Справа № 755/6119/23
"29" листопада 2023 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:
головуючого судді Слободянюк А.В.,
за участю секретаря Бовкун М.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про поділ спільного майна подружжя, -
Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, відповідно до якого просить суд визнати право спільної сумісної власності подружжя на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , та в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 за позивачем ОСОБА_1 ; визнати право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 за відповідачем ОСОБА_2 . Мотивуючи свої вимоги, позивач вказує, що 30 серпня 1998 року між сторонами було зареєстровано шлюб, від якого сторони мають двох дітей - ОСОБА_3 , 2004 р.н., та ОСОБА_4 , 2013 р.н. Однак рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 20.07.2020 шлюб між сторонами розірвано. У період зареєстрованого шлюбу подружжям придбано нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 , однак сторони не дійшли згоди щодо поділу спільно набутого майна, що є підставою звернення позивача з даним позовом до суду.
Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 04.07.2023 відкрито провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про поділ спільного майна подружжя та постановлено розгляд справи проводити у порядку загального позовного провадження з викликом сторін.
Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 26.07.2023 задоволено клопотання позивача ОСОБА_1 , витребувано у КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації» додаткові докази.
Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 17.10.2023 підготовче провадження у справі закрито, справу призначено до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні за участю сторін.
В судове засідання позивач не з`явився, подав через канцелярії суду заяву, в якій справу просив розглядати за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. У разі неявки відповідача не заперечував проти заочного ухвалення рішення.
Відповідач в судове засідання не з`явилась, без повідомлення суду причин, про день та час розгляду справи відповідача повідомлено своєчасно та належним чином, про причини неявки суду не повідомила, правом на подання відзиву не скористалася.
Частиною 8 статті 178 ЦПК України встановлено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Враховуючи, що відповідачем ОСОБА_2 ухвала суду про відкриття провадження з пропозицією надати відзив на позов отримана 19.07.2023, то суд вважає, що відзив нею не подано у встановлений судом строк без поважних причин.
Виходячи з викладеного, а також враховуючи положення ст.130 ЦПК України, суд вважає, що відповідач належним чином повідомлений про дату та час судового розгляду справи, отже суд, з урахуванням положень ч.4 ст. 280 ЦПК України, за згодою позивача розглядає справу в заочному порядку.
У зв`язку з неявкою у судове засідання усіх учасників справи фіксування судового засідання звукозаписувальним технічним засобом не здійснюється відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України.
Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши зібрані по справі докази у їх сукупності, суд приходить до наступного.
Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України, право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до частини 3 статті 368 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно положення 63 Сімейного кодексу України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Положенням статті 370 Цивільного кодексу України визначено право співвласників на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або судом.
Цивільний кодекс України регулює відносини, що складаються між співвласниками стосовно майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, визначаючи порядок володіння, користування та розпорядження таким майном, що визначає зміст права спільної сумісної власності. Хоча при праві спільної сумісної власності розмір частки кожного з співвласників не визначений, це не позбавляє можливості кожного з них права на виділ частки з майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, у натурі.
Частиною першою статті 372 Цивільного кодексу України визначено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними.
Судом встановлено, що 30.08.1998 між сторонами було зареєстровано шлюб, від якого сторони мають спільних дітей - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджено свідоцтвом про шлюб, виданим Центральним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з державним Центром розвитку сім`ї від 28.08.2007, актовий запис №1279, та свідоцтвами про народження, виданими: Відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві 03.06.2004, актовий запис №1341, Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві 13.07.2013, актовий запис №1887 відповідно. (а. с. 7,8,9).
В період зареєстрованого 30.08.1998 шлюбу на підставі Договору купівлі-продажу квартири від 24.12.2010, зареєстрованого в реєстрі за №4270, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , сторонами придбано квартиру АДРЕСА_1 . Рішення про державну реєстрацію право власності на вказану квартиру зареєстровано за ОСОБА_2 від 20.01.2011, що підтверджено інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №324066785 від 26.02.2023. (а. с. 20, 67-68).
Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 20.07.2020 у справі №755/246/20 розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований 30.08.1998 Центральним відділом державної реєстрації шлюбів Головного територіального управління юстиції у місті Києві, актовий запис №1279 (а. с. 18).

За даними Довідки про оціночну вартість об`єкта нерухомого майна від 23.03.2023 № 201-05678421 з Єдиної бази даних звітів про оцінку, ринкова вартість однокімнатної квартири, загальною площею 33,60 кв. м, житловою площею 19,00 кв. м за адресою: АДРЕСА_2 становить 1 406611,20 грн. (а. с. 10-12).

Відповідно до ч. 2 ст. 372 Цивільного кодексу України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення

Відповідно до статті 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У частині першій статті 61 Сімейного кодексу України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Згідно з статтею 63 Сімейного кодексу України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 Сімейного кодексу України).

При цьому у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).

У пунктах 22-24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" судам роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання.

Як убачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 просить суд в порядку поділу спільного майна подружжя визнати право спільної сумісної власності подружжя на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ; визнати право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 за позивачем ОСОБА_1 ; визнати право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 за відповідачем ОСОБА_2 , з підстав набуття сторонами спірного нерухомого майна за час зареєстрованого шлюбу, яке є спільно нажитим майном подружжя, що підлягає поділу у встановленому законом порядку.

Згідно із ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 77-80 Цивільного процесуального кодексу України.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Цивільного процесуального кодексу України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Таким чином, належними вважатимуться докази, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення сторін або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Вони мають належати до складу підстав позову або підстав заперечень проти нього і характеризуватися значущістю для визначення спірних правовідносин та зумовленістю цих фактів нормами матеріального права.

Відповідно до частини першої статті 13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Аналізуючи наявні в матеріалах справи докази, керуючись сімейним законодавством України, діючим на час виникнення спірних правовідносин, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для здійснення заявленого позивачем поділу шляхом визнання за позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 права власності по 1/2 частині кожному квартири АДРЕСА_1 , - оскільки судом встановлено, що спірне нерухоме майно набуто у власність сторонами у період зареєстрованого шлюбу за спільні кошти подружжя, є спільною сумісною власністю подружжя, за відсутності доказів протилежного, тому правовий режим спільного майна подружжя на спірне нерухоме майно надає право поділу такого майна між подружжям.

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про поділ спільного майна подружжя є обґрунтованим та підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 60, 61, 65, 69-71 Сімейного кодексу України, Постановою Пленуму Верховного суду України від 21.12.2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", ст. ст. 325, 372 Цивільного кодексу України, ст. ст. 2, 4, 6-13, 82, 89, 133, 137, ч.2 ст. 247, ст. ст. 258, 259, 263-265, 268, 272, 273, 279, 352, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

у х в а л и в:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про поділ спільного майна подружжя - задовольнити.

Визнати спільною сумісною власністю квартиру АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

Відповідно до положень ч. 1 ст. 354 Цивільного процесуального кодексу України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Заочне рішення може бути переглянуте Дніпровським районним судом м. Києва за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення (ст. 284 ЦПК України).

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя А.В. Слободянюк