ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«12» грудня 2023 року

м. Харків

справа № 638/10944/23

провадження № 22ц/818/2359/23

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів - Пилипчук Н.П,, Яцини В.Б.

учасники справи:

позивачка - ОСОБА_1 , представниця позивачки - ОСОБА_2

відповідач - ОСОБА_3 , представник відповідача - ОСОБА_4

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 02 жовтня 2023 року в складі судді Штих Т.В.

в с т а н о в и в:

У серпні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання сина, який продовжує навчання.

Позовна заява мотивована тим, що вона перебувала у шлюбі з ОСОБА_3 з 22 жовтня 1999 року, який розірвано рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 24 квітня 2019 року.

Від шлюбу вони мають синів ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Після розірвання шлюбу сини проживають з нею. Син ОСОБА_6 переведений на другий курс Харківського національного університету радіоелектроніки.

Вказала, що відповідач з серпня 2021 року не бере участі в утриманні сина. Угода про сплату аліментів між ними не укладалась. Вона зверталась до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів на утримання сина, коли той був неповнолітнім, однак аліменти так і не отримала. Вона має інвалідність другої групи та зі своїх доходів не може повністю забезпечити повноцінне навчання та утримання сина.

Зазначила, що відповідач іншим особам аліменти не сплачує, матеріальну допомогу на утримання сина надавати може, оскільки керує компанією Товариство з обмеженою відповідальністю «ЛД Харків» та отримує інші доходи.

Просила стягнути з ОСОБА_3 на її користь на утримання повнолітнього сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , аліменти в розмірі частини від усіх видів його заробітку до досягнення ним 23 років за умови, що він буде продовжувати навчання; стягнути з відповідача суму аліментів у межах платежу за один місяць.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 02 жовтня 2023 року позов ОСОБА_1 - задоволено; стягнуто з ОСОБА_3 на її користь аліменти на утримання сина, що продовжує навчання, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі від усіх видів заробітку, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 29 серпня 2023 року до закінчення ним навчання, але не більше як до досягнення ним 23 років; стягнуто з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір в сумі 1 073,60 грн, допущено негайне виконання рішення суду в межах одного місяця.

На вказане рішення суду ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду - скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення постановлено з порушенням правил підсудності, оскільки позивачка зареєстрована у Київському районі м. Харкова, а фактично зараз разом з сином перебуває у Німеччині. Він зареєстрований як внутрішньо переміщена особа у м. Кам`янець-Подільський Хмельницької області. Підстав для звернення до Дзержинського районного суду м. Харкова, який позивачка помилково назвала Шевченківським, немає. Син сторін ОСОБА_6 є повнолітнім. Він має право розпоряджатися аліментами на свій розсуд, однак не залучений до участі у справі. Його думку не вислухано. Судом не враховано, що він перебуває у другому шлюбі, від якого має дочку, 2021 року народження. Його дружина перебуває у декретній відпустці на його утриманні. Між ним та дружиною укладено договір, за яким він зобов`язаний сплачувати на утримання дитини 1/6 від усіх видів доходів, отже сума аліментів на двох дітей не повинна перевищувати 1/3 частину його доходів, тобто по 1/6 на дитину, що відповідатиме вимогам частини 5 статті 183 СК України. Суд не з`ясував, чи потребує син грошового забезпечення для навчання та в якому розмірі, чи надає йому утримання його мати, чи проживають вони з позивачкою в Німеччині разом, чи ні.

19 листопада 2023 року за допомогою системи «Електронний суд» ОСОБА_1 через представника подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просила залишити її без задоволення, а рішення суду - без змін, стягнути з ОСОБА_3 судові витрати, понесені у зв`язку з розглядом справи у апеляційній інстанції. Вказала, що відповідач повернувся до м. Харкова ще навесні 2023 року. Доказів того, що вони з сином постійно проживають у Німеччині, відповідач не надав. Вони проживають у м. Харкові, де у серпні 2022 року підписали договір з навчальним закладом, а у 2023 році вона отримала пенсійне посвідчення. У суді першої інстанції відповідач про порушення підсудності не заявляв, не надавав доказів щодо цього. Надані відповідачем разом з апеляційною скаргою докази не повинні прийматися судом, оскільки не подані до суду першої інстанції, та жодних обґрунтувань з цього приводу відповідач не навів. Перебування на утриманні відповідача його дружини також не підтверджено доказами. Договір про утримання дочки укладено через два тижні після ухвалення оскаржуваного рішення суду. Цей договір також укладено у м. Харкові, що спростовує посилання відповідача на його проживання у Хмельницькій області. Відповідач визнав, що він працевлаштований, отримує заробітну плату, має у власності рухоме та нерухоме майно, не надав доказів неможливості сплачувати аліменти та не заперечував проти їх розміру. Доводи щодо незалучення до участі у справі сина не ґрунтуються на вимогах закону. У суді першої інстанції відповідач покладався на розсуд суду. Орієнтовно нею понесені судові витрати у розмірі 9 000,00 грн, докази чого будуть надані протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.

20 листопада 2023 року за допомогою системи «Електронний суд» ОСОБА_3 подав до суду клопотання про залучення додаткового доказу - довідки від 21 березня 2022 року про посвідку на проживання у Німеччині № НОМЕР_1 на ОСОБА_7 та її переклад, якої не було у нього в розпорядженні раніше.

Зазначене клопотання судова колегія вважає за необхідне залишити без задоволення в силу вимог частини 3 статті 367 ЦПК України, оскільки поважних причин неподання доказів до суду першої інстанції не наведено. З цієї ж підстави судова колегія не приймає всі нові докази, подані сторонами разом з апеляційною скаргою та відзивом на апеляційну скаргу, адже доказів неможливості подання доказів до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від сторін, не вказано.

Частинами 1, 3 статті 369 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 369 ЦПК України передбачено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно пункту 1 частини 4 статті 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах, що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя.

Аналізуючи наведені норми права, судова колегія вважає за необхідне розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_3 необхідно задовольнити частково, рішення суду - змінити.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що у зв`язку з продовженням навчання син сторін потребує матеріальної допомоги, яку відповідач має можливість надавати у розмірі від його заробітку щомісячно.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 з 22 жовтня 1999 року перебували у шлюбі, який розірвано рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 25 квітня 2019 року (а. с. 11).

ОСОБА_3 та ОСОБА_1 є батьками ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а. с. 9).

Місце проживання ОСОБА_6 зареєстровано разом з ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 30 червня 2022 року (а. с. 4).

Місце проживання ОСОБА_3 зареєстровано за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується Інформаційною довідкою з Реєстру територіальної громади м. Харкова від 30 серпня 2023 року (а. с. 17).

З довідки Харківського національного університету радіоелектроніки від 01 серпня 2023 року № 45-94 вбачається, що ОСОБА_6 є студентом 1 курсу першого (бакалаврського) рівня вищої освіти, групи ВПВПСз-22-1 Навчально-наукового центру заочної форми навчання (а. с. 8).

ОСОБА_3 є керівником компанії Товариство з обмеженою відповідальністю «ЛД Харків» (а. с. 10).

29 квітня 2021 року ОСОБА_3 уклав шлюб з ОСОБА_8 , від якого вони мають дочку ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а. с. 27, 28).

Статтею 199 СК України передбачений обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання. Якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу; право на утримання припиняється у разі припинення навчання; право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.

Стягнення аліментів на утримання повнолітніх дочки, сина, що продовжують навчання, є одним із способів захисту їх інтересів, забезпечення одержання ними коштів, необхідних для життєдіяльності, оскільки на період навчання вони не мають самостійного заробітку та потребують матеріальної допомоги з боку батьків, які зобов`язані утримувати своїх повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися, до досягнення ними двадцяти трьох років.

При визначенні розміру аліментів необхідно враховувати вартість навчання, підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 серпня 2018 року у справі № 748/2340/17 зроблено висновок щодо застосування статті 199 СК України, який полягає в тому, що обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: походження дитини від батьків або наявність між ними іншого юридично значущого зв`язку (усиновлення); досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу (батьки самі мають бути працездатними та мати такий заробіток, який дозволив би їм утримувати себе та свою повнолітню дитину).

Згідно зі статтею 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу.

Відповідно до статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд, зокрема, враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

При встановленні потреби в утриманні повнолітньої дочки, сина суд повинен враховувати всі джерела, що утворюють її дохід, обов`язок обох батьків із надання відповідної матеріальної допомоги та спроможність останніх її надавати.

Відповідних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 26 червня 2019 року, справа № 199/9339/16-ц, провадження № 61-32330св18, від 16 лютого 2022 року, справа № 381/2423/20, провадження № 61-17937 св 21.

Як вбачається з матеріалів справи, син сторін ОСОБА_6 повнолітній, є студентом Харківського національного університету радіоелектроніки.

ОСОБА_6 не має самостійного заробітку. Отже, він потребує матеріальної допомоги для оплати навчання та пов`язаних з навчанням витрат, зокрема, на придбання підручників та навчальних матеріалів, інтернет-зв`язок, харчування, тощо.

Суд першої інстанції, встановивши, що повнолітній син сторін ОСОБА_6 продовжує навчатися та у зв`язку з цим потребує матеріальної допомоги, а його батько ОСОБА_3 , будучи працездатним, фізично здоровим, має можливість надавати таку допомогу, дослідивши та оцінивши усі надані сторонами докази, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову ОСОБА_1 та стягнення з ОСОБА_3 на її користь аліментів на утримання повнолітнього сина у розмірі частини від усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, до припинення навчання, але не більше як до досягнення сином 23 років.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 щодо того, що справу розглянуто з порушенням правил підсудності, оскільки позивачка зареєстрована у Київському районі м. Харкова, а фактично зараз разом з сином перебуває у Німеччині, тоді як він зареєстрований як внутрішньо переміщена особа у м. Кам`янець-Подільський Хмельницької області, судова колегія відхиляє.

Частиною 2 статті 378 ЦПК України передбачено, що справа не підлягає направленню на новий розгляд у зв`язку з порушеннями правил територіальної юрисдикції (підсудності), якщо учасник справи, який подав апеляційну скаргу, при розгляді справи судом першої інстанції без поважних причин не заявив про непідсудність справи.

Матеріали справи свідчать про те, що у суді першої інстанції ОСОБА_3 не заявляв про непідсудність справи, не подавав доказів того, що він зареєстрований як внутрішньо переміщена особа, а лише подав заяву про розгляд справи на розсуд суду, у якій також вказав, що проживає за місцем реєстрації у Шевченківському районі м. Харкова. Отже, підстав для направлення справи на новий розгляд у зв`язку з порушеннями правил територіальної юрисдикції не вбачається.

Посилання ОСОБА_3 на те, що син сторін є повнолітнім, має право розпоряджатися аліментами на свій розсуд, однак не залучений до участі у справі, його думку не вислухано, є безпідставними, оскільки законом визначено право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів того з батьків, з ким проживає дочка, син (частина 3 статті 199 СК України), та не передбачено обов`язкового залучення повнолітніх сина чи дочки до участі у справі.

Твердження ОСОБА_3 щодо того, що судом не враховано, що він перебуває у другому шлюбі, від якого має дочку, 2021 року народження, його дружина перебуває у декретній відпустці на його утриманні, не можуть бути взяті до уваги, оскільки будь-яких заперечень проти позову в ході розгляду справи відповідач не висловлював, доказів на підтвердження відсутності у нього можливості надавати матеріальну допомогу своєму сину, який продовжує навчатися та потребує такої допомоги, не надав та взагалі усунувся від участі в розгляді справи, подавши до суду заяву про розгляд справи на розсуд суду.

Посилання відповідача на те, що між ним та дружиною укладено договір, за яким він зобов`язаний сплачувати на утримання дитини 1/6 від усіх видів доходів, отже сума аліментів на двох дітей не повинна перевищувати 1/3 частину його доходів, тобто по 1/6 на дитину, що відповідатиме вимогам частини 5 статті 183 СК України, колегія суддів відхиляє, оскільки вказана норма застосовується при зверненні до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів на дітей, а не у разі стягнення аліментів на утримання повнолітнього сина у порядку позовного провадження. Крім того, договір про утримання дитини укладено між відповідачем і його другою дружиною вже після ухвалення оскаржуваного рішення суду.

Доводи відповідача щодо того, що суд не з`ясував, чи потребує син грошового забезпечення для навчання та в якому розмірі, чи надає йому утримання його мати, чи проживають вони з позивачкою в Німеччині разом, чи ні, судова колегія відхиляє. Доказів того, що ОСОБА_6 здатний самостійно себе утримувати, має самостійний дохід і у зв`язку з цим не потребує надання матеріальної допомоги з боку батька, враховуючи те, що він продовжує навчання і у зв`язку з цим не працевлаштований, матеріали справи не містять. Відповідач як батько має рівний з позивачкою обов`язок з утримання свого повнолітнього сина, що продовжує навчання, та утримання сина не може покладатися лише на позивачку. При розгляді справи судом першої інстанції ОСОБА_3 не зазначав про проживання позивачки та сина у Німеччині, не надавав щодо цього доказів та не обґрунтовував, яке значення для справи мають такі обставини, тож апеляційний суд не може надавати оцінку цим його доводам.

З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Разом з тим, у резолютивній частині оскаржуваного рішення суду зазначено, що аліменти на утримання ОСОБА_6 підлягають стягненню з ОСОБА_3 в розмірі частини від усіх видів заробітку щомісячно, але не менше, ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Проте, визначення розміру аліментів з урахуванням нижньої межі - не нижче 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, передбачено нормами Сімейного кодексу України, які регулюють обов`язок батьків утримувати неповнолітніх дітей, однак нормами статті 199 СК України - не передбачено.

Положеннями статті 201 СК України не передбачено застосування вимог статті 182 СК України для визначення мінімального граничного розміру аліментів на повнолітню дитину, яка продовжує навчання. Зазначене у статті 200 СК України відсилання до норми статті 182 цього Кодексу стосується лише врахування судом тих обставин, які мають істотне значення та впливають на розмір аліментів (частина перша статті 182 СК України).

Таким чином, суд першої інстанції помилково визначив розмір аліментів з урахуванням нижньої межі - 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, передбаченої нормами СК України, які регулюють обов`язків батьків утримувати неповнолітніх дітей.

З урахуванням викладеного, рішення суду підлягає зміні з виключенням з резолютивної частини посилання суду на те, що розмір аліментів, які підлягають стягненню, повинен складати «не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку».

Зазначене відповідає висновкам, викладеним Верховним Судом у постановах від 21 березня 2018 року у справі № 478/2108/16-ц, провадження № 61-12433св18; від 21 листопада 2018 року у справі № 382/1093/16-ц, провадження № 61-12568св18п.

В іншій частині підстав для зміни чи скасування рішення суду не вбачається.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу ОСОБА_3 по суті вимог залишено без задоволення, та лише змінено викладення резолютивної частини рішення суду, підстав для перерозподілу судового збору судом апеляційної інстанції не вбачається.

Керуючись ст.ст.367, 368, ст.374, ст.376, ст.ст.381 - 384, 389 ЦПК України,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 02 жовтня 2023 року - змінити, виключивши з другого абзацу резолютивної частини рішення наступне «…але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку…»

В іншій частині рішення суду - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді Н.П. Пилипчук

В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 12 грудня 2023 року.