Справа № 128/47/23
Провадження № 22-ц/801/1298/2023
Головуючий у суді 1-ї інстанції Карпінська Ю. Ф.
Доповідач:Копаничук С. Г.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2023 рокуСправа № 128/47/23м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача: Копаничук С.Г.,

суддів: Голоти Л. О. Денишенко Т. О.,

учасники справи:

позивач Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на заочне рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 21 квітня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Карпінської Ю. Ф., у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и в :

У січні 2023 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позовні вимоги мотивовано тим, що між АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_1 19 липня 2007 було укладено кредитний договір № МК-532, за умовами якого банк зобов`язався надати відповідачу кредит в розмірі 13000 доларів США на термін до 13 липня 2012 року, а відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановленому кредитним договором. У випадку порушення зобов`язань за кредитним договором, відповідач сплачує банку відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі на місяць, нараховані від суми непогашеної в строк заборгованості за кредитом. Позивач зобов`язання за даним договором виконав у повному обсязі, і надав відповідачу кредит у розмірі, передбаченому умовами кредитного договору, а відповідач не надавав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також іншими витратами, відповідно до умов договору, що має відображення у розрахунку заборгованості за договором. 16 листопада 2017 року приватним нотаріусом було винесено виконавчий напис про стягнення з відповідача заборгованості за період з 19 липня 2007 року по 30 червня 2017 року, яка становить 36711,79 дол. США, з яких: 7555 дол. США - тіло кредиту, 13626,46 дол. США заборгованість за відсотками, 83,2 дол. США комісія, 13689,82 дол. США пеня, 9,58 дол. США- штраф, фіксована частина, 1747,72 дол. США штраф у відсотках від суми заборгованості. На даний час виконавчий напис від 16.11.2017 не виконаний боржником. Сума заборгованості становить 36711,79 доларів США. Оскільки з відповідача було стягнено заборгованість за кредитним договором за період з дати укладання кредитного договору до дати поточної заборгованості, яка була вказана у виконавчому написі від 16.11.2017, то за період після винесення виконавчого напису з 16.11.2017 до 12.10.2022 у відповідача утворилась заборгованість сплати 3% річних у розмірі 5404,18 дол. США. На підставі викладеного АТ КБ «ПриватБанк» просило суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість за кредитним договором №МК532 від 19 липня 2007 року, у вигляді 3% річних від простроченої суми що становить 5404,18 дол. США.

Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 21 квітня 2023 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на неповноту з`ясування судом обставин, що мають значення для справи і неправильне застосування судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати, а у справі постановити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Зазначив, що суд не врахував, те, що грошове зобов`язання по сплаті 3% річних виникло у ОСОБА_1 з часу винесення нотаріусом виконавчого напису і є триваючим правопорушенням; заборгованість може стягуватись в іноземній валюті, а тому 3% річних підлягають стягненню у дол. США.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 21 квітня 2023 року, вищевказаним вимогам закону відповідає.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що вимоги позивача є недоведеними.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив обставини справи, які перевірив наданими доказами, оціненими в порядку ст.89 ЦПК України, правильно визначив спірні правовідносини та застосував до них норми права, внаслідок чого дійшов обґрунтованого висновку про відмову у їх задоволенні.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не врахував, що винесення виконавчого напису нотаріуса не свідчить про припинення договірних правовідносин, оскільки договір діє до повного виконання сторонами зобов`язань та не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання не заслуговують на увагу з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що між банком та ОСОБА_1 було укладено кредитну угоду № МК-532 від 19.07.2007, за умовами якої АТ КБ «ПРИВАТБАНК» зобов`язалося надати відповідачу кредит в розмірі 13000 доларів США на термін до 13.07.2012, а відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами у строки та в порядку, встановленому кредитним договором.

Згідно з копією ордера-розпорядження про видачу (погашення) короткострокового кредиту від 19.07.2007, відповідачу видано транш в розмірі 13000 доларів США (а.с. 10).

Термін дії договору закінчився 13 липня 2012 року.

Виконавчим написом нотаріуса від 16 листопада 2017 року, запропоновано стягнути на користь ПАТ АТ КБ «ПРИВАТБАНК» з ОСОБА_1 не сплачені в строк за кредитним договором № МК-532 від 19.07.2007 кошти в розмірі 36711,79 доларів США, що за курсом 26,09, відповідно до службового розпорядження НБУ від 30.06.2017, складає 957810,60 грн, що складається з: заборгованості за тілом кредиту 7555,00 доларів США; заборгованості за відсотками 13626,46 доларів США; заборгованості з комісії 83,20 доларів США; заборгованості з пені 13689,82 доларів США; заборгованості по штрафах (фіксована частина) 9,58 доларів США; заборгованості по штрафах (відсоток від суми заборгованості) 1747,72 доларів США; строк, за який проводиться стягнення, 3634 днів, а саме: з 19.07.2007 до 30.06.2017 (а.с. 4).

Згідно з наданим розрахунком заборгованості, у період з 16.11.2017 до 12.10.2022 сума заборгованості становить 36711,79 доларів США; період прострочення грошового зобов`язання 1792 дні; 3% річних від простроченої суми 5404,18 доларів США (а.с. 5).

Частиною першою статті 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

У частині першій статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (частина перша статті 611 ЦК України).

Договір є обов`язковим до виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України).

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).

Згідно з частинами першою, третьою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу, про що зазначено в частині першій статті 1050 ЦК України.

Разом з тим, з наданих суду доказів не убачається, що відповідач порушив умови кредитної угоди та у нього виникла заборгованість, яка є підставою для застосування статті 625 ЦК України.

На підтвердження факту видачі коштів ОСОБА_1 , відповідно до п. 1.1 кредитної угоди, позивачем надано лише копію ордера-розпорядження про видачу (погашення) короткострокового кредиту від 19.07.2007.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про неналежність цього доказу, оскільки з нього неможливо встановити факт надання коштів саме ОСОБА_1 шляхом зарахування на його рахунок або видачі коштів готівкою, так як будь-які відомості про особу, якій надаються кошти, зокрема, прізвище, ім`я по батькові ОСОБА_1 , підписи сторін кредитної угоди та/або інші відомості, що підтверджують отримання відповідачем коштів за кредитною угодою від 19.07.2007 № МК-532, у вказаному ордері-розпорядженні відсутні.

Більше того, з наданій ксерокопії ордера-розпорядження зазначено іншу особу, а саме: ОСОБА_2 .

Наявна в матеріалах справи довідка суми боргу також не підтверджує наявності заборгованості у відповідача ОСОБА_1 перед позивачем, оскільки вказана довідка не містить інформації щодо якого саме договору вона складена.

Крім того, відповідно до положень частини другої статті 192 ЦК України, іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Порядок та правила використання іноземної валюти на території України встановлені Законом України «Про валюту і валютні операції».

Відповідно до ст. 5 Закону України «Про валюту і валютні операції», гривня є єдиним законним платіжним засобом в Україні з урахуванням особливостей, встановлених частиною другою цієї статті, і приймається без обмежень на всій території України для проведення розрахунків. Усі розрахунки на території України проводяться виключно у гривні, крім розрахунків за: операціями зі здійснення іноземних інвестицій та повернення іноземному інвестору прибутків, доходів (у тому числі дивідендів) та інших коштів, одержаних на законних підставах у результаті здійснення іноземних інвестицій; операціями банків з надання банківських та інших фінансових послуг на підставі банківської ліцензії; операціями з надання фінансових послуг, визначених пунктами 1-5 частини другої та частиною третьою статті 9 цього Закону, що надаються небанківськими фінансовими установами та операторами поштового зв`язку, які мають ліцензію Національного банку України на здійснення валютних операцій; операціями з розміщення, виплати грошового доходу та погашення облігацій, казначейських зобов`язань України, номінованих в іноземній валюті, якщо це передбачено проспектом цінних паперів (умовами їх розміщення); операціями з купівлі-продажу державних цінних паперів, номінованих в іноземній валюті, якщо ініціатором або отримувачем за такою валютною операцією є банк; іншими операціями, визначеними Митним кодексом України та (або) нормативно-правовими актами Національного банку України. Розрахунки за операціями, визначеними цією частиною, можуть проводитися в іноземній валюті, у гривні, а також у банківських металах. Сплата комісії, інших платежів за здійснення операцій, визначених пунктами 1-6 частини другої цієї статті, здійснюється виключно у гривні, крім розрахунків зі сплати процентів (відсотків) за депозитами або кредитами (позиками), що можуть проводитися в іноземній валюті, банківських металах та у гривні.

Згідно зі статтею 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Разом з тим незалежно від фіксації еквівалента зобов`язання в іноземній валюті, згідно з частинами першою та другою статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо в зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Зважаючи на зазначене, суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті у правовідносинах, які виникли при здійсненні валютних операцій, у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192, частина третя статті 533 ЦК України).

При цьому стаття 625 ЦК України унормовує питання відповідальності боржника за порушення грошового зобов`язання і з огляду на правову природу трьох процентів річних, передбачених частиною другою цієї статті, як особливої міри відповідальності, їх сума повинна бути визначена до стягнення виключно в національній валюті Україні гривні.

Відповідно до ч. 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Крім цього, постановою Кабінету Міністрів України від 26 листопада 2014 року № 662 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів», доповнено Перелік новим розділом такого змісту: «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин ».

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року, яка набула законної сили, у справі № 826/20084/14, визнано незаконною та нечинною постанову Кабінету Міністрів України від 26 листопада 2014 року № 662 .

Отже, повноваження нотаріусів на внесення виконавчого напису про стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин, були передбачені змінами в переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріуса, що були чинними виключно до 21 березня 2017 року офіційної дати опублікування резолютивної частини постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року.

Таким чином, банк не мав права звертатись до нотаріуса за стягненням заборгованості, а нотаріус не мав повноважень вчиняти виконавчий напис про стягнення заборгованості станом на 16 листопада 2017 року.

Решта доводів апеляційної скарги стосуються нарахування 3% річних на підставі не виконання рішення Доманівського районного суду Миколаївської області від 09 березня 2011 року, яке не має жодного відношення до цієї справи, а відтак до уваги не приймаються.

Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не є суттєвими, а відтак не дають підстав для висновку про порушення процесуального права або неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга не підлягає задоволенню, то судові витрати понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної слід залишити за позивачем.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381 384 ЦПК України, Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів,

постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Заочне рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 21 квітня 2023 року залишити без змін.

Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції залишити за позивачем.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач С. Г. Копаничук

судді: Л. О. Голота

Т. О. Денишенко