Справа № 473/4726/23
"13" грудня 2023 р. Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області в складі головуючої судді Лузан Л.В., за участю секретаря судового засідання Багрін І.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Вознесенську Миколаївської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності,
у вересні 2023 року позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідачки ОСОБА_2 про визнання права власності на садовий будинок АДРЕСА_1 , а також земельної ділянки площею 0,048 га, призначеної для ведення садівництва та розташованої за вищевказаною адресою.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 05 червня 1998 року між сторонами було укладено договір купівлі-продажу, відповідно до якого позивачка придбала у відповідачки садовий будинок, що знаходився за адресою: Миколаївська область, Вознесенський район, Бузька сільська рада, кооператив «Майське» (на час розгляду справи присвоєна нова адреса: АДРЕСА_1 ).
В цей же день договір було зареєстровано на Вознесенській філії Південної товарної біржі за реєстровим №0056. 18 червня 1998 року покупець зареєструвала право власності щодо придбаного будинку в КП «Вознесенське міжміське бюро технічної інвентаризації». Нотаріально договір сторони не посвідчували, ухилившись від цього.
Всі істотні умови договору купівлі-продажу були виконані, а саме продавець передала покупцю майно, а покупець прийняла його та сплатила за нього певну грошову суму, обумовлену сторонами договору.
Разом з тим, позивачка не може розпорядитися придбаним майном, оскільки договір купівлі-продажу є недійсним у зв`язку з відсутністю його нотаріального посвідчення, а також втрати оригінала договору купівлі-продажу садового будинку. Оскільки поновлення (отримання дубліката) правовстановлюючого документа на час розгляду справи є неможливим, а тому позивачка на підставі ст. 392 ЦК України просила визнати за нею право власності на садовий будинок у судовому порядку.
Крім цього, зважаючи на те, що відповідно до ст. 30 ЗК України 1990 року до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розташовані та яка необхідна для обслуговування цього майна, позивачка просила визнати за нею право власності на земельну ділянку площею 0,0480 га, яка розташована на території Бузької сільської ради Вознесенського району Миколаївської області та призначена для ведення садівництва.
В судове засідання позивачка ОСОБА_1 та її представниця адвокат Бінько М.А. не з`явилися, остання надала суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги ОСОБА_1 підтримала в повному обсязі.
Відповідачка ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилася, судом відповідно до ч. 11 ст. 128 ЦПК України вважається належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи шляхом розміщення повідомлення про виклик на офіційному веб-сайті судової влади України, причину неявки суду не повідомила.
Суд вважав можливим провести розгляд справи в заочному порядку з ухваленням заочного рішення, оскільки представниця позивачки не заперечувала проти такого порядку вирішення спору.
Дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наявних у ній доказів, суд прийшов до наступного.
Зокрема судом встановлено, що 05 червня 1998 року між сторонами було укладено договір купівлі-продажу, відповідно до якого позивачка придбала у відповідачки садовий будинок, що знаходився за адресою: Миколаївська область, Вознесенський район, Бузька сільська рада, кооператив «Майське» (на час розгляду справи присвоєна нова адреса: АДРЕСА_1 ).
В цей же день договір було зареєстровано на Вознесенській філії Південної товарної біржі за реєстровим №0056. 18 червня 1998 року покупець зареєструвала право власності щодо придбаного будинку в КП «Вознесенське міжміське бюро технічної інвентаризації». Нотаріально договір сторони не посвідчували, ухилившись від цього.
Ст. 9 Житлового Кодексу України вказує, що громадяни України мають право на придбання будинків і квартир на біржових торгах.
При укладенні договору сторони угоди узгодили всі її істотні умови і виконали свої зобов`язання, але не здійснили нотаріального посвідчення цього договору, як того вимагали ч. 1 ст. 227 ЦК України 1963 року.
Відповідно до ч. 1 ст. 47 ЦК України 1963 року угода, укладена з порушенням вимог про її обов`язкове нотаріальне посвідчення, вважається недійсною.
Проте, згідно ч. 2 ст. 47 ЦК України 1963 року, якщо одна зі сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною.
В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається.
Водночас, з матеріалів справи вбачається, що правовстановлюючий документ є втраченим.
Поновлення (отримання дубліката) правовстановлюючого документа на час розгляду справи не є можливим.
В той же час факт набуття та належності позивачці садового будинку повністю підтвердився в судовому засіданні:
- копією договору купівлі-продажу, укладеного 05 червня 1998 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрованого на Вознесенській філії Південної товарної біржі за реєстровим №0056;
- довідкою, виданою 21 лютого 2023 року КП «Вознесенське міжміське бюро технічної інвентаризації» за № 12, відповідно до якої за позивачкою зареєстровано право власності на садовий будинок, розташований за адресою: Миколаївська область, Вознесенський район, Бузька сільська рада, на підставі договору купівлі-продажу, зареєстрованого 05 червня 1998 року на Вознесенській філії Південної товарної біржі за реєстровим №0056;
- витягом з рішення Бузької сільської ради Вознесенського району Миколаївської області від 20 вересня 2002 року за № 57 «Про найменування вулиць та нумерацію садових будинків в садових товариствах «Зоря» та «Майське» щодо присвоєння будинку позивачки адреси АДРЕСА_1 .
Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом .
Власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК України).
Відповідно до п. 37 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» з урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК власник майна має право пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється, а не в тому разі, коли цими особами не виконується відповідне рішення суду, ухвалене раніше.
Оскільки позови про визнання права власності, що пред`явлені на підставі статті 392 ЦК, пов`язані з невизначеністю відносин права власності позивача щодо свого майна, то на ці позови не поширюються правила про позовну давність.
Крім того, як вбачається з матеріалів справи, садовий будинок розташований на земельній ділянці площею 0,0480 га, яка розташована на території Бузької сільської ради Вознесенського району Миколаївської області та призначена для ведення індивідуального садівництва, відповідно до державного акта на право приватної власності на землю, виданого 12 лютого 1993 року Бузькою сільською радою Вознесенського району Миколаївської області, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №27.
Право власності щодо ділянки зареєстроване за попереднім власником будинку ОСОБА_2 .
Відповідно до ст. 30 ЗК України 1990 року (чинного на час набуття позивачкою будинку) при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об`єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди.
Згідно п.п. ґ п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 1 січня 2002 р., згідно з положеннями чинної до цієї дати ст. 30 ЗК до набувача від відчужувача переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження.
При вирішенні вимог про визначення розміру земельної ділянки, необхідної для обслуговування житлового будинку, будівлі або споруди, право власності на які при їх відчуженні перейшло до набувача без визначення в договорі права на земельну ділянку, суд має з`ясовувати, зокрема, чому це питання не було визначено в договорі, можливість укладення між відчужувачем і набувачем додатку до цього договору щодо права набувача на земельну ділянку та чи не свідчить реальна можливість використання всієї земельної ділянки за цільовим призначенням саме про той розмір земельної ділянки для обслуговування житлового будинку, будівлі або споруди, який існував до їх відчуження (п. 18-1 постанови Пленуму).
Судом встановлено, що на час виникнення спірних відносин законом було передбачено, що при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об`єктами від відчужувача до набувача автоматично переходило і право власності або право користування земельною ділянкою, наданою відчужувачу для будівництва та обслуговування цього майна, без укладення окремого договору відносно ділянки. Можливість укладення між відчужувачем та набувачем окремого договору щодо права набувача на земельну ділянку на час розгляду справи втрачена. Реальна можливість використання всієї земельної ділянки за цільовим призначенням свідчить саме про той розмір земельної ділянки для обслуговування будинку, який існував до його відчуження.
За таких обставин, суд вважає, що вимоги позивачки є обґрунтованими, а її цивільне право підлягає захисту шляхом визнання її власником спірного майна.
Керуючись ст.ст. 258, 259, 263-265, 282, 284, 289 ЦПК України, суд
позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності задовольнити.
Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка зареєстрована за адресою: Миколаївська область, Вознесенський район, село Нове, реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 , право власності на садовий будинок АДРЕСА_1 .
Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка зареєстрована за адресою: Миколаївська область, Вознесенський район, село Нове, реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 , право власності на земельну ділянку площею 0,0480 га, яка розташована на території Бузької сільської ради Вознесенського району Миколаївської області та призначена для ведення індивідуального садівництва, відповідно до державного акта на право приватної власності на землю, виданого 12 лютого 1993 року Бузькою сільською радою Вознесенського району Миколаївської області, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №27.
Заочне рішення може бути переглянуте за письмовою заявою відповідача, яка може бути подана протягом тридцяти днів з дня його складення.
Рішення може бути оскаржене до Миколаївського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його складення.

Суддя Л.В.Лузан