Справа № 131/519/23
Провадження № 2/131/258/2023
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.06.2023 м. Іллінці

Іллінецький районний суд Вінницької області в складі:

головуючого судді Олексієнка О.Ю.,

за участю секретаря судових засідань Болотової Л.В.,

розглянувши у підготовчому судовому засіданні в м. Іллінці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/2 частку спільного майна подружжя,-

учасники провадження:

представник позивача ОСОБА_3

представник відповідача ОСОБА_4

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2023 року позивач звернулася до Іллінецького районного суду з вказаним позовом. Свій позов мотивує тим, що 22 вересня 2002 року виконавчим комітетом Леухівської сільської ради Іллінецького району Вінницької області між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб, актовий запис №4.

Рішенням Іллінецького районного суду Вінницької області від 19.01.2021 року по справі № 131/1421 /20, шлюб між сторонами було розірвано.

За період перебування у зареєстрованому шлюбі, сторонами за спільні сумісно нажиті грошові кошти було придбано наступне майно:

Житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, загальною площею 86.9 кв. м., за адресою: АДРЕСА_1 та земельна ділянка кадастровий номер :03:001:0110, реєстраційний номер 212, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,25 га.

Вищезазначене нерухоме майно є спільним сумісним майном подружжя.

Згоди про добровільний поділ майна між сторонами не досягнуто. Відповідач відмовляється поділити спільно набуте майно, тому ОСОБА_1 змушена звертатися з цим позовом до суду за захистом своїх законних прав та інтересів.

Ухвалою Іллінецького районного суду Вінницької області від 27 квітня 2023 року у даній справі було відкрито провадження.

В ході підготовчого судового засідання сторони подали клопотання про розгляд справи за їх відсутності.

Представник позивача ОСОБА_3 позов підтримав з підстав викладених в ньому, просив суд його задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_5 в своїй заяві вказала, що позовну заяву визнає, не заперечує щодо задоволення позову в підготовчому судовому засіданні, просить відмовити в стягненні витрат на правову допомогу та судового збору, оскільки сума витрат, заявлена до стягнення не є співрозмірною зі складністю справи.

Враховуючи зазначені вище положення, а також те, що сторони скористались своїм правом, врегульованим ч. 3 ст. 211 ЦПК України, заявляти клопотання про розгляд справи за їх відсутності, суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи та проводить його в даному підготовчому засіданні на підставі доказів наявних у справі.

Згідно з ч. ч. 3-4 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

Вивчивши та дослідивши матеріали справи, давши оцінку зібраним доказам, суд приходить до висновку про можливість ухвалення рішення в підготовчому судовому засіданні та задоволення позову з таких підстав.

Судом установлено, що згідно рішення Іллінецького районного суду Вінницької області від 19 січня 2021 року, шлюб між сторонами розірвано (а.с. 11).

Згідно договору купівлі-продажу житлового будинку № 1592 від 05.09.2012 року (а.с. 17-18), договору купівлі-продажу земельної ділянки №1593 від 05.09.2012 (а.с. 20-21) та інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта №328134744, від 05.04.2023 року (а.с.12-16), за період перебування у зареєстрованому шлюбі, сторонами за спільні сумісно нажиті грошові кошти було придбано наступне майно: житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, загальною площею 86.9 кв. м., за адресою: АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 212 та земельна ділянка кадастровий номер :03:001:0110, реєстраційний номер 212, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,25 га.

Статтею 60 Сімейного кодексу України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За нормами сімейного законодавства, умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя (ч. 3 ст. 61 та ч. 4 ст. 65 Сімейного кодексу України).

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 Сімейного кодексу України та статтею 372 Цивільного кодексу України.

Відповідно до статті 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно з п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу.

Пунктом 22 вказаної Постанови Пленуму встановлено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України, а відповідно до п. 24 та п. 25 Постанови, до складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Вирішуючи спір між колишнім подружжям про поділ майна, суд встановлює: 1) обсяг спільного майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства - ним є будинок та комплекс будівель та споруд; 2) з`ясовує джерело та час його придбання, - майно придбане в період наявних офіційно зареєстрованих шлюбних відносин.

Таким чином, враховуючи вищенаведені положення закону, суд приходить до висновку, що житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, загальною площею 86.9 кв. м., за адресою: АДРЕСА_1 та земельна ділянка кадастровий номер :03:001:0110, реєстраційний номер 212, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,25 га, які зареєстровані за відповідачем ОСОБА_2 на праві власності, є об`єктами спільної сумісної власності подружжя, а тому підлягають розподілу.

За змістом ч. 1 та ч. 2 ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення.

Частиною 1 ст. 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Таким чином, частки майна дружини та чоловіка при поділі майна, що є їх спільною сумісною власністю, є рівними.

Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК (п. 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»).

За змістом ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Таким чином, враховуючи, що житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, загальною площею 86.9 кв. м., за адресою: АДРЕСА_1 та земельна ділянка кадастровий номер :03:001:0110, реєстраційний номер 212, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,25 га, є об`єктами спільної сумісної власності подружжя, доказів про наявність підстав для відступлення від засад рівності часток подружжя стороною відповідача не надано, а тому, суд дійшов висновку про його поділ між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, по 1/2 частині.

Відповідно до ч.2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частиною 3 ст. 137 ЦПК України встановлено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Суду при визначенні розміру компенсації слід ураховувати (а сторонам доводити) співмірність витрат на оплату послуг адвоката із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч.4 ст. 137 ЦПК України).

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року, у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

На підтвердження розміру понесених витрат на правову допомогу представником позивача Покоєвич А.О. надано: копію договору про надання професійної правничої допомоги від 05 квітня 2023 року; копію квитанції до прибуткового касового ордера, від 05 квітня 2023 року; детальний розрахунок витрат на правову допомогу за Договором про надання правової допомоги, від 05 квітня 2023 року за надану їй професійну правничу допомогу 15 000 грн. (а.с. 34-36).

Враховуючи те, що позов ОСОБА_1 задоволено, а нею по справі понесено судові витрати у вигляді витрат на професійну правничу допомогу, що підтверджується належними, допустимими та достовірними доказами, вимоги представника позивача про стягнення цих витрат є обґрунтованими.

Разом із тим, розмір витрат на правничу допомогу, визначений представником позивача: 15 000 грн., хоча і є документально обґрунтованим, однак не відповідає критерію розумної необхідності таких витрат та становить надмірний тягар для відповідача, що суперечить принципу розподілу судових витрат.

Таким чином, враховуючи складність справи та виконані роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, апеляційний суд дійшов висновку про необхідність зменшити їх розмір та стягнути з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 10 000 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Крім того, враховуючи положення п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 2187,80 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 15, 16, 372, 377 ЦК України, ст. ст. 60, 61, 63, 65, 69-72 СК України, ст. ст. 40, 81, 89, 120 ЗК України, Постановою Пленуму Верховного суду України № 7 від 16.04.2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» та Постановою Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», ст. ст. 5, 10, 81, 141, 258-259, 265, 268, 270, 354 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву задовольнити.

Визнати право приватної власності ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 ; паспорт серія НОМЕР_1 ; РНОКПП: НОМЕР_2 ; адреса місця реєстрації: АДРЕСА_2 ) на 1/2 частину спільного сумісного майна подружжя:

- Житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, загальною площею 86.9 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 212; підстава внесення запису: Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 57131298 від 17.03.2021, Договір купівлі-продажу житлового будинку № 1592 від 05.09.2012 року.

- Земельна ділянка кадастровий номер :03:001:0110, реєстраційний номер 212, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,25 га.; підстава внесення запису: Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 57131298 від 17.03.2021, Договір купівлі-продажу житлового будинку № 1592 від 05.09.2012 року.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ; паспорт серія НОМЕР_3 ; РНОКПП: НОМЕР_4 ; адреса місця реєстрації: АДРЕСА_3 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; паспорт серія НОМЕР_1 ; РНОКПП: НОМЕР_2 ; адреса місця реєстрації: АДРЕСА_2 ) сплачений судовий збір у розмірі 2 187,80 гривень за майнову позовну вимогу та понесені витрати на правову допомогу у розмірі 10 000 гривень за Договором про надання правової допомоги від 05 квітня 2023 року.

Відповідно до ст. 354 ЦПК України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення може бути оскаржене до Вінницького апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Головуючий: