РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

30.11.2023

Справа № 522/16992/22

Провадження № 2/522/605/23

Приморський районний суд м. Одеси у складі: головуючого судді Ярема Х.С., при секретарі судового засідання Кніш Д.А., розглянув у загальному позовному провадженні у судовому засіданні справу

за позовом ОСОБА_1

до ОСОБА_2

про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

ВСТАНОВИВ:

1.14.12.2022 ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 .

2.Позивач просить суд:

- визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування жилим приміщенням у квартирі АДРЕСА_1 .

3.05.01.2023 відкрито загальне позовне провадження.

4.02.05.2023 закрито підготовче провадження.

5.Позивач належним чином повідомлений про розгляд справи, не з`явився.

6.Відповідач повідомлена про розгляд справи відповідно до п.4 ч.8 ст. 128 ЦПК України.

7.Позов вмотивовано тим, що ОСОБА_1 є наймачем неприватизованої квартири АДРЕСА_1 . В квартирі окрім нього зареєстрована його мати ОСОБА_2 , яка з 2020 року проживає за адресою місця проживання свого чоловіка ОСОБА_3 в АДРЕСА_2 . Факт її реєстрації в квартирі змушує нести додаткові витрати з оплати житлово-комунальних послуг.

Судом встановлено такі фактичні обставини справи.

8.Згідно з п. 2.4. розпорядження Приморської районної адміністрації Одеської міської ради №153 від 20.03.2013 «Про взяття на квартирний облік та надання житлової площі громадянам», відкрито особовий рахунок ОСОБА_1 , на чотири кімнати житловою площею 64.2 кв.м., ізольованої квартири АДРЕСА_1 , на склад родини в 2 особи (він, мати ОСОБА_2 ).

9.Згідно з довідкою про склад сім`ї та реєстрацію № 117 від 14.02.2019, видану дільницею №2 КП ЖКС «Фонтанський», в квартирі АДРЕСА_1 зареєстрований ОСОБА_1 (відповідальний наймач) з 22.10.2001 та ОСОБА_2 (мати) з 06.07.1984 (а.с.4).

10.20.10.1984 зареєстровано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 (Свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 ) .

Вирішуючи спір суд виходить з такого.

11.Конституція України у ст. 47 закріплює, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

12.Згідно з ч. 1 ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.

13.Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

14.Згідно з ч. 6 ст. 29 ЦК України фізична особа може мати кілька місць проживання.

15.Статтею 270 ЦК України визначено, що відповідно до Конституції України фізична особа має право, зокрема, на вільний вибір місця проживання та на свободу пересування.

16.Згідно з ч. 4 ст. 311 ЦК України фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом.

17.Аналогічне правило передбачено 9 Житлового кодексу Української РСР .

18.Відповідно до частин першої та другої статті 61 статей 64 та 65 ЖК Української РСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем громадянином, на ім`я якого видано ордер.

19.Члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач і члени його сім`ї.

20.Наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

21.В осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача (частини перша та друга статті 64 ЖК Української РСР). Крім того, особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (частина друга статті 65 ЖК Української РСР).

22.При цьому під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання.

23.Оскільки відповідно до вимог закону вселення та проживання в квартирі може бути здійснено лише у встановленому порядку, членом сім`ї наймача, в розумінні частини другої статті 64 ЖК Української РСР, може бути визнано лише осіб, які вселилися у встановленому порядку та на відповідній правовій підставі постійно проживають в квартирі разом з наймачем. За змістом статті 65 ЖК Української РСР за особою не може бути визнано право користування жилим приміщенням, якщо вона зберігає постійне місце проживання в іншому жилому приміщенні.

24.Згідно з ст. 71 ЖК Української РСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

25.Проте, у передбачених законом випадках (пункти 1-7 цієї статті), право користування жилим приміщенням зберігається за відсутнім протягом шести місяців з дня закінчення строку, зазначеного у відповідному пункті. Відповідно до законодавства України може бути встановлено й інші умови і випадки збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами на більш тривалий строк.

26.Згідно ст. 72 ЖК Української РСР, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

27.З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 та член його сім`ї мати ОСОБА_2 на законних підставах (Розпорядження Приморської районної адміністрації Одеської міської ради № 153 від 20.03.2013) вселилися в квартиру АДРЕСА_1 .

28.Отже, відповідач ОСОБА_2 набула рівного з наймачем ОСОБА_1 права користування жилим приміщенням.

29.Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21.08.2019 у справі № 569/4373/16 зауважила, що при вирішенні справи про виселення особи чи визнання її такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й необхідним, відповідає нагальній необхідності та є співрозмірним із переслідуваною законною метою. Розглядаючи питання про припинення права користування житлом колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають брати до уваги як формальні підстави, передбачені законом, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.

30.Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи.

31.Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

32.Вказана правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 24.10.2018 у справі №490/12384/16-ц, від 22.11.2018 у справі № 760/13113/14-ц, від 26.02.2020 у справі №333/6160/17, від 18.03.2020 у справі № 182/6536/13-ц.

33.При вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.

34.Основними принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок з доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог. Саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції.

35.Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ст. 89 ЦПК України).

36.Позивачем надано докази, що містяться в матеріалах справи. Тому суд розглядає її за наявними матеріалами.

37.Аргументом позивача, як підстави для визнання матері такою, що втратила право користування квартирою є факт укладення шлюбу з іншим чоловіком ОСОБА_3 та проживання її з чоловіком за його адресою з 2020 року.

38.Частина 1 статті 81 ЦПК України, встановлює, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

39.Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, зобов`язана їх довести, надавши суду докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про такі обставини. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

40.В зв`язку з цим, суд критично оцінює посилання позивача на факт не проживання відповідача в квартирі внаслідок укладення ОСОБА_2 шлюбу з ОСОБА_3 , оскільки шлюб було укладено 20.10.1984, тобто задовго до того, як у 2013 році сторонам у користування було надану квартиру в м. Одесі.

41.Позивач, як на доказ не проживання матері в квартирі посилається на листа від 20.01.2022, написаний ніби-то відповідачем, в якому, як зазначає позивач, відповідач особисто підтверджує те, що вона з літа 2020 року проживає за адресою: АДРЕСА_2 разом зі своїм чоловіком.

42.Оцінюючи цей лист як доказ суд звертає увагу на таке.

43.По-перше, відповідно до ст. 31 Конституції України кожному гарантується таємниця листування, телефонних розмов, телеграфної та іншої кореспонденції.

44.Відповідно до ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

45.За яких обставин позивач отримав доступ до особистого листування іншої особи не відомо. Отже, можливо цей доказ був отриманий з порушенням права особи на особисте листування.

46.Також не можливо однозначно стверджувати, що лист написаний відповідачем, а не іншою особою.

47.По-друг, слід звернути увагу, що в листі йдеться проте, що ОСОБА_4 вимушена змінити місце постійного проживання, саме через погані відносини з дівчиною сина.

48.Отже, зазначений лист не є належним та допустимим доказом, що підтверджує відсутність особи не певній житлові площі.

49.Суд враховує, що вимога про визнання відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням, у разі її задоволення, має фактичним наслідком позбавлення відповідача права на житло. Проте таке позбавлення права має ґрунтуватися не лише на вимогах закону, але й бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та співмірним із тим тягарем, який у зв`язку із втратою житла покладається на сторону відповідача, оскільки позбавлення житла будь-якої особи є крайнім заходом втручання у права на житло.

50.Будь-який інших доказів відсутності відповідача в квартирі позивачем не надано.

51.Крім того, немає доказів того, що відповідач втратив інтерес до спірного житла. Так, не надано будь-яких доказів про це, як-от показання свідків, докази несення ним витрат на утримання квартири, сплати комунальних послуг. Не надано й доказів чи є у відповідача будь-яке інше житло, що зареєстроване належним чином.

52.Статтею 107 ЖК Української РСР визначено, що наймач жилого приміщення вправі за згодою членів сім`ї в будь-який час розірвати договір найму. У разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття.

53.Суд вважає, що посилання позивача на дану норму є безпідставним, оскільки ці положення застосовуються лише у випадку, коли, зокрема, член сім`ї наймача вибув на постійне проживання до іншого жилого приміщення.

54.Однак, жодних належних доказів, що відповідач має зареєстроване місце проживання у іншому жилому приміщенні позивачем також не надано.

55.Підсумовуючи, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову, оскільки позивачем не доведено підстав, які б надавали суду можливість визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування квартирою, у зв`язку із відсутністю в ній понад встановлені терміни та без поважних причин.

Керуючись ст.ст. 236-265, 280-282, 354, 355 ЦПК України, суд-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку.

Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. В разі проголошення вступної та резолютивної частини, в той же строк з дня складання повного судового рішення. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст рішення складено 13.12.2023.

Суддя Ярема Х.С.