Провадження № 2/761/4876/2023
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 травня 2023 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді: Саадулаєва А.І.,

за участю секретаря: Корнійчук Є.Т.,

від позивача: ОСОБА_1 , представник ОСОБА_2 ,

від відповідача2: представник ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

До Шевченківського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява.

Предметом позову є визнання ОСОБА_4 та ОСОБА_5 такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 17.10.2022 року відкрито провадження у справі.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з червня 2008 року відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_6 не проживають разом із позивачкою в квартирі АДРЕСА_1 . Разом з тим, будучі донькою та онукою позивача, відповідачі відмовилися від спілкування із матір`ю та бабусею і вже більше 2 років взагалі не тримають зв`язку. На даний момент відповідачі проживають окремо від позивача, вже більше ніж 12 місяців, які потрібно за законом, як підстави для можливості вважити останніх такими, що втратили право на користування житлом. Позивачка вважає, що перебування Відповідачів зареєстрованими у її житлі порушує її права. Виникають проблеми зі сплатою надмірних комунальних послуг, які нараховуються щомісячно на кількість зареєстрованих у кімнаті осіб, перешкоджають в повному обсязі розпоряджатися своїм майном. Відповідачі створюють ОСОБА_7 незручності та заважають повноцінно користуватися вказаним житлом. У зв`язку з чим, позивач просить визнати ОСОБА_4 та ОСОБА_8 такими, що втратили право користування житловим приміщенням та зняти їх з реєстраційного обліку. При цьому позивач посилається на наступні норми законодавства, а саме: ст. 41 Конституції України; ст.ст. 317, 319, 321, 383, 391, 405 ЦК України; 150 ЖК Української РСР.

Від відповідача-2 до суду надійшов відзив, в якому просила відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на те, що твердження про те, що відповідач не проживає за місцем реєстрації не підтверджені доказами. Складений акт, що наданий позивачем, не може слугувати безумовною підставою для визнання відповідача такою, що втратила право користування приміщенням, не може братись до уваги та не є доказом не проживання відповідача за зареєстрованою адресою. Вказана квартира є єдиним зареєстрованим місцем проживання відповідача, відповідач не має у власності іншого житла.

Відповідач-1 правом на подання відзиву не скористалась.

В судовому засіданні, яке відбулось 31.05.2023 року, позивач та її представник позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити з підстав викладених у позові.

В судовому засіданні, яке відбулось 31.05.2023 року, представник відповідача-2 заперечив проти задоволення позовних вимог в повному обсязі посилаючись на обставини викладені у відзиві.

В судове засідання, яке відбулось 31.05.2023 року, відповідач-1 не з`явилась, про місце, дату та час розгляду справи повідомлялась належним чином.

Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею (ч.1 ст. 223 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 247 ЦПК України, здійснювалося фіксування судового засідання технічним засобом.

Суд, заслухавши позивача та представника позивача, представника відповідача-2, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом, відповідно до Листа Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації від 07.09.2021 № 109.109/Б-860 за адресою: АДРЕСА_2 , зареєстровані ОСОБА_4 , ОСОБА_1 та ОСОБА_6 .

Згідно з копією єдиного відомчого Ордеру № 46 на житлове приміщення від 11.03.2016р., який виданий ОСОБА_1 та якій дозволяється зайняти зазначене житлове приміщення разом із ОСОБА_4 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 .

Відповідно до копії акта від 07.09.2022 року з червня 2008 року ОСОБА_4 та ОСОБА_6 не проживають разом із ОСОБА_1 в квартирі АДРЕСА_1 .

Відповідно до ст. 41 Конституції України право власності є непорушним. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

За змістом права власності, визначеного ст. 317 ЦК України, право власності - це право володіння, користування і розпорядження майном.

Згідно ст. 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд і має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

У відповідності до ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно ст. 383 Цивільного кодексу України та ст. 150 Житлового кодексу Української PCP громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей, і мають право розпоряджатись цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

В силу ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Також, в силу ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», громадянин України зобов`язаний протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання проводиться за рішенням суду. Однією з підстав зняття з реєстрації є позбавлення права користування жилим приміщенням.

Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Як на підставу та обґрунтування позову ОСОБА_1 посилається на те, що реєстрація відповідачів за адресою: АДРЕСА_2 , порушує її права власності, проте, не надала до суду доказів права власності, на вищевказану квартиру.

Крім того, суд звертає увагу, що як вбачається із копії єдиного відомчого Ордеру №46 на житлове приміщення виданий 11.03.2016р., житлове приміщення надано у користування ОСОБА_1 та складу її сім`ї до якого входять відповідачі, які вписані у даний ордер.

Оцінюючи, як доказ наданий позивачем акт від 07.09.2022 року, суд вважає його неналежним і недопустимим доказом, з огляду на те, що в судовому засіданні позивач повідомила, що ОСОБА_5 періодично проживала за адресою: АДРЕСА_2 , у період з червня 2008 року по 07.09.2022 року, у зв`язку із чим, суд відхиляє даний доказ.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони.

За нормами ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України).

Відповідно до п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, зважаючи на встановлені під час розгляду справи обставини, з урахуванням вищевикладеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах закону, обставини справи не підтверджені певними засобами доказування, а тому позовну заяву необхідно залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 259, 265, 268, 273, 353-355 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням - залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано, або після перегляду рішення в апеляційному порядку, якщо його не скасовано.

Суддя: