Дата документу 07.06.2023
Справа № 501/3575/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 червня 2023 року Іллічівський міський суд Одеської області в складі:

головуючої судді Петрюченко М.І.,

за участю секретаря судового засідання Тейбаш Н.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Чорноморську Одеської області цивільну справу за

позовом Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області

до

відповідачів

1 відділу державної реєстрації прав на нерухоме майно управління державної реєстрації прав та правового забезпечення

2 ОСОБА_1 ,

3 ОСОБА_2

предмет та підстави позову: про визнання спадщини відумерлою, виселення відповідачів без надання іншого житлового приміщення

В С Т А Н О В И В:

І. Виклад позиції позивача та заперечень відповідача.

Представник Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області 12.12.2022 звернувся до суду з позовом до відділу державної реєстрації прав на нерухоме майно управління державної реєстрації прав та правового забезпечення, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання спадщини відумерлою, виселення відповідачів без надання іншого житлового приміщення, згідно якого просить суд:

- визнати спадщину, яка відкрилась ІНФОРМАЦІЯ_1 після смерті ОСОБА_3 , відумерлою;

- передати квартиру АДРЕСА_1 , яка раніше належала померлій ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 17.12.2012 №2-1400, як відумерлу спадщину Чорноморській міській раді Одеського району Одеської області;

- передати квартиру АДРЕСА_2 , яка раніше належала померлій ОСОБА_3 , частка на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 18.12.2012 №1-761 та частки на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 18.12.2012 №2-1407, як відумерлу спадщину Чорноморській міській раді Одеського району Одеської області;

- виселити без надання іншого житлового приміщення ОСОБА_1 , ОСОБА_2 з неправомірно займаної квартири, яка знаходится за адресою: АДРЕСА_3 .

Позов обґрунтовано тим, що ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

На день її смерті ОСОБА_3 належали квартири, розташовані за адресами: АДРЕСА_4 та АДРЕСА_3 .

Спадкоємців, які б звернулись із заявами про прийняття спадщини не має.

Квартира АДРЕСА_1 зачинена робітниками поліції, в квартирі ніхто не мешкає, плата за комунальні послуги не сплачуються, майнові вимоги ніким до покійної не заявлялись.

Позивач стверджує, що в квартирі АДРЕСА_2 без належних правових підстав мешкають ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

На підставі викладеного, представник позивача звернувся до суду з відповідним позовом.

Відповідачі відзиву на позов не надали.

ІІ. Інші процесуальні дії у справі.

Ухвалою судді Іллічівського міського суду Одеської області Петрюченко М.І. від 23.12.2022 прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі (а.с.24-25).

Ухвалою Іллічівського міського суду від 09.03.2023 закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до судового розгляду по суті (а.с.37-38).

Ухвалою Іллічівського міського суду від 03.05.2023 витребувано докази (а.с.49-50).

ІІІ. Фактичні обставини, встановлені Судом та зміст спірних правовідносин.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копіями свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 (а.с.5), відповіді Чорноморського відділу реєстрації актів цивільного стану в Одеському районі Одеської області від 26.11.2021 №4351/57-18 (а.с.6).

На день смерті померлій ОСОБА_3 належали квартири, розташовані за адресами: АДРЕСА_4 та АДРЕСА_3 , що підтверджується копією відповіді КП «Бюро технічного інвентаризації від 15.11.2021 №А-116 (а.с.7), інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 22.11.2022 (а.с.9-10).

Квартира АДРЕСА_1 зачинена робітниками поліції, в квартирі ніхто не мешкає, плата за комунальні послуги не сплачуються, що підтверджується копією акту від 01.12.2022, складеного начальником ЖЕУ №1 (а.с.12), відповіддю КП «Міського управління житлово - комунального господарства» Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області від 06.12.2022 №744 (а.с.11).

Квартира АДРЕСА_1 належала померлій ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 17.12.2012 №2-1400.

Квартира АДРЕСА_2 належала померлій ОСОБА_3 , частка на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 18.12.2012 №1-761 та частки на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 18.12.2012 №2-1407.

Спадкоємців, які б звернулись із заявами про прийняття спадщини не має, що підтверджується відповіддю Чорноморської державної нотаріальної контори від 17.05.2023 №542/01-16.

В копії акту від 01.12.2022, складеного сусідами та засвідченого начальником ЖЕУ №4 вказано, що в квартирі АДРЕСА_5 мешкають ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а.с.13).

ІV. Оцінка Суду.

Відповідно до ст.1220 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.

Згідно із ст.1222 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті на життя спадкодавця і народженні живими після відкриття спадщини.

Відповідно до ст.1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ст.1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого ст.1270 ЦК України, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.

Згідно зі ст.1277 ЦК України, у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою.

Заява про визнання спадщини відумерлою подається після спливу одного року з часу відкриття спадщини.

Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини.

Територіальна громада, яка стала власником відумерлою майна, зобов`язана задовольнити вимоги кредиторів спадкодавця, що заявлені відповідно до статті 1231 цього Кодексу.

Спадщина, не прийнята спадкоємцями, охороняється до визнання її відумерлою відповідно до статті 1283 цього Кодексу.

Відповідно до ст.334 ЦПК України, заява про визнання спадщини відумерлою у випадках, встановлених Цивільним кодексом України, подається до суду за місцем відкриття спадщини або за місцезнаходженням нерухомого майна, що входить до складу спадщини.

Відповідно до статті 335 ЦПК України, у заяві про визнання спадщини відумерлою мають бути зазначені відомості про час і місце відкриття спадщини, про майно, що становить спадщину, а також докази, які свідчать про належність цього майна спадкодавцю, про відсутність спадкоємців за заповітом і за законом, або про усунення їх від права на спадкування, або про неприйняття ними спадщини, або про відмову від її прийняття.

Відповідно до ст.338 ЦПК України, суд, встановивши, що спадкоємці за заповітом і за законом відсутні або спадкоємці усунені від права на спадкування, або спадкоємці не прийняли спадщину чи відмовилися від її прийняття, ухвалює рішення про визнання спадщини відумерлою та про передачу її територіальній громаді відповідно до закону.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що до органу місцевого самоврядування може переходити спадкове майно в силу закону, хоча орган місцевого самоврядування не є спадкоємцем ані за законом, ані за заповітом. Частина перша статті 1277 ЦК України передбачає обов`язок, а не право органу місцевого самоврядування подати відповідну заяву до суду.

Тобто, спадкове майно, яке залишилось без визначеного законом правонаступника (спадкоємця), повинно перейти у власність до певного суб`єкта цивільних правовідносин, і в конкретних обставинах справи, за допомогою правового механізму визнання спадщини відумерлою, суд забезпечує перехід такого права до органу місцевого самоврядування.

Судом з`ясовано, що спадкоємці до майна покійної ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 відсутні. З моменту відкриття спадщини минуло більше одного року, спадкове майно має всі ознаки відумерлої спадщини.

Відтак вимоги в частині визнання спадщини, яка відкрилась ІНФОРМАЦІЯ_1 після смерті ОСОБА_3 , відумерлою та передачі нерухомого майна, як відумерлу спадщину Чорноморській міській раді Одеського району Одеської області підлягають задоволенню.

Щодо виселення відповідача-2 та відповідача-2, суд керується наступним.

Частиною четвертою статті 9 ЖК УРСР визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

За правилами частини першої статті 109 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом.

У розумінні приписів статті 16 ЦК України виселення як спосіб захисту є припиненням дії, яка порушує право позивача. У вимірі спірних правовідносин суд зауважує, що позивач фактично звернувся з негаторним позовом, у якому просить усунути перешкоди у реалізації його прав власника спірної квартири.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03.04.2019 у справі №924/1220/17 (провадження №12-26гс19) вказала на те, що звернутися з негаторним позовом може власник або титульний володілець, у якого знаходиться річ, щодо якої відповідач ускладнює здійснення повноважень користування або розпорядження, а відповідачем - лише та особа, яка перешкоджає позивачеві у здійсненні його законного права користування чи розпорядження річчю.

З наведеного слідує, що передумовою подання негаторного позову є триваючий характер правопорушення і наявність його в момент подання позову.

Суд звертає увагу на те, що об`єктом судового захисту є саме порушене право. У свою чергу, встановлення відсутності порушеного права є підставою для відмови у позові.

Разом з тим, статтею 810 ЦК України встановлено, що за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату. Підстави, умови, порядок укладення та припинення договору найму житла, що є об`єктом права державної або комунальної власності, встановлюються законом.

Відповідно до статті 811 ЦК України договір найму житла укладається в письмовій формі.

Згідно із статтею 821 ЦК України договір найму житла укладається на строк, встановлений договором. Якщо у договорі строк не встановлений, договір вважається укладеним на п`ять років.

Статтею 764 ЦК України встановлено, що якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, то за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.

Відповідно до статті 814 ЦК України у разі зміни власника житла, переданого у найм, до нового власника переходять права та обов`язки наймодавця.

Звернувшись до суду з позовом, позивач пов`язуває виселення тільки з тією підставою, що право власності на спірне нерухоме майно перейшло до територіальної громади. Проте за виниклих правовідносин зміна власника не тягне за собою безумовну підставу для виселення наймачів, відповідно до положень статті 814 ЦК України.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

З урахуванням наведених вище гарантій, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

У постанові Великої Палати Верховного Суду України від 21.08.2019 року у справі № 569/4373/16-ц Верховний Суд України прийшов до наступного висновку - Велика Палата Верховного Суду вважає, що не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ.

Суд установив, що копією акту від 01.12.2022, складеного сусідами та засвідченого начальником ЖЕУ №4 підтверджується, що станом на день складення акту в квартирі АДРЕСА_5 проживають ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а.с.13).

Матеріали справи не містять відомостей щодо обставин вселення відповідачів у спірну квартиру, наявності (відсутності) згоди ОСОБА_3 , як власника нерухомого майна на вселення відповідачів у спірну квартиру, ступінь родинного зв`язку відповідачів з померлою, тривалості проживання відповідачів у спірній квартирі, тощо.

Також, до позову не надано доказів того, що за життя ОСОБА_3 ставила питання про виселення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Ураховуючи те, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 продовжують користуватися спірним майном після смерті ОСОБА_3 , до нового власника майна, а саме до Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області перейшли всі права та обов`язки наймодавця, відсутні підстави для виселення наймачів із спірної квартири.

Тобто набувач за певної обачності мав реальну можливість дізнатися про обтяження будинку у вигляді права користування відповідачами даним житловим приміщенням.

Таким чином, позивач міг передбачити характер та вагу обтяження його майбутньої нерухомості і або відмовитись від прийняття даного нерухомого майна, або прийняти його з відповідним обтяженням та врегулювати відносини із відповідачами 3 та 4, як особами, які проживають в даному житловому приміщенні.

На підставі вищевикладеного суд приходить до висновку, що позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають, оскільки як вже зазначалось вище обраний позивачем спосіб захисту не є пропорційним засобом захисту його порушеного права, як власника квартири і має наслідком позбавлення відповідачів їх конституційного права на житло.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду України. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

З огляду на викладене вище, приймаючи до уваги фактичні обставини справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для надання оцінки решті доводів, наведених сторонами по справі в обґрунтування власних правових позицій, оскільки їх дослідження судом у будь-якому випадку не матиме наслідком спростування висновків, до яких суд дійшов по тексту рішення вище щодо суті позовних вимог.

З цих підстав, керуючись ст.ст.2, 5, 10-13, 18, 141, 158, 258-259, 263 Цивільного-процесуального кодексу України, Суд

УХВАЛИВ:

Позов Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області до відділу державної реєстрації прав на нерухоме майно управління державної реєстрації прав та правового забезпечення, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання спадщини відумерлою, виселення відповідачів без надання іншого житлового приміщення задовольнити частково.

Визнати спадщину, яка відкрилась ІНФОРМАЦІЯ_1 після смерті ОСОБА_3 , відумерлою.

Передати квартиру АДРЕСА_1 , яка раніше належала померлій ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 17.12.2012 №2-1400, як відумерлу спадщину Чорноморській міській раді Одеського району Одеської області.

Передати квартиру АДРЕСА_2 , яка раніше належала померлій ОСОБА_3 ( частка на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 18.12.2012 №1-761 та частки на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 18.12.2012 №2-1407), як відумерлу спадщину Чорноморській міській раді Одеського району Одеської області.

В задоволенні решти вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Суддя Іллічівського міського суду

Одеської області М.І.Петрюченко