Справа № 133/1923/21
Провадження № 22-ц/801/1101/2023
Головуючий у суді 1-ї інстанції Кучерук І. М.
Доповідач:Ковальчук О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2023 рокуСправа № 133/1923/21м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Ковальчука О. В.,

суддів: Сала Т. Б., Якименко М.М.,

за участі секретаря Луцишина О. П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області, ухвалене у цій справі 28 березня 2023 року в м. Козятині суддею цього суду Кучерук І.М., дата складання його повного тексту 07 квітня 2023 року,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення коштів. Позов мотивований тим, що 28 березня 2019 року ОСОБА_2 отримав у борг від ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 42 000 доларів США, про що написав того ж дня розписку. Сторонами визначений термін повернення позики до 01 серпня 2019 року та те, якщо до цього терміну ОСОБА_2 не повертає ОСОБА_1 суму позики, він зобов`язується сплатити останньому подвійну грошову суму, а саме 84 000 доларів США. Позивач свої зобов`язання договором виконав, надавши відповідачу вказаний розмір грошових коштів, однак відповідачем умови цього договору не були виконані, станом на 01 серпня 2019 року грошові кошти, отримані за договором позики, ним не повернуті. Відповідно до курсу валют станом на дату подачі позову 1 долар США становив 27,27 грн.

Пославшись на викладені обставини, ОСОБА_1 просив суд стягнути на свою користь із ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 2 290 680 грн.

Рішенням Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 28 березня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із ухваленим рішенням, ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, в апеляційній скарзі просить оскаржуване рішення скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

У поданому на апеляційну скаргу відзиві відповідач зазначив, що оскаржуване рішення вважає законним та обґрунтованим, а тому просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Однак, рішення суду цим вимогам не відповідає, тому апеляційний суд, перевіривши його законність і обґрунтованість у межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з таких підстав.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 28 березня 2019 року отримав у борг від ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 42 000 доларів США, про що написав того ж дня розписку. Сторони погодили термін повернення позики - до 01 серпня 2019 року. Якщо до цього терміну ОСОБА_2 не повертає ОСОБА_1 суму позики, він зобов`язується сплатити останньому подвійну грошову суму, а саме 84 000 доларів США (а. с. 15).

Відповідно до ч. 1 ст. 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 545 ЦК України, якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Частиною 2 ст. 1047 ЦК України встановлено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц вказано, що: «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки».

Згідно зі ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. ч. 1, 2 ст. 192 ЦК України).

Згідно зі ст. 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Відповідно до ч. 1 ст. 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом з тим, ч. 2 ст.533 ЦК України встановлено, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається у гривні за офіційним курсом Національного банку України.

За правилом ч. 3 ст.533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що предметом укладеного між сторонами договору позики були грошові кошти в іноземній валюті, а не гривня та не гривневий еквівалент, тому відсутні підстави для стягнення з відповідача заборгованості у національній валюті - гривні.

З такими висновками суду першої інстанції неможливо погодитись з огляду на таке.

Із матеріалів даної цивільної справи апеляційним судом встановлено, що між сторонами склались правовідносини з позики, оскільки спірна розписка містить факт передачі коштів у борг, доказів на спростування чого відповідачем не надано, зобов`язання повернути у визначений строк суму боргу у розмірі 42 000 доларів США, що еквівалентно на день звернення до суду з позовом 1 145 340 грн., факт власноручного написання її тексту та підписання розписки відповідачем не заперечується, вона знаходиться у позивача, що свідчить про отримання ОСОБА_2 коштів від ОСОБА_1 та про те, що борг не погашено.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц зроблений правовий висновок про те, що суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Верховний Суд у постанові від 01 лютого 2023 року у справі № 753/13246/19 зазначив, що традиційним в доктрині приватного права та судовій практиці є розмежування валюти боргу та валюти платежу як елементів грошового зобов`язання. Валюта боргу - це грошові одиниці, в яких обчислена сума зобов`язання (що дозволяє визначити його ціннісне значення). У свою чергу, під валютою платежу розуміються грошові знаки, які є засобом погашення грошового зобов`язання і в яких повинне здійснюватися його фактичне виконання.

При вирішенні цивільних справ судами враховується стандарт доказування «більшої вірогідності», який зводиться до обґрунтованості вимог позову у разі, коли стороною відповідача не спростовано розмір заборгованості, завлений стороною позивача (постанова Верховного Суду від 25 січня 2023 року у справі № 209/3103/21).

Таким чином, визначення у позові ОСОБА_1 суми, яка підлягає до стягнення з відповідача у гривнях, жодним чином не спростовує ні факту написання відповідачем розписки, ні факту отримання ним грошової суми, ні існуючого обов`язку відповідача по поверненню позики.

З урахуванням наведеного, апеляційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції не встановив справжню правову природу правовідносин сторін, якими підтверджено правовідносини позики і факт передання позивачем відповідачу в позику коштів та не звернув увагу на те, що порядок визначення суми, що підлягає сплаті за зобов`язанням, у розписці конкретно не визначений, внаслідок чого дійшов необґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову у цій частині.

Зважаючи на те, що ОСОБА_1 , реалізуючи право на звернення до суду із урахуванням принципу диспозитивності щодо можливості самостійно визначити позовні вимоги та спосіб захисту порушеного права, звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості у валюті України гривні, а ОСОБА_2 правом на подання відзиву на позовну заяву, у якому він міг би викласти свої заперечення (за наявності) щодо наведеного позивачем розміру заборгованості, з яким він не погоджується, із посиланням на відповідні докази та норми права, не скористався, тому апеляційний суд вважає за необхідне задовільнити саме такі вимоги.

Водночас, апеляційний суд вважає, що позовна вимога про стягнення додатково ще 42 000 доларів США, що еквівалентно на день звернення до суду з позовом 1 145 340 грн., яка обґрунтована невиконанням позичальником зобов`язань за розпискою, задоволенню не підлягає з огляду на таке.

Згідно з ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

За змістом ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Стаття 625 ЦК України передбачає відповідальність за порушення грошового зобов`язання. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо розмір процентів не встановлений договором або законом.

З тексту згаданої вище розписки вбачається, що вона містить вказівку на те, що відповідальність за порушення грошового зобов`язання, а саме за неповернення грошових коштів у термін, зазначений у розписці, передбачена у вигляді «подвоєння боргу», тобто, боржник повинен повернути грошові кошти у сумі, вдвічі більшій від суми, яка була отримана ним в борг, що суперечить положенням ст. 625 ЦК України.

Таким чином, посилання в розписці на те, що у разі невиконання позичальником обов`язку повернути гроші у визначений термін, сума боргу подвоюється, не є ні встановленим штрафом, бо штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання, ні пенею, бо пеня обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ст. 549 ЦК), не свідчить таке положення у розписці також про наявність завдатку, оскільки у фактичних правовідносинах немає ознак такого забезпечення зобов`язання, яке визначено у ст. 570 ЦК, а також немає підстав для висновку, що така вказівка у розписці є домовленістю про встановлення відсотків за користування коштами, оскільки стягнення боргу в подвійному розмірі позивач вважає санкцією за невиконання відповідачем зобов`язання про повернення коштів.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

На підставі викладеного апеляційний суд дійшов висновку, що рішення суду першої інстанції в законній силі залишатись не може та відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

З ч. ч. 1, 2, 6, 7, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до п. п. «в» п. 4 ч. 1 ст. 382 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 161/4985/17 викладено висновок про те, що у разі задоволення позов позивача, звільненого від сплати судового збору, судовий збір стягується з відповідача на користь держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини заявлених до нього позовних вимог, якщо цього відповідача також не звільнено від сплати судового збору.

За таких обставин, у зв`язку з частковим задоволенням позовних вимог та частковим задоволенням вимог апеляційної скарги, відповідно до положень ст. 141, п. п. «в» п. 4 ч. 1 ст. 382 ЦПК України, враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору як інвалід 2 групи, апеляційний суд, вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат пропорційно розміру задоволених позовних вимог, вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір за подачу позовної заяви у розмірі 5 675 грн. та за подачу апеляційної скарги у розмірі 8 512, 50 грн., тобто всього у сумі - 14 187, 50 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382 - 384, 389 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково, рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 28 березня 2023 року скасувати, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП - НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП - НОМЕР_2 ) 1 145 340 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП - НОМЕР_1 ) в дохід держави судові витрати у розмірі 14 187, 50 грн., з яких 5 675 грн. судовий збір за подання позовної заяви та 8 512, 50 грн. судовий збір за подання апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили із дня її прийняття.

Касаційна скарга на постанову може бути подана до Верховного Суду протягом тридцяти днів із дня складання повного тексту постанови.

Головуючий О. В. Ковальчук

Судді : Т. Б. Сало

М. М. Якименко