Справа № 373/1304/22
Номер провадження 2/373/55/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 червня 2023 року м. Переяслав

Переяслав-Хмельницький міськрайонний суд Київської області

під головуванням судді Свояка Д.В.,

за участі секретарки Рубан (Литвишко) В.М.,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна об`єктами права спільної сумісної власності та його поділ.

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача:

Позивачка звернулась до суду з вимогами: визнати об`єктами права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 житловий будинок загальною площею 113,6 кв.м., житловою площею 60,3 кв.м. (літера АІ, у т.ч. тамбур літера «а», ганок літера «а1») з господарськими будівлями та спорудами (у т.ч. сарай (літера Б), погріб з шийкою, а також земельну ділянку (кадастровий номер :01:093:0243), що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати за ОСОБА_1 право власності на частки зазначеного житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами та зазначеної земельної ділянки; стягнути відповідача на користь позивачки судові витрати.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 13.02.1988 між сторонами було укладено шлюб. За час перебування у шлюбі, 16.06.1992 рішенням виконавчого комітету Переяслав-Хмельницької міської ради №91-35 відповідачу надано у безстрокове користування земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 , загальною площею 0,1000 га. Державний акт на вказану земельну ділянку серії ЯИ №566394 від 18.12.2009 видано на ім`я відповідача. Спірній земельній ділянці присвоєно кадастровий номер :01:093:0243. Право власності зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за відповідачем. На зазначеній земельній ділянці сторонами у період шлюбу за спільні кошти і спільними зусиллями збудовано житловий будинок та господарські споруди. 23.11.2017 за відповідачем зареєстровано право власності на житловий будинок у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. 29.08.2019 рішенням Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області шлюб між сторонами було розірвано. Оскільки зазначене спірне майно набуто сторонами в період шлюбу, належить їм як подружжю на праві спільної сумісної власності, їх частки у цьому майні рівні. Отже, майно може бути поділено між сторонами шляхом визнання за кожним з подружжя по частки житлового будинку та земельної ділянки.

Відповідач відзиву не надав, в судовому засіданні пояснив, що у цій садибі проживають спільні з позивачкою діти та онуки. Зазначив, що будував її він саме для дітей та онуків, і вона має дістатися їм. Повідомив, що є інвалідом 2 групи, але доказів цього суду не надав.

Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі:

Ухвалою суду від 22.08.2022 відкрито провадження в даній справі та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного провадження в судове засідання.

31.01.2023 від представниці позивачки надійшло клопотання про витребування доказів.

Ухвалою суду від 15.02.2023 задоволено клопотання представниці позивачки про витребування доказів.

Судом встановлено наступні обставини:

Відповідно до витягу з державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу щодо підтвердження дошлюбного прізвища від 28.07.2022, сторони по справі зареєстрували шлюб 13.02.1988 у Виконавчому комітеті Подільської сільської ради Баришівського району Київської області, актовий запис №1.

Відповідно до зазначеного витягу, рішенням Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 29.08.2019 шлюб між сторонами було розірвано.

Рішенням виконавчого комітету Переяслав-Хмельницької міської ради народних депутатів №91-35 від 16.06.1092 ОСОБА_2 було надано на праві особистої власності в безстрокове користування земельну ділянку по АДРЕСА_1 площею 0,1000 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що підтверджується копією зазначеного рішення.

Рішенням Переяслав-Хмельницької міської ради №186-28/2 від 24.02.2009 затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку ОСОБА_2 . Копія рішення додана до позову.

На підставі зазначеного рішення на ім`я відповідача виготовлено державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯИ №566394 від 18.12.2009, кадастровий номер :01:093:0243, що підтверджується його копією.

Відповідно до копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 11.12.2015, за відповідачем 07.12.2015 зареєстровано право власності на зазначену земельну ділянку.

За час перебування у шлюбі подружжя спільно побудувало на вказаній земельній ділянці житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами.

Відповідно до копії технічного паспорту на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, що розташований по АДРЕСА_1 , до складу будинковолодіння входять: житловий будинок загальною площею 113,6 м2, житловою площею 60,3 м2 (літери А1, у т.ч тамбур «а»,ж ґанок «а1»), сарай (літера Б), погріб з шийкою (літера В), убиральня (літера Г), споруди №1-3 (ворота, огорожі).

Рік спорудження зазначених будівель 2017, однак, сторонами зареєстровано місце проживання у зазначеному будинку в 2002 році, що підтверджується копією будинкової книги.

Також, позивачкою надані копія плану забудови земельної ділянки від 16.07.1992 за адресою: АДРЕСА_1 , копія розпорядження виконавчого комітету Переяслав-Хмельницької міської ради від 22.03.2002 №95/7-09, копія технічних умов на проектування електроустановки №5/99 від 25.06.1999, копія проекту газопостачання житлового будинку, копія будівельного паспорта на житловий будинок від 04.04.2017.

Відповідно до копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 28.11.2017, вказані споруди належать ОСОБА_2 , право власності зареєстроване 23.11.2017.

Згідно з копією звіту про незалежну оцінку нерухомого майна житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 , ринкова вартість об`єкта оцінки станом на 07.02.2022 складає 503 560 грн.

Як вбачається з копії звіту про експертну грошову оцінку земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель у споруд площею 0,1000 га, що розташована по АДРЕСА_1 , ринкова вартість об`єкта оцінки станом на 07.02.2022 складає 53380 грн.

Свідки ОСОБА_3 (дочка сторін) та ОСОБА_4 (зять сторін) допитувалися за клопотанням представниці позивачки щодо наявності чи відсутності обставин його хворобливого стану, на які послався відповідач у клопотаннях про відкладення судових засідань та не повідомили інформацію на підтвердження чи спростування обставин, що стосуються предмету позову.

Норми права, застосовані судом:

Згідно з ст. 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Кожний громадянин має право користуватися природними об`єктами права власності народу відповідно до закону. Власність зобов`язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. Держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом.

Статтею 14 Конституції України передбачено, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Відповідно до положень ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об`єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану. Конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Згідно зі ст. 1 Додаткового протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Відповідно до п.5 ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Статтею 60 СК України визначено, що майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу).

Розірвання шлюбу, відповідно до ст. 68 СК України, не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте під час шлюбу. Розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

Частиною 1 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно з ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлене договором або законом.

За приписами ч. 1 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до вимог ч.2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Частинами 1, 2, 4, 7, 8 ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. У разі невідповідності правового акта правовому акту вищої юридичної сили суд застосовує норми правового акта вищої юридичної сили. У разі невідповідності правового акта міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, суд застосовує міжнародний договір України.

Згідно з ч. 1 4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Частинами 1, 2 ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Як передбачено ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Оцінка судом аргументів сторін та доказів:

Оскільки право власності на спірний житловий будинок було набуто 23.11.2017, тобто під час шлюбу між сторонами, враховуючи презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, позовні вимоги у частині, що стосуються житлового будинку підлягають задоволенню.

Однак, судом встановлено, що спірна земельна ділянка була набута відповідачем 18.12.2009 в порядку безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами шляхом передачі із земель комунальної власності.

Зважаючи на це, з огляду на приписи п.5 ч.1 ст.57 СК України, спірна земельна не є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та не підлягає поділу як спільне сумісне майно подружжя.

Зазначене узгоджується з висновками, зробленими у постановах ВС від 12.06.2019 у справі № 409/1959/15-ц, від 12.08.2020 у справі № 626/4/17.

Суд враховує приписи Конституції України та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо гарантування та захисту права власності, насамперед на землю.

Конституційні норми щодо права на землю та охорони права власності, у першу чергу припис щодо того, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, а також, що право власності на землю гарантується, дають підстави для висновку, що з точки зору природи відповідних відносин логічним є принцип єдності землі та розташованої на ній нерухомості, відповідно до якого збудоване на земельній ділянці «приростає» до неї, а не навпаки, тобто принцип римського права - Superfcies solo cedit.

Відповідач не давав згоди на безоплатне відчуження частини належної йому на праві особистої приватної власності земельної ділянки. За цих обставин визнання права власності на частину цієї земельної ділянки за позивачкою становитиме її відчуження (частини ділянки) від відповідача на користь позивачки, тобто втручання у його право власності.

Оцінюючи питання втручання у право власності відповідача щодо частини належної йому земельної ділянки судом враховується практика Європейського суду з прав людини, відповідно до якої втручання у право власності повинно не лише бути законним та переслідувати за фактами та в принципі «законну мету» «відповідно до загальних інтересів», але також має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між вжитими заходами та метою, яку прагнули досягти будь-якими заходами, застосованими державою, у тому числі заходами, спрямованими на здійснення контролю за користуванням майном фізичної особи. Ця вимога виражена у понятті «справедливий баланс», який має бути встановлений між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи (див. рішення у справі «Хуттен-Чапська проти Польщі», заява № 35014/97, п. 167, ЄСПЛ 2006-VIII).

Будь-яких підстав вважати, що безоплатне відчуження частини земельної ділянки, належної відповідачу, на користь позивачки за рішенням суду матиме «справедливий баланс» між правом відповідача на цю частину земельної ділянки та інтересом відповідачки, під час судового розгляду не встановлено. При цьому судом враховується те, що у національному законодавстві існують механізми, які дозволяють відповідачці реалізувати право на обслуговування частини житлового будинку, право на яку має відповідачка, наприклад права земельного сервітуту та право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій).

При цьому, підставами для позовних вимог щодо визнання об`єктом спільної сумісної власності подружжя та права власності на частки земельної ділянки у позовній заяві зазначені лише обставини набуття майна у спільну сумісну власність подружжя під час шлюбу та його поділу. Також, перед судом не ставилося питання щодо застосування будь-якого компенсаторного механізму за відчуження частини спірної земельної ділянки, вартість якої (частини ділянки) позивачкою визначена 26 690 грн. Вихід за межі підстав позову та обставин, на які посилаються сторони, у контексті позовних вимог та застосування на власний розсуд суду компенсаторних механізмів не відповідатиме принципу диспозитивності.

Керуючись ст. 263-265 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

1.Позовні вимоги задовольнити частково.

2.Визнати об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 житловий будинок загальною площею 113,6 кв.м. (житловою площею 60,3 кв.м.) з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 .

3.Визнати право власності ОСОБА_1 на частину житлового будинку загальною площею 113,6 кв.м. (житловою площею 60,3 кв.м.) з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 .

4.У задоволенні позовних вимог в іншій частині відмовити.

5.Рішення суду може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

6.Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

7.У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 - зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 .

ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 - зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ; фактичне місце проживання АДРЕСА_3 .

Повне рішення складено 12.06.2023.

Суддя: Д. В. Свояк