручання в його особисте і сімейне життя, свавільних чи незаконних посягань на недоторканність його житла або таємницю його кореспонденції чи незаконних посягань на його честь і репутацію (пункт 1 статті 17).

Згідно з частиною першою статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Ця стаття не перешкоджає державам вимагати ліцензування діяльності радіомовних, телевізійних або кінематографічних підприємств.

У Резолюції № 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканність особистого життя зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі).

У статтях 3, 4, 6, Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської Асамблеї зазначається, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися виставити себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами.

Конституцією України в ст. 3 закріплено, що людина, її честь і гідність визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Відповідно до ст. 28 Конституції України кожен має право на повагу до його гідності. А в силу ст. 21 Конституції України усі люди є вільні і рівні у своїй гідності і правах.

У відповідності з ст. 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

В свою чергу ст. 34 Конституції України передбачено, що кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Разом з тим відповідно до ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

Згідно з ч. 1 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок порушення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію (ч.4 цієї статті).

Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено у друкованих або інших засобах масової інформації, має право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації у тому ж засобі масової інформації в порядку, встановленому законом.

Якщо відповідь та спростування у тому ж засобі масової інформації є неможливими у зв`язку з його припиненням, така відповідь та спростування мають бути оприлюднені в іншому засобі масової інформації, за рахунок особи, яка поширила недостовірну інформацію.

Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила (ч. 6 ст. 277 ЦК України).

Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена (ч. 7 ст. 277 ЦК України).

Згідно із ч. 2 ст. 5 Закону України «Про інформацію» реалізація права на інформацію громадянами, юридичними особами і державою не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.

А відповідно до ч.1 ст.30 цього Закону ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень.

Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовностилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду (ч. 2 ст. 30 цього Закону).

В рішенні від 10 серпня 2006 року у справі «Ляшко проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що свобода вираження поглядів являє собою одну з важливих засад демократичного суспільства та одну з базових умов його прогресу та самореалізації кожного. Предмет пункту другого статті 10 застосовується не тільки до «інформації» чи «ідей», які були отримані зі згоди чи розглядаються як необразливі чи як малозначущі, але й до тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Такими є вимоги плюралізму, толерантності та відкритості думок, без чого неможливе «демократичне суспільство». Свобода політичних дебатів перебуває в самому серці побудови демократичного суспільства, що наскрізь пронизує Конвенцію. Межі припустимої критики відповідно ширші, коли йдеться про політика, ніж коли йдеться про пересічного громадянина. На відміну від останнього, кожне слово та дія першого неминуче та свідомо стають об'єктом ретельного вивчення з боку журналістів та громадськості, і, отже, він повинен виявляти вищий ступінь толерантності (див. Lingens v. Austria, рішення від 8 липня 1986, Series A no. 103, п. 42).

Суд також звернув увагу на те, що повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права, гарантованого статтею 19.

У пункті 42 рішення Європейського суду з прав людини від 29 березня 2005 року у справі «Українська прес-група проти України» зазначено, що навіть, якщо висловлювання є оціночним судженням, пропорційність втручання має залежати від того, чи існує достатній фактичний баланс для оспорюваного висловлювання. Залежно від обставин конкретної справи, висловлювання, яке є оціночним судженням, може бути перебільшенням за відсутності будь-якого фактичного підґрунтя (рішення DEHAES GIJSELSv. BELGIUM, стор. 236, параграф 47).

При поширенні недостовірної інформації стосовно приватного життя публічних осіб вирішення справ про захист їх гідності, честі чи ділової репутації має свої особливості. Суди повинні враховувати положення Ради Європи про право на недоторканість приватного життя.

Політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв`язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати (ст.ст. 3, 4, 6 Декларації).

Аналіз практики ЄСПЛ дає підстави стверджувати, що слід уважно розрізняти факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна (рішення ЄСПЛ від 08 липня 1986 року в справі «Лінгенс проти Австрії»).

Однак навіть у разі, якщо висловлення є оціночним судженням, пропорційність втручання може залежати від того, чи існує достатнє «фактологічне підґрунтя» для оспорюваного висловлювання, в іншому випадку воно буде надмірним (рішення ЄСПЛ у справі «Ліндон, Очаковський-Лоран та Жулі проти Франції»). Щоб розрізнити твердження щодо фактів та оціночні судження необхідно враховувати обставини справи та загальний тон висловлювань (рішення ЄСПЛ у справі «Бразільє проти Франції» від 11 квітня 2006 року), оскільки судження з питань, які становлять суспільний інтерес, можуть на цій підставі становити оціночні судження, а не твердження щодо фактів (рішення ЄСПЛ «Патурель проти Франції» від 22 грудня 2005 року, «ТОВ «Інститут економічних реформ» проти України» від 02 червня 2016 року).

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі -ЄСПЛ) свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції вона стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Саме такими є вимоги плюралізму, толерантності та широти поглядів, без яких немає «демократичного суспільства» (рішення у справі «Карпюк та інші проти України» від 06 жовтня 2015 року).

Згідно усталеної практики ЄСПЛ втручання в свободу вираження власних думок та поглядів порушує свободу висловлення думки в трьох випадках: якщо воно здійснено не на підставі закону, якщо воно не переслідує допустимої мети або якщо воно порушує баланс між метою, заради якої здійснено втручання, і свободою вираження думки.

ЄСПЛ також підтвердив, що правдивість оціночних суджень не припускає можливості доказування, і оціночні судження дійсно слід відрізняти від фактів, існування яких може бути підтверджене, та виділив три можливі варіанти фундаменту, на якому можна побудувати свою оцінку: факти, що вважаються загальновідомими; підтвердження висловлювання яким-небудь джерелом; посилання на незалежне дослідження.

Верховний Суд неодноразово висловлював правову позицію, згідно з якою фактичні твердження та оціночні судження є різними поняттями, а розмежовування цих термінів лежить в основі захисту права на честь та гідність як особистих немайнових прав.

За своїм характером судження є розумовим актом, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, що пов'язано з такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів.

Отже, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці ЄСПЛ при тлумаченні положень статті 10 Конвенції.

Суб'єктивні думки і погляди відповідно до національного законодавства України, положень Конвенції, з урахуванням практики ЄСПЛ, не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості, а отже, не можуть вважатися поширенням недостовірної інформації у розумінні статті 277 ЦК України і не підлягають спростуванню.

Чинним законодавством не передбачено можливість притягнення до відповідальності за висловлювання оціночних суджень, тому що вони, як і думки, переконання, судження, критична оцінка певних фактів і недоліків, не можуть бути предметом судового захисту, оскільки, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів, не можуть бути перевірені на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів), а особи, які є публічними фігурами, мають бути толерантними до різкої, навіть некоректної критики.

Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 14 липня 2021 року у справі № 203/360/20, від 25 січня 2023 року у справі № 761/33563/20, від 05 квітня 2023 року у справі № 760/23818/20 та інших.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц вказала на те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

Ураховуючи викладене та беручи до уваги зазначені конституційні положення та вже усталену судову практику міжнародних та національних судів, суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку.

Підставою для втручання у право на свободу вираження поглядів, для задоволення позову про захист гідності та честі фізичної особи, ділової репутації фізичної чи юридичної особи, є сукупність таких обставин: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Одним із основних питань, яке підлягає вирішенню у цій категорії справ, є визначення характеру поширеної інформації та з'ясування, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. При цьому підлягає врахуванню зміст поширеної інформації, її значення для суспільної дискусії, важливість посади, яку обіймає особа, відносно якої поширена інформація, достовірність інформації, наслідки її поширення.

Також судам слід враховувати, що межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкривають свої слова і вчинки для ретельної уваги всього суспільства, повинні це усвідомлювати і мають виявляти більшу терпимість.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що позивач тривалий час є державним та партійним діячем, а тому відповідно межа допустимої критики та обсяги поширення інформації щодо нього є значно ширшими, ніж щодо непублічної особи, оскільки він безпосередньо відіграє важливу роль у житті суспільства та його дії становлять підвищений суспільний інтерес.

Апеляційний суд зауважує, що хоча опублікована відповідачем спірна інформація й містить елементи провокативного характеру, однак її не можна витлумачити як таку, що містить фактичні дані, оскільки вона є оцінкою дій і не містить ствердження про порушення позивачем законодавства чи моральних принципів, а лише дає можливість проаналізувати та сприйняти зміст інформації згідно з власними суб'єктивними переконаннями. З огляду на характер мовно-стилістичних засобів, вказана інформація не може бути витлумачена як така, що містить фактичні дані. За своїм змістом така інформація є не чим іншим, як оціночними судженнями.

Баланс між приватним інтересом щодо захисту репутації позивача та публічним інтересом знати суспільно необхідну інформацію не було порушено. Особа, яка висловлює не факти, а власні погляди, критичні висловлювання, припущення не може бути зобов'язана доводити їх правдивість, оскільки це є порушенням свободи на власну точку зору, що визнається фундаментальною частиною права, захист якого передбачено статтею 10 Конвенції.

Врахувавши зміст спірної інформації, встановлені обставини у справі, зокрема належність позивача до числа публічних осіб, контекст поширеної інформації, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що спірна інформація щодо позивача є не фактичним твердженням, а оціночним судженням відповідача, відображає її суб`єктивні думки засновані на особистому сприйнятті певних подій та їх власній оцінці.

Таким чином, установивши, що вжиті в оскаржуваній публікації відповідачем висловлювання щодо позивача відображають лише власну оцінку реальних подій, висловлену у формі оціночних суджень, критичних зауважень, припущень, а тому не є недостовірною інформацією, що відповідно до ст. 277 ЦК України підлягає спростуванню, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

В апеляційній скарзі позивач вказує на те, що оспорювану інформацію можна перевірити на предмет її правдивості, зокрема, інформацію щодо спонсорства виборчої кампанії позивача, щодо його релігійної приналежності чи місця проживання його та його родини, однак належних, допустимих та достатніх доказів на спростування цих тверджень в ході всього розгляду справи позивач не наддав. Чинне законодавство з 19 квітня 2014 року (дата виключення ч.3 ст.277 ЦК України) не містить презумпції добропорядності і відсутні підстави для застосування конструкції «негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного» при вирішенні спорів про спростування недостовірної інформації. А отже діють загальні правила змагальності цивільного судочинства, за якими сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що вона є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу сама концепція змагальності втрачає сенс.

Отже, суд першої інстанції, правильно застосувавши вищенаведені правові норми та усталену практику ЄСПЛ, надавши належну правову оцінку наданим сторонами доказам, із дотриманням норм процесуального права, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову у зв`язку з тим, що спірна інформація носить характер оціночних суджень, є суб`єктивною думкою відповідача щодо діяльності позивача та не може бути ним спростована.

Враховуючи відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги та відсутність підстав для задоволення заявлених позовних вимог, виходячи з положень ст.141 ЦПК України, понесені позивачем судові витрати на стадії перегляду справи апеляційним судом, компенсації не підлягають.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 07 жовтня 2022 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач: В.В. Соколова

Судді: В.А. Нежура

Н.В. Поліщук

Повний текст постанови складений 13 червня 2023 року.