Справа №489/4519/19
Провадження №2/489/39/23
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2023 року м. Миколаїв

Ленінський районний суд міста Миколаєва у складі:

головуючого судді Рум`янцевої Н.О.,

із секретарем судових засідань Назаровою С.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням

встановив.

Представник позивача звернувся до суду з позовом яким просив: визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 ; усунути перешкоди ОСОБА_1 у користуванні та розпорядженні належного йому майна шляхом виселення ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1 , звільнення квартири від особистих речей ОСОБА_2 та зняття останньої з реєстраційного обліку. Мотивуючи вимоги тим, що 20.06.2019 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір купівлі продажу квартири АДРЕСА_1 . Згідно вказаного договору, позивач набув у особисту власність вказану квартиру, інших власників або обтяжень, договір не містить. Проте, після укладення договору, позивач не може вселитися до вказаної квартири, оскільки в ній проживає та зареєстрована відповідачка. Однак, відповідачка не має жодних законних підстав для подальшого проживання у спірній квартирі, оскільки право особи, яка не є співвласником спірного будинку на користування ним є похідним від прав колишнього власника цього будинку, а з припиненням його права власності, припиняється й право цієї особи на користування житлом, проживання в ньому, тощо. Відповідачка по справі не є членом сім`ї позивача. 19.08.2019 позивачем на адресу реєстрації відповідачки було надіслано вимогу про виселення та зняття з реєстраційного обліку. Проте, станом на час подання позовної заяви, остання приписи вимоги не виконала, з квартири не виселилася, продовжує самоправно займати квартиру позивача та не бажає добровільно виселятися, чим порушує права позивача як законного власника майна, набутого в установленому законом порядку.

Ухвалою суду від 23.08.2019, позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.

Ухвалою суду від 03.12.2019, зупинено провадження у справі.

Ухвалою суду від 14.09.2022, поновлено провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті.

Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів.

Від представниці відповідачки надійшло клопотання про розгляд справи за її відсутності та відсутності відповідачки. Проти задоволення позовних вимог заперечує. Просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Від представника позивача надійшла заява про зупинення провадження у справі до розгляду справи № 489/4458/19 Миколаївським апеляційним судом.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку.

Судом встановлено, що у серпні 2019 року ОСОБА_2 , через свого представника адвоката Коренко Т.В., звернулася до суду з позовом в якому просила визнати недійним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 20.06.2019 між сторонами, та повернути квартиру у приватну власність позивача, визнавши за нею право власності.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 01.02.2022, позов ОСОБА_2 про визнання недійним договору купівлі-продажу квартири, повернення нерухомого майна та визнання права власності задоволено. Визнано недійним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 20.06.2019 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , який посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Чорна Людмила Сергіївна та зареєстрований в реєстрі за № 470. Повернуто квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_2 , визнавши за нею право власності на квартиру.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 251 Цивільного процесуального кодексу України, суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 01.05.2023, відмовлено ОСОБА_1 у відкритті апеляційного провадження за його апеляційною скаргою, яка подана через його представника ОСОБА_3 , на заочне рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 01 лютого 2022 року, ухвалене за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Чорна Людмила Сергіївна, про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири.

Відомостей про касаційне оскарження зазначеної ухвали позивачем не надно.

З огляду на зазначене, провадження у дійсний справі не підлягає зупиненню до розгляду справи № 489/4458/19 Миколаївським апеляційним судом, тому у клопотанні слід відмовити.

При вирішенні питання щодо можливості проведення судового розгляду цивільної справи за відсутністю сторін, суд керується тим, що сторонам надавався час на подання заяв по суті справи, клопотань про проведення експертизи, витребування доказів, тощо. Також бере до уваги розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін, відсутність ухвали про визнання явки сторін обов`язковою, тривалість розгляду, належність повідомлення сторін та учасників справи, необхідність дослідження додаткових доказів, окрім тих, що наявні в матеріалах цивільної справи, допиту свідків, тощо.

Передбачених ч. 2 ст. 223 ЦПК України підстав для відкладення розгляду справи судом не встановлено, судом прийнято рішення про розгляд справи за відсутності сторін, на підставі доказів, поданих разом із матеріалами позову.

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, у відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, є дата складання повного судового рішення.

Згідно вимог ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

З`ясувавши обставини та дослідивши надані докази, суд приходить до висновку, що встановлені наступні факти та відповідні правовідносини.

20 червня 2019 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , відповідно до якого позивач відчула квартиру на користь відповідача. Договір купівлі-продажу квартири посвідчено приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Чорною Л.С. та зареєстровано в реєстрі за № 470.

Представник позивача в позові зазначає, що після укладення договору, позивач не може вселитися до вказаної квартири, оскільки в ній проживає та зареєстрована відповідачка.

19 серпня 2019 року представник ОСОБА_1 на адресу відповідачки ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ) направлено вимогу про виселення з квартири АДРЕСА_1 .

Згідно відомостей про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні/будинку з Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради від 04.09.2019 за вих. № 19.03.03-11/6633/19, ОСОБА_2 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .

Вирішуючи питання про застосування норм матеріального права при вирішенні спірних правовідносин, суд виходить із того, що спір виник з приводу права користування майном, яке перебуває у приватній власності позивача, а тому застосуванню підлягають норми прямої дії Конституції України та відповідні положення Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним.

Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

За положеннями ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Стаття 321 ЦК України зазначає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно зі ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Статтею 386 ЦК України визначено засади захисту права власності: держава забезпечує рівний захист усіх суб`єктів права власності.

Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.

Стаття 47 Конституції України проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Відповідно до пункту № 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 01 листопада 1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди, як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

З роз`яснень, викладених у п. п. 34, 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», вбачається, що під час розгляду позовів про визнання особо такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК України) із зняттям останнього з реєстрації.

Велика Палата Верхового Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року (справа № 447/455/17) виснувала, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Водночас, припинення права користування відповідача спірним житлом має відповідати пропорційності в розумінні положень ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У даному аспекті суд враховує те, що відповідачка не проживає у спірному житлі, має інше місце проживання. Доказів того, що відповідачка має потребу у спірному житлі, суду не надано і матеріали справи відповідних даних не містять.

Разом із тим, судом встановлено порушення права позивача як у контексті статті 8 Конвенції, так і як власника житлового приміщення, що гарантовані статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Отже, суд дійшов висновку, що у даному випадку інтереси позивача, як власника житла та користувача цим житлом, перевищують інтереси відповідачки, а відтак, правові підстави користування чужим майном у відповідача відсутні.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Судом встановлено, що на підставі Свідоцтва по право власності на житловий будинок від 28.05.1991 позивачу ОСОБА_2 на праві власності належала квартира АДРЕСА_1 .

20 червня 2019 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , відповідно до якого позивач відчула квартиру на користь відповідача.

У серпні 2019 року ОСОБА_2 , через свого представника адвоката Коренко Т.В., звернулася до суду з позовом в якому просила визнати недійним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 20.06.2019 між сторонами, та повернути квартиру у приватну власність позивача, визнавши за нею право власності.

В ході розгляду цивільної справи № 489/4458/19 (провадження № 2/489/34/22), судом встановлено, що ОСОБА_2 мала домовленість з ОСОБА_4 , яка є дружиною відповідача ОСОБА_1 , про укладення договору довічного утримання, так як за станом свого здоров`я потребувала стороннього догляду. При цьому, позивач не мала наміру відчувати свою квартиру, яка є її єдиним житлом. Майже відразу після укладення договору (укладено 20.06.2019), 22.07.2019 через свого представника звернулася до поліції із заявою про вчинення відносно неї ОСОБА_4 кримінального правопорушення передбаченого, частиною третьою статті 190 КК України. Тому оспорюваний договір вчинено під впливом обману, оскільки він не відповідає дійсним намірам позивача.

Умови договору-купівлі продажу в частині передачі покупцю ОСОБА_1 ключів від квартири та її звільнення від майна ОСОБА_2 не виконані. Остання продовжує проживати в квартирі та користуватися нею.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 01.02.2022, позов ОСОБА_2 про визнання недійним договору купівлі-продажу квартири, повернення нерухомого майна та визнання права власності задоволено. Визнано недійним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 20.06.2019 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , який посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Чорна Людмила Сергіївна та зареєстрований в реєстрі за № 470. Повернуто квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_2 , визнано за нею право власності на квартиру.

Рішення суду набрало законної сили 04 березня 2022 року.

Згідно ч.5 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи.

Крім того, позивачем не долучено до матеріалів справи жодних належних доказів на підтвердження не проживання відповідача у спірній квартирі, зокрема, належним чином оформлений Акт про не проживання, відповідь з правоохоронних органів, тощо.

Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає.

Згідно приписів статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно задоволених позовних вимог, інші судові витрати у разі відмови в задоволенні позову покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 4, 12, 89, 142, 259, 263-265 Цивільного процесуального кодексу України, суд

вирішив:

в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням відмовити.

Апеляційна скарга на судове рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено скорочене судове рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Судове рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційні скарги подаються учасниками справи в порядку статті 355 ЦПК України безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду.

З інформацією щодо тексту судового рішення учасники справи можуть ознайомитися за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua або за веб-адресою Судової влади України: https://court.gov.ua/fair/.

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_3 ..

Відповідач: ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 .

Повний текст судового рішення складено «12» червня 2023 року.

Суддя Н.О. Рум`янцева