ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4452/23 Справа № 209/2711/22 Категорія 43 Суддя у 1-й інстанції - Шендрик К. Л. Суддя у 2-й інстанції - Петешенкова М. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 травня 2023 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Петешенкової М.Ю.,

суддів Городничої В.С., Лаченкової О.В.,

при секретарі - Шавкун Л.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргоюОСОБА_1

на рішення Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 03 лютого 2023 року

у справі за позовом ОСОБА_2 , яка діє від свого імені та у інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про захист права власності, усунення перешкод у користуванні нерухомим майном та вселення, -

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2022 року ОСОБА_2 , яка діє від свого імені та у інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_3 звернулася до суду із вищевказаним позовом, посилаючись на те, що ОСОБА_1 є матір`ю її чоловіка ОСОБА_4 , з яким вона перебувала у фактичних шлюбних відносинах з 2006 року, а у зареєстрованому шлюбі з 04 серпня 2021 року.

Зазначає, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер від серцевої недостатності.

Вказує, що з 2006 року і до дня смерті чоловіка вони проживали із сином ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , в якій чоловікові належала на праві власності кімната, житловою площею 12,0 кв.м., або 21/50 частка квартири спільного заселення, де інші 29/50 (57/100) частки, або кімната, житловою площею 16,2 кв.м. належать ОСОБА_1 .

Зазначає, що квартира спільного заселення за адресою: АДРЕСА_1 , складається із двох ізольованих кімнат, житловою площею 28,2 кв.м., загальна площа квартири складає 54,5 кв.м.

Порядок користування житловим приміщенням був визначений рішенням Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 11 травня 2005 року за позовом ОСОБА_4 про вселення та зміну умов договору найму житлового приміщення. Тоді ж були укладені ОСОБА_4 та ОСОБА_1 договори найму жилого приміщення на окремі кімнати, які пізніше були приватизовані.

Право власності на ім`я ОСОБА_4 зареєстровано на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно. Після смерті ОСОБА_4 відкрилась спадщина на належну йому частку спірної квартири.

Зазначає, що спадкоємцями першої черги за законом є ОСОБА_2 , її син ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .

Вказує, що у встановленому законом порядку вона звернулась до приватного нотаріуса Кам`янського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Бурдік С.С. із заявою про прийняття спадщини після смерті чоловіка та в Дніпровський районний суд м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області із позовною заявою до ОСОБА_1 про встановлення факту батьківства, так як запис про батька в актовому записі про народження сина був зроблений з її слів, згідно ст.135 СК України, хоча біологічним батьком дитини був ОСОБА_4 .

Рішенням Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 22 квітня 2022 року у цивільній справі №209/4785/21 позов був задоволений та встановлено факт батьківства ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , відносно дитини ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , про що внесені відповідні зміни до актового запису про народження сина, в тому числі і про зміну прізвища з « ОСОБА_7 » на « ОСОБА_8 ».

Після отримання свідоцтва про народження сина з внесеними змінами в актовий запис про народження, вона, як законний представник неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , звернулась до приватного нотаріуса Бурдік С.С. із заявою про прийняття ним спадщини після смерті батька.

30 вересня 2022 року приватним нотаріусом Кам`янського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Бурдік С.С. їй видано свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_4 на її ім`я та на ім`я сина по 7/50 часток на квартиру по АДРЕСА_1 .

Зазначає, що їй невідомо, чи отримувала ОСОБА_1 свідоцтво про право на спадщину за законом.

Вказує, що їй із сином на теперішній час належить 14/50 часток квартири в праві спільної часткової власності, однак реалізувати своє право власності вони не можуть, оскільки ОСОБА_1 чинить їм перешкоди з дня смерті ОСОБА_4 .

Так, в день смерті ОСОБА_4 , його мати ОСОБА_1 поміняла замки на вхідних дверях до квартири, категорично відмовилась надати ключі та заявила, що до квартири позивач та її син ніколи не зайдуть, бо для неї вони ніхто, а в квартирі хазяйка тільки вона.

Зазначає, що вона разом з сином залишились без житла та речей, оскільки все придбане майно залишилось у квартирі.

Вказує, що неодноразово, а саме 15 вересня 2022 року, 17 серпня 2022 року, 21 жовтня 2022 року зверталася до відділення поліції з приводу неправомірних дій з боку ОСОБА_1 щодо створення перешкод у користуванні житловим приміщенням та майном.

Враховуючи зазначене, оскільки на теперішній час іншого способу захисту права власності на квартиру, ніж судовий захист від свавілля та безкарності ОСОБА_1 позивач не бачить, вимушена звернутися до суду за захистом своїх та сина порушених прав та просить суд усунути їй перешкоди у користуванні нерухомим майном, шляхом вселення ОСОБА_2 та її неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 03 лютого 2023 року позов ОСОБА_2 , яка діє від свого імені та у інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_3 задоволено.

Усунуто перешкоди у користуванні нерухомим майном, шляхом вселення ОСОБА_2 та її неповнолітнього сина ОСОБА_3 , у квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 .

Рішення суду першої інстанції мотивовано наявністю підстав для задоволення позовних вимог, оскільки позивач довела, що вона разом зі своїм неповнолітнім сином є власниками частини квартири, на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, і діями відповідача порушується їх право власності та законне володіння спірною квартирою.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 звернулася з апеляційною скаргою в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що судом першої інстанції не дослідженого жодного доказу, який би свідчив про порушення права власності ОСОБА_2 та її неповнолітнього сина ОСОБА_3 , не зазначено яким саме чином порушене її право та які саме дії ОСОБА_2 були виконані для захисту свого начебто порушеного права, крім звернення до суду. Вважає, що в даному випадку відсутній предмет спору, що є підставою для закриття провадження у справі.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду без змін, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що з 04 серпня 2021 року ОСОБА_2 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі, мають спільну неповнолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копіями свідоцтв про шлюб та про народження, рішенням Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 26 квітня 2022 року ( а.с.10, 11, 23-25).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер у віці 47 років, що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с. 14).

Після смерті ОСОБА_4 його спадкоємцями є ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та отримали по 7/50 часток кожен спадщини, яка складається з 21/50 частки квартири спільного заселення №106, загальною площею 22,2 кв.м., житловою площею 12,0 кв.м. (кімната 12,0 кв.м.), розташованої у АДРЕСА_3 , що підтверджується копіями свідоцтв про право на спадщину за законом, витягами про реєстрацію в Спадковому реєстрі, витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, (а.с. 15-20, 48-50).

Відповідно до свідоцтва про право власності, ОСОБА_1 належить 57/100 часток квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 на праві спільної часткової власності (а.с.21, 22).

Квартира, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 складається з двох кімнат житловою площею, 28,2 кв.м., у тому числі: 1 кімната 16,2 кв.м., 2- 12,0 кв.м.; загальна площа квартири 54,5 кв.м., що підтверджується копією технічного паспорту (а.с. 26-27).

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Частина перша статті 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке суд захищає у спосіб, встановлений частиною другою статті 16 ЦК України або іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Разом з цим, положення статей 386, 391 ЦК України визначають, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Підставою для задоволення позову власника є встановлення факту порушення прав власника і об`єктивно існуючих перешкод у здійсненні ним цих прав.

Правова позиція Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

У пунктах 40-44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі Кривіцька та Кривіцький проти України (Заява № 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття житло не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання житлом, яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем.

У спірних правовідносинах права позивача, як власника спірного житла, захищені і статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Конвенція в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.

ЄСПЛ у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити справедливий баланс між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.

Встановивши, що позивач разом зі своїм неповнолітнім сином є власниками частини квартири, а діями відповідача порушується їх право власності та законне володіння спірною квартирою, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги про недоведеність факту спричинення перешкод позивачу відповідачем спростовується встановленими у справі обставинами, зокрема заявами до поліції про перешкоджання ОСОБА_1 в доступі до квартири, які свідчать про те, що між сторонами існує спір щодо користування житлом, позивач не втратила інтересу до нього, проте має перешкоди у користуванні ним, та враховуючи заперечення відповідача проти вселення та проживання позивача та її сина в квартирі, право позивача та її сина на користування квартирою дійсно підлягає захисту.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу суду та зводяться до переоцінки доказів по справі і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Порушень матеріального чи процесуального закону, які могли б призвести до скасування судового рішення, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 03 лютого 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: М.Ю. Петешенкова

Судді: В.С. Городнича

О.В. Лаченкова