Дата документу 05.12.2023
Провадження № 2/334/3796/23
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2023 року м. Запоріжжя

Суддя Ленінського районного суду м. Запоріжжя Гнатюк О.М., розглянувши позовну заяву Державного агентства меліорації та рибного господарства України в особі Управління Державного агентства меліорації та рибного господарства у Запорізькій області до ОСОБА_1 про відшкодування збитків, заподіяних рибному господарству, -

ВСТАНОВИВ:

20.11.2023 року Державне агентство меліорації та рибного господарства України в особі Управління Державного агентства меліорації та рибного господарства у Запорізькій області звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування збитків, заподіяних рибному господарству.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 20.11.2023 року вищевказану позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків десять днів з дня отримання позивачем копії ухвали.

Вищевказану позовну заяву залишене без руху з підстав порушення вимог с. 177 ЦПК України, а саме щодо надання до суду документів, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документів, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

Так, представником позивача було долучено до матеріалів справи платіжну інструкцію № 144 (внутрішній номер 277991535) від 13.06.2023 року щодо сплати Запорізьким рибоохоронним патрулем судового збору у розмірі 2684,00 грн. за позовом Управління Державного агентства меліорації та рибного господарства у Запорізькій області, поданого до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя. Рахунок отримувача зазначений UA0008513, водночас як рахунок отримувача, на який сторони повинні перерахувати судові витрати при зверненні до Ленінського районного суду м. Запоріжжя є UA0008512.

Таким чином, позивачу було надано строк для усунення недоліків, шляхом надання оригіналу квитанції про сплату судового збору. Про наслідки невиконання ухвали про залишення без руху позивачу було роз`яснено в самому тексті ухвали від 20.11.2023 року.

05.12.2023 року на адресу суду надійшла заява позивача про усунення недоліків позовної заяви, відповідно до якої останній зазначає, що 29.11.2023 року засобами електронного зв`язку до управління надійшла вищевказана ухвала суду, вважає судовий збір сплачений з моменту зарахування до спеціального фонду Державного бюджету України, незалежно від того, на реквізити якого суду він сплачений, посилаючись на рішення Великої Палати Верховного Суду від 18 січня 2023 року у справі №170/129/21, беручи до уваги те, що кошти судового збору є коштами спеціального фонду Державного бюджету України в цілому та вони не спрямовуються лише на здійснення правосуддя виключно тим судом, що розглядає справу.

На підставі вищевикладеного, просить прийняти заяву про усунення недоліків, прийняти в провадження справу №334/10649/23 та відкрити провадження у вищезазначеній справі.

Так, дослідивши заяву про усунення недоліків, враховуючи думку позивача, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку. Виходячи з конструкції частини першої статті 6 Конвенції, можна зробити висновок, що в ній закріплено такі елементи права на судовий захист: 1) право на розгляд справи; 2) справедливість судового розгляду; 3) публічність розгляду справи та проголошення рішення; 4) розумний строк розгляду справи; 5) розгляд справи судом, встановленим законом; 6) незалежність і безсторонність суду. Право на розгляд справи означає право особи звернутися до суду та право на те, що його справа буде розглянута та вирішена судом.

При цьому особі має бути забезпечена можливість реалізувати вказані права без будь-яких перепон чи ускладнень. Здатність особи безперешкодно отримати судовий захист є змістом поняття доступу до правосуддя. Перешкоди у доступі до правосуддя можуть виникати як через особливості внутрішнього процесуального законодавства, так і через передбачені матеріальним правом обмеження.

Згідно ч.4 ст.12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Так, відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з вимогами ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частиною 2 статті 12 ЦПК України визначено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Законодавство України однією з умов розгляду справи судом визначає сплату судового збору у розмірі та у випадках, визначених законом. Правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначені Законом України «Про судовий збір».

Судовий збір це збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом. Судовий збір включається до складу судових витрат (стаття 1 Закону України «Про судовий збір»).

Згідно зі статтею 2 Закону України «Про судовий збір» платники судового збору громадяни України, іноземці, особи без громадянства, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні) та фізичні особи - підприємці, які звертаються до суду чи стосовно яких ухвалене судове рішення, передбачене цим Законом.

Відтак держава ставить сплату судового збору як передумову звернення до суду, а тому й судовий збір повинен бути сплачений до подачі позовної заяви в суд.

Позивач (заявник, скаржник) виконує свій обов`язок щодо сплати судового збору в момент зарахування визначеної Законом України «Про судовий збір» суми до спеціального фонду Державного бюджету України.

Співвідношення принципу доступу до правосуддя та обов`язку сплати судового збору під час звернення до суду вимагає від суду тлумачити будь-які обов`язки зі сплати судового збору так, щоб жодним чином не ускладнити їх виконання позивачем (заявником, скаржником).

За загальним правилом позовні заяви подаються за місцем розташування відповідача (стаття 26 ЦПК України). Інші правила територіальної юрисдикції (підсудності) спорів визначаються параграфом третім глави другої розділу першого ЦПК України. За положеннями цих норм первинне визначення територіальної юрисдикції (підсудності) справи здійснюється позивачем самостійно на підставі цих норм закону.

Вичерпний перелік вимог до позовної заяви визначений статтями 175-177 ЦПК України. У частині четвертій статті 177 ЦПК України зазначено, що до позовної заяви додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

Стаття 9 Закону України «Про судовий збір» встановлює, що судовий збір сплачується за місцем розгляду справи та зараховується до спеціального фонду Державного бюджету України. Суд перед відкриттям (порушенням) провадження у справі, прийняттям до розгляду заяв (скарг) перевіряє зарахування судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України. Кошти судового збору спрямовуються на забезпечення здійснення судочинства та функціонування органів судової влади, а також на забезпечення архітектурної доступності приміщень судів, доступності інформації, що розміщується в суді, для осіб з інвалідністю та інших маломобільних груп населення.

Відповідно до Постанови Великої Палати ВС у справі № 170/129/21, провадження № 14-97цс22, щодо необхідності єдності судової практики щодо питання якщо судовий збір сплачено за місцем подання позову (заяви, скарги) до суду, а потім матеріали справи передано до іншого суду за належною територіальною юрисдикцією (підсудністю), встановлено, що суд, який отримав матеріали позову (заяви, скарги), не вправі вимагати повторної сплати судового збору за його реквізитами, оскільки визначальним є сам факт надходження суми судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України, а незалежно від того, на реквізити якого суду сплачений судовий збір, він зараховується до спеціального фонду Державного бюджету України.

Так, виходячи зі змісту позовної заяви та доданих до неї документів, судом встановлено, що представником Державного агентства меліорації та рибного господарства України в особі Управління Державного агентства меліорації та рибного господарства у Запорізькій області не було зазначено факту звернення до іншого суду з вищевказаною позовною заявою, та подальшого передання справи до провадження Ленінського районного суду м. Запоріжжя за належною територіальною юрисдикцією (підсудністю), не долучено ухвалу іншого суду про відмову у відкритті провадження чи визнання позовної заяви неподаною з подальшим поверненням її позивачу, що було б підставою для позивача посилатись на повторність сплати суми судового збору. Матеріали позовної заяви Державного агентства меліорації та рибного господарства України в особі Управління Державного агентства меліорації та рибного господарства у Запорізькій області до ОСОБА_1 про відшкодування збитків, заподіяних рибному господарству надійшли до провадження Ленінського районного суду м. Запоріжжя вперше 20.11.2023 року шляхом поштового відправлення на адресу суду.

У зв`язку з відсутністю належних доказів, суд позбавлений можливості встановити помилковість сплаченого судового збору та повернути його.

З огляду на те, що судове рішення про залишення позовної заяви без руху залишено не виконаним стороною позивача, жодних належних доказів неможливості усунення недоліків не надано, за таких обставин суд приходить до висновку, що позовна заява підлягає поверненню.

З цього приводу прецедентними є рішення Європейського суду з прав людини у справі «Круз проти Польщі» від 19 червня 2001 року. У вказаному Рішенні зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.

Суддя також враховує та звертає увагу, що згідно з ч.2 ст.10 ЦПК України, суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлює, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод ратифікована Україною Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року і набрала чинності для України 11 вересня 1997 року.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції) наголошує, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право на подання до суду скарги, пов`язаної з його або її правами та обов`язками цивільного характеру (рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (п.36).

На це «право на суд», в якому право на доступ до суду є одним з його аспектів, може посилатися кожен, хто небезпідставно вважає, що втручання у реалізацію його або її прав цивільного характеру є неправомірним (рішення від 13 жовтня 2009 року у справі «Салонтаджі-Дробняк проти Сербії» (п. 132).

Разом з тим, як зазначає Європейський суд з прав людини, право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку держави. Разом з тим, такі обмеження не повинні впливати на доступ до суду чи ускладнювати цей доступ таким чином і такою мірою, щоб завдати шкоди суті цього права, та мають переслідувати законну мету. Також Європейський суд з прав людини зазначає, що не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але й реальним (Рішення Суду у справі «Жоффре де ля Прадель проти Франції» від 16.12.1992 року).

З практики Європейського суду з прав людини випливає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод не гарантує захист теоретичних та ілюзорних прав, а гарантує захист прав конкретних та ефективних (Рішення Суду у справі «Артіко проти Італії» (Artico c. Italie) від 13 травня 1980 року).

Таким чином, слід зазначити, що саме звернення особи до суду з позовною заявою не спричиняє безумовне відкриття провадження у справі. Адже суддя, відкриваючи провадження, перевіряє, зокрема, чи дотрималася особа, яка подала позовну заяву, порядку здійснення права на звернення до суду. Процесуальним наслідком недотримання позивачем умов реалізації права на звернення до цього суду з позовною заявою є залишення її без руху або її повернення в разі не усунення недоліків.

Відповідно до вимог ч.3 ст.185 ЦПК України, позовна заява вважається неподаною і повертається позивачеві, якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк не виконає вимоги, визначені ст.ст. 175, 177 ЦПК України, а саме не усуне недоліки позовної заяви, яку залишено без руху.

Суддя повертає позовну заяву і додані до неї документи не пізніше п`яти днів з дня її надходження або з дня закінчення строку на усунення недоліків (ч.5 ст.185 ЦПК України).

Про повернення позовної заяви суд постановляє ухвалу. Ухвалу про повернення позовної заяви може бути оскаржено. Копія позовної заяви залишається в суді (ч.6 ст.185 ЦПК України).

Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що повернення заяви, відповідно до ч.6 ст.185 ЦПК України, не є порушенням права на справедливий судовий захист та не може вважатися обмеженням права доступу до суду, так як після усунення вказаних недоліків позивач має право повторно звернутися до суду із вказаним позовом, суд вважає за необхідне позов визнати неподаним та повернути позивачу, в зв`язку з не усуненням недоліків.

З огляду на те, що представник позивача недоліки поданої заяви не усунув у відповідності до ухвали Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 20.11.2023 року, суд приходить до висновку, що позовна заява підлягає поверненню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.12, 13, 43, 44, 116, 185, 260 ЦПК України, суддя,-

УХВАЛИВ:

Позовну заяву Державного агентства меліорації та рибного господарства України в особі Управління Державного агентства меліорації та рибного господарства у Запорізькій області до ОСОБА_1 про відшкодування збитків, заподіяних рибному господарству визнати неподаною та повернути позивачу.

Роз`яснити позивачу, що повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню із заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для її повернення.

Апеляційна скарга на ухвалу може бути подана протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Суддя О.М. Гнатюк