ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2147/23 Справа № 182/3640/22 Суддя у 1-й інстанції - Багрова А.Г. Суддя у 2-й інстанції - Хейло Я. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2023 року м.Кривий Ріг

Справа № 182/3640/22

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Хейло Я.В.,

суддів - Мірути О.А., Тимченко О.О.,

секретар судового засідання: Тимофєєва В.О.

сторони:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Державне підприємство «Артемсіль»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 15 листопада 2022 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Артемсіль» про стягнення грошових коштів невиплачених при звільненні, середнього заробітку за час затримки та моральної шкоди, яке ухвалене суддею Багровою А.Г. у місті Нікополі Дніпропетровської області, повне судове рішення складено 15 листопада 2022 року, -

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2022 року ОСОБА_1 звернулась до Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовом до Державного підприємства «Артемсіль» про стягнення грошових коштів невиплачених при звільненні: компенсації за невикористані дні щорічної та додаткової відпустки,середнього заробітку, моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що у період з 21.05.2001 року по 02.08.2022 року вона знаходилась у трудових відносинах з державним підприємством „Артемсіль.

02.08.2022 року вона подала заяву про звільнення до Державного міськрайонного центру зайнятості населення м. Нікополь, відповідно до п.5-1 розділу ХІ Закону України „Про зайнятість населення, у зв`язку із переїздом на нове місце проживання ( ст. 38 КЗпП України).

ДП „Артемсіль територіально знаходиться у м. Соледар в зоні проведення активних бойових дій, а вона фактично перебуває у м. Нікополь, де зареєстрована, як внутрішньо переміщена особа відповідно до довідки ВПО від 28.06.2022 року №1214-.

Відповідачем не була нарахована та відповідно не була виплачена компенсація за невикористану щорічну відпустку за 2020-2022 роки тривалістю 50 календарних днів у розмірі 39 864,15 грн., а також за 10 календарних днів додаткової відпустки у розмірі 7972,83.

Підтвердженням існування заборгованості є заява про звільнення до Державного міськрайонного центру зайнятості населення м. Нікополь, яка видана позивачу Східним міжрегіональним Управлінням державної служби України з питань праці та довідка з державного реєстру фізичних осіб платників податків від 10.09.2022 року.

Отже, з 03.08.2022 року трудові відносини з ДП „Артемсіль були фактично припинені, але наказу про звільнення та розрахунку від відповідача вона так і не отримала.

У зв`язку з чим, просила суд стягнути з відповідача суму заборгованості за невикористані відпустки 39864,15 грн. та 7972,83 грн. а також середній заробіток за час затримки розрахунку по день ухвалення рішення.

Внаслідок протиправних дій відповідача їй також завдано моральну шкоду, оскільки вона вимушена була докладати додаткових зусиль для організації свого життя та родини. Зважаючи на воєнні дії, внаслідок чого вони залишились без свого житла та усього нажитого за все життя, щомісячної заробітної плати, зважаючи на економічний стан країни, знецінення національної валюти, це було досить важко. Вона через дії відповідача зазнала душевні страждання, наслідком яких стало погіршення фізичного та духовного стану. Внаслідок поганого самопочуття вона була вимушена звернутись до медичних закладів, а саме до лікаря-терапевта. Вона оцінює завдану моральну шкоду в розмірі 6500 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 15 листопада 2022 року відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні позову.

Судовий збір у розмірі 1984,80 грн. компенсовано за рахунок держави.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 посилається на порушення судом першої інстанції ном матеріального та процесуального права. Просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги повністю.

Узагальнення доводів особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга мотивована тим, що у оскаржуваному рішенні взагалі не має мотивування.

Вважає помилковим висновок суду першої інстанції про те, що відповідач був не повідомлений Державним міськрайонним центром зайнятості населення м. Нікополь щодо направлення заяви позивача про звільнення.

Вказує, що самостійно особисто зверталась до начальника кадрів відповідача, що свідчить про обізнаність відповідача про наявність заяви про звільнення, зокрема яку ОСОБА_1 направила на офіційну електрону пошту підприємства.

Посилається на ЗУ «Про зайнятість населення» та ЗУ «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» у частині припинення трудових відносин ( з відповідними змінами)

Наголошує, що відповідач не нарахував та не виплатив компенсацію за невикористану щорічну відпустку за 2020-2022 роки тривалістю 50 календарних днів у розмірі 39864,15 грн., компенсацію за невикористанні 10 днів додаткової відпустки за 2022 рік у розмірі 7972,83 грн., а також просить стягнути середній заробіток за весь період затримки розрахунку по день ухвалення судового рішення.

В наслідок протиправних дій відповідача та зважаючи на воєнні дії, внаслідок чого вона залишилась без житла, речей, заробітної плати, їй завдано моральну шкоду, яку вона оцінює у розмірі 6500 грн.

Узагальнення доводів та заперечень інших учасників справи

Відповідач надав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що з ОСОБА_1 є працівником підприємства, з нею лише призупинені трудові відносини, ніяких заяв про звільнення ОСОБА_1 від Центру зайнятості м. Нікополь не надходило, відшкодування заробітної плати, гарантійних та компенсаційних виплат працівникам за час призупинення дії трудового договору у повному обсязі буде покладено на державу, що здійснює збройну агресію проти України.

В судове засідання сторони не з`явилися, про день та час розгляду справи повідомлені належним чином.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

21.05.2001 року ОСОБА_1 прийнята на роботу до ДП „Артемсіль"(а.с.8-10) .

Відповідно до довідки від 28.06.2022 року № 1214- ОСОБА_1 взята на облік як внутрішньо переміщена особа, що зареєстрована в АДРЕСА_1 , за фактичним місцем проживання в АДРЕСА_2 (а.с.15).

ОСОБА_1 02.08.2022 року через Нікопольський міськрайонний центр зайнятості подала заяву на ім`я роботодавця ДП „Артемсіль" про звільнення з 03.08.2022 року у зв`язку з переїздом на нове місце проживання згідно ст. 38 КЗпП України (а.с.16).

До позовної заяви ОСОБА_1 подала копію листа Нікопольського міськрайонного центру зайнятості від 02.08.2022 року про направлення заяви ОСОБА_1 до ДП „Артемсіль", Головного управління ПФУ в Дніпропетровській області, Головного управління ДПС у Дніпропетровській області (а.с.17).

Згідно довідки ДП „Артемсіль", ОСОБА_1 є працівником ДП „Артемсіль" і від неї до підприємства заяви на звільнення не надходило (а.с. 49).

Як вбачається з відзиву відповідача на позовну заяву та доданих копій письмових доказів, наказом від 06.04.2022 року № 73к з 07.04.2022 року було зупинено роботу ДП „Артемсіль" у зв`язку зі збройною агресією Російської Федерації, запровадженням на території України воєнного стану та через знаходження підприємства у Соледарській міській територіальній громаді, яку включено до переліку територіальних громад, розташованих у районах ведення воєнних (бойових) дій (а.с.46)

Згідно з Наказом від 15.06.2022 року №79к в ДП „Артемсіль" з працівником ОСОБА_1 призупинено трудові відносини з 16.06.2022 року до дня припинення або скасування воєнного стану (а.с. 51-54).

Позиція апеляційного суду

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 15 листопада 2022 року - скасувати та ухвалити нове.

Мотиви з яких виходив апеляційний суд та застосовані норми права

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

За вимогами ст.ст. 263,264 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, ;що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для цієї справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд зобов`язаний з`ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов`язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Суд першої інстанції ухвалюючи рішення названих вимог закону не дотримався.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що, оскільки ДП „Артемсіль" не був повідомлений Центром зайнятості про звільнення ОСОБА_1 , то відповідно відсутні підстави вважати, що відповідач винен у затримці остаточного розрахунку перед позивачем, яка на даний час рахується працівником підприємства, а відповідно відсутні підстави для стягнення, на підставі ст. 117 КЗпП, з відповідача на користь позивача середнього заробітку за весь період затримки розрахунку. Також, відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за весь період затримки розрахунку, в тому числі і для задоволення похідних вимог про стягнення моральної шкоди.

Проте, колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та х осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, поряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Між сторонами виникли спірні правовідносини щодо остаточного розрахунку з працівником переселенцем , який подав заяву про припинення трудового договору через Центр зайнятості за місцем свого проживання, оскільки не має змоги звільнитися у зв`язку з неможливістю продовження роботи за попереднім місцем проживання.

Статтею 43 Конституції України кожному гарантовано право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Згідно зі статтею 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника.

Згідно з частин 1, 2 статті 48 КЗпП України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації або у фізичної особи понад п`ять днів.

Внутрішньо переміщена особа (ВПО), яка не мала можливості припинити трудовий договір через те, що не має можливості продовжувати роботу за трудовим договором за попереднім місцем проживання, має право його припинити в односторонньому порядку.

07 травня 2022 року набрав чинності Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо функціонування сфер зайнятості та загальнообов`язкового державного соціального страхування на випадок безробіття під час дії воєнного стану» від 21.04.2022 № 2220, яким передбачена можливість для ВПО розірвати трудовий договір із роботодавцем дистанційно.

Для цього ВПО подає до центру зайнятості за місцем свого перебування заяву на ім`я роботодавця (абз. 2 ч. 4 ст. 7 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20.10.2014 № 1706-VII), з урахуванням певних вимог: - підстави для звільнення: власне бажання, угода сторін, розірвання строкового трудового договору з ініціативи працівника ( пункт 1 статті 36, статті 38, статті 39 Кодексу законів про працю України);- звільнення обумовлене необхідністю отримання статусу безробітного та допомоги по безробіттю і соціальних послуг за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням на випадок безробіття.

Датою припинення трудового договору вважатимуть наступний день після подання такої заяви.

Центр зайнятості за місцем проживання внутрішньо переміщеної особи у день припинення трудового договору повідомляє про це: роботодавця (будь-якими засобами комунікації, у тому числі електронними). У разі якщо у таких осіб не розірвані трудові договори з роботодавцем, що перебуває на непідконтрольній території або щодо якого відсутня інформація про місце перебування, заява зберігається у територіальному органі центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, на підконтрольній території до моменту деокупації (розблокування) відповідних територій, після чого протягом 7 календарних днів повідомляє роботодавця (будь-якими засобами комунікації, у тому числі електронними); територіальний орган Пенсійного фонду України; територіальний орган Державної податкової служби.

Враховуюче вищевикладене, колегія суддів вважає помилковим висновок суд першої інстанції про те, що ДП „Артемсіль" не був повідомлений Центром зайнятості про звільнення ОСОБА_1 , то відповідно відсутні підстави вважати, що відповідач винен у затримці остаточного розрахунку перед позивачем, яка на даний час рахується працівником підприємства, а відповідно відсутні підстави для стягнення, на підставі ст. 117 КЗпП, з відповідача на користь позивача середнього заробітку за весь період затримки розрахунку.

Згідно із статтею 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану роботу.

Згідно зі ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Конституційний Суд України в Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 роз`яснив, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 8 лютого 1995 року.

Пунктом 2 Порядку № 100 передбачено, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

Нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати (пункт 5 Порядку № 100).

За змістом пункту 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадиться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

У разі непроведення розрахунку у зв`язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь працівника або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. У разі часткового задоволення позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні, беручи до уваги спірну суму, на яку працівник мав право, частку, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інші конкретні обставини справи.

Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України 6-2404цс15 від 05.10.2016 року, Постанові Верховного Суду № 61-28733св18 від 05.12.2018 року та Постанові Верховного Суду № 61-1564св20 від 22.02.2021 року котрі, в силу вимог ч.4 ст. 263 ЦПК України, повинні враховуватися судами при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Матеріали справи містять заяву позивача про звільнення датовану 02 серпня 2022 року, в якій вона просить її звільнити з 03 серпня 2022 року, яку вона надала до Державного міськрайонного центру зайнятості населення м. Нікополь, відповідно до п.5-1 розділу ХІ Закону України „Про зайнятість населення», у зв`язку із переїздом на нове місце проживання ( ст. 38 КЗпП України) (а.с.16).

Вказана заява направлена Нікопольським міськрайонний центром зайнятості до ДП «Артемсіль», відповідно до п.5-1 розділу ХІ Закону України „Про зайнятість населення», отже, датою припинення трудового договору буде день, наступний за днем подання такої заяви, згідно Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо функціонування сфер зайнятості та загальнообов`язкового державного соціального страхування на випадок безробіття під час дії воєнного стану» від 21.04.2022 № 2220.

Разом з тим, відповідач не провів повний розрахунок при звільнені позивача.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач належних доказів , що свідчать про проведення розрахунку з позивачем не надав, розрахунок заборгованості по заробітній платі щодо грошових коштів невиплачених при звільненні не спростував свій розрахунок не надав. Як вбачається з відзиву на апеляційну скаргу відповідач вважає, що ОСОБА_1 до теперішнього часу є працівником ДП «Артемсіль», що не відповідає фактичним обставинам справи та вимогам закону.

До апеляційного суду надано клопотання у якому він зазначає, що готовий сприяти врегулюванню суперечки, звільнити позивача у разі отримання відповідної заяви на звільнення з нарахуванням та виплатою розрахунку коштів з наданням відповідного наказу на звільнення, також підтримує доводи зазначені у відзиві на апеляційну скаргу.

ОСОБА_1 звертаючись до суду з позовом, надала розрахунок заборгованості по компенсації за 50 днів невикористаної щорічну відпустки за 2020 -2022 роки у розмірі 39 864,15 грн., компенсації за 10 днів додаткової відпустки за 2022 рік у розмірі 7972,83 грн., який колегією суддів перевірений та з яким колегія суддів погоджується.

Згідно довідки з державного реєстру фізичних осіб-платників податків від 10 вересня 2022 року середньомісячна заробітна плата за два календарні місяці роботи склала 60199,25 грн. (лютий 2022 року - березень 2022 року)/ 42 робочі дні, отже середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 складає 1433,32 грн.

Як встановлено апеляційний судом, день звільнення позивача ОСОБА_1 є 03 серпня 2022 року.

Виходячи з розміру середньоденного заробітку позивача 1433,32 грн. та кількості робочих днів за період з 03 серпня 2022 року по 14 червня 2023 року - 226 днів, середній заробіток за весь період затримки розрахунку по день ухвалення рішення становить 323930,32 грн. (226 дня *1433,32 грн.).

Щодо позовних вимог позивача ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди колегія суддів зазначає наступне.

Стаття 237-1 КЗпП України передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у його житті та з урахуванням інших обставин.

Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода, зокрема, може полягати у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Отже, моральну шкоду розуміють як втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Колегія суддів зауважує, що неправомірні дії відповідача, з огляду на воєнні дії внаслідок чого позивач залишилась без житла, заробітної плати, тобто без засобів до існування, втратила постійний дохід, вказані обставини призвели до вжиття позивачем додаткових зусиль для налагодження свого життя, відшукання інших джерел для існування, що безумовно призвели до душевних переживань позивача, і ці страждання є у причинному зв`язку із незаконними діями відповідача, щодо не проведення з позивачем відповідних розрахунків при звільнені.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про стягнення з Державного підприємства « Артемсіль» на користь ОСОБА_1 моральної шкоди у розмірі 6500 ,00 грн., оскільки вважає такий розмір є цілком розумним та справедливим у даному випадку.

Колегія суддів вважає, що, враховуючи вищевикладені вимоги закону та письмові докази надані сторонами, суд першої інстанцій дійшов помилкового висновку про те, що відсутні законні підстави для задоволення позовних вимог позивача.

Отже, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Згідно із частиною 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Таким чином, апеляційний суд дійшов висновку про скасування рішення суду першої інстанції та задоволенню позовних вимог у повному обсязі у зв`язку з наявністю правових підстав для задоволення позовних вимог.

Розподіл судових витрат

Відповідно до підпунктів «б» та «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування або зміни судового рішення та у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

За частиною 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторонни пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Як вбачається із частини 2 вказаної вище статті, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 30 березня 2023 року відстрочено позивачу ОСОБА_2 сплату судового збору за подання апеляційної скарги на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 15 листопада 2022 року до ухвалення рішення у справі та те, що позовні вимоги позивача задоволені повністю з відповідача на користь держави підлягають стягненню судові витрати за розгляд справи у суді першої інстанції та апеляційній у загальній сумі 2481,00 грн.

Керуючись ст.ст.367, ст.374, п. 2 ч. 1 ст.376, ст. ст.381,382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 15 листопада 2022 року- скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Державного підприємства «Артемсіль» про стягнення грошових коштів невиплачених при звільненні, середнього заробітку за час затримки та моральної шкоди - задовольнити.

Стягнути з Державного підприємства «Артемсіль» на користь ОСОБА_1 заборгованість по компенсації за невикористану щорічну відпустку за 2020 -2022 роки у розмірі 39 864,15 грн., компенсації за додаткову відпустку за 2022 рік у розмірі 7972,83 грн., середній заробіток за весь період затримки розрахунку у розмірі 323 930,32 грн. та моральну шкоду у розмірі 6500,00 грн.

Сгянути з Державного підприємства «Артемсіль» на користь держави витрати по сплаті судового збору, у зв`язку з розглядом справи в суді першої та апеляційної інстанції в розмірі 2481 гривні 00 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 14 червня 2023 року.

Головуючий:

Судді: