КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/9798/2023 Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 листопада 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Голуб С.А.,

суддів: Писаної Т.О., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Гаврилко Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Сіті Голд» на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 06 квітня 2023 року у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Сіті Голд» до ОСОБА_1 , товариства з обмеженою відповідальністю «Траєкторія» про стягнення грошових коштів та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Сіті Голд», товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Арагон», третя особа - товариство з обмеженою відповідальністю «Траєкторія», про визнання договору поруки недійсним,

в с т а н о в и в:

У вересні 2020 року ТОВ «ФК «Сіті Голд» звернулося до суду з позовом ОСОБА_1 , ТОВ «Траєкторія» про стягнення грошових коштів.

Позов обґрунтований тим, що 19 квітня 2007 року між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит, правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 28-07-И/02.

04 квітня 2019 року між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ТОВ «ФК «Арагон» укладений договір № 18 про відступлення права вимоги, відповідно до якого банк відступив ТОВ «ФК «Арагон» право вимоги до ОСОБА_1 за вказаним кредитним договором.

31 травня 2019 року між ТОВ «ФК «Арагон» та ТОВ «ФК «Сіті Голд» укладений договір поруки № 31/05-п, згідно з яким позивач, як поручитель, зобов`язався відповідати перед кредитором за виконання ОСОБА_1 своїх зобов`язань, що виникли за кредитним договором № 28-07-И/02 від 19 квітня 2007 року.

Відповідно до пункту 2.1. договору поруки поручитель цією порукою забезпечує виконання зобов`язання позичальника за кредитним договором частково. Відповідальність поручителя перед кредитором обмежується сплатою суми у розмірі 403 560,00 грн.

Отримавши вимогу ТОВ «ФК «Арагон» вих. № 12/08-1 від 12 серпня 2019 року, з метою уникнення порушення договору поруки № 31/05-п позивач, як поручитель, частково погасив заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором у розмірі 403 560,00 грн.

В силу умов договору поруки та вимог закону до позивача частково перейшло право вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором № 28-07-И/02 від 19 квітня 2007 року, а саме право вимоги у розмірі 403 560,00 грн.

З метою досудового врегулювання спірних правовідносин позивач направив на адресу відповідача вимогу вих. № 06/08-4 від 06 серпня 2020 року, в якій вимагав сплатити заборгованість у розмірі 403 560,00 грн, однак ОСОБА_1 проігнорував дану вимогу та станом на 31 серпня 2020 року не сплатив заборгованість.

Також ТОВ «ФК «Сіті Голд» стало відомо, що в забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_1 було укладено ряд договорів порук, а саме: договір поруки № 04/06-п2 від 04 червня 2020 року, укладений між ТОВ «Траєкторія» та ТОВ «ФК «Арагон».

Згідно із пунктом 2.2. цього договору поруки поручитель несе відповідальність перед кредитором, як солідарний боржник.

З огляду на те, що згідно законодавства та укладеного договору поруки поручитель ТОВ «Траєкторія» разом з боржником ОСОБА_1 несуть солідарну відповідальність за порушення зобов`язань за кредитним договором № 28-07-И/02 від 19 квітня 2007 року, сума заборгованості у розмірі 403 560,00 грн підлягає стягненню солідарно з відповідачів.

На підставі викладеного та уточнивши позовні вимоги, ТОВ «ФК «Сіті Голд»просило стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ТОВ «Траєкторія» на його користь грошові кошти у розмірі 403 560,00 грн та судові витрати, пов`язані з розглядом даної справи.

У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом до ТОВ «ФК «Сіті Голд», ТОВ «ФК «Арагон», третя особа - ТОВ «Траєкторія», про визнання договору поруки недійсним.

Зустрічний позов мотивував тим, що 19 квітня 2007 року між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ним було укладено кредитний договір № 28-07-И/02 та іпотечний договір на забезпечення виконання грошового зобов`язання за кредитним договором.

04 квітня 2019 року право вимоги за кредитним договором та право за забезпечувальним договором іпотеки перейшло до ТОВ «ФК «Арагон».

31 травня 2019 року між ТОВ «ФК «Арагон» та ТОВ «ФК «Сіті Голд» укладено договір поруки за виконання ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором на суму 403 650,00 грн.

04 червня 2019 року між ТОВ «ФК «Арагон» та ТОВ «Траєкторія» укладено договір поруки за виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором на суму 1 000 000,00 грн.

04 липня 2019 року між ТОВ «ФК «Арагон» та ТОВ «Ваканда» також укладено договір поруки № 04/07-П за виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором № 28-07-И/02 від 19 квітня 2007 року.

10 вересня 2019 року право вимоги за цим кредитним договором ТОВ «ФК «Арагон» відступило на користь ТОВ «ФК «Смарт Груп».

17 жовтня 2019 року право вимоги за іпотечним договором було відступлене ТОВ «ФК«Арагон» на користь ТОВ «Ваканда».

28 листопада 2019 року право власності на іпотечне майно, а саме квартиру, яка була придбана за кредитні кошти, зареєстроване за ТОВ «Ваканда».

ОСОБА_1 зазначав, що він ніколи не спілкувався з представниками ТОВ «Ваканда», ТОВ «ФК«Сіті Голд» та ТОВ «Траєкторія» та не звертався до них з проханням (пропозицією) виступити у якості поручителів за його зобов`язанням. Кінцевим бенефіціарним власником компаній ТОВ «Ваканда», яка є власником іпотечного майна та одночасно поручителем, ТОВ «ФК «Сіті Голд» та ТОВ «Траєкторія», які є поручителями за договорами поруки, є одна і та ж сама особа - ОСОБА_2 .

Фактично з нього намагаються стягнути одну і ту ж саму суму боргу за одним кредитним договором декілька разів, збільшуючи зобов`язання у незаконний спосіб.

Незважаючи на те, що вже відбулося звернення стягнення на іпотечне майно, яке виступало у якості забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, група компаній, які пов`язані через кінцевого бенефіціарного власника, шляхом незаконного відокремлення іпотечного зобов`язання від основного зобов`язання та укладання договорів поруки без його повідомлення і поза його волею, намагаються продовжити існування зобов`язання за кредитним договором та стягнути з нього додаткові суми коштів, чим порушують його права, як споживача фінансової послуги.

Таким чином ОСОБА_1 вважає, що договір поруки № 31/05-п від 31 травня 2019 року, укладений між ТОВ «ФК«Арагон» як кредитором та ТОВ «ФК «Сіті Голд» як поручителем з порушенням чинного законодавства та повинен бути визнаним недійсним.

Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 просив визнати договір поруки № 31/05-п, укладений 31 травня 2019 року між ТОВ «ФК «Арагон» та ТОВ «ФК «Сіті Голд», недійсним.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 06 квітня 2023 року позовні вимоги ТОВ «ФК «Сіті Голд» задоволено частково.

Стягнуто з ТОВ «Траєкторія» на користь ТОВ «ФК«Сіті Голд» грошові кошти у розмірі 403 560,00 грн та витрати по сплаті судового збору у розмірі 6 053,40 грн.

У задоволенні позовних вимог ТОВ «ФК «Сіті Голд» до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів відмовлено.

У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 до ТОВ «ФК «Сіті Голд», ТОВ «ФК «Арагон» про визнання договору поруки недійсним відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням в частині відмови у задоволенні вимог первісного позову, ТОВ «ФК «Сіті Голд» в особі представника - адвоката Клименка Є.Г.звернулося з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати з мотивів невідповідності висновків суду першої інстанції обставинам справи й неправильного застосування норм матеріального права, та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги ТОВ «ФК «Сіті Голд» до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів задовольнити.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що норми частини четвертої статті 36 Закону України «Про іпотеку» не підлягають застосуванню до спірних правовідносин, оскільки позивач не є і не був іпотекодержателем, а вказані норми закону стосуються вимог виключно іпотекодержателя, який має можливість обрати спосіб задоволення своїх вимог до іпотекодавця. Тобто дані норми передбачені саме для іпотекодержателя, а не поручителя, який частково виконав зобов`язання боржника за кредитним договором 19 серпня 2019 року та набув право вимоги до останнього ще до того, як ТОВ «Ваканда» 17 вересня 2019 року набуло від попереднього іпотекодержателя ТОВ «ФК «Арагон» право вимоги за іпотечним договором та 28 листопада 2019 року здійснило дії щодо набуття права власності на предмет іпотеки.

ОСОБА_1 не надав доказів того, що реалізацією ТОВ «Ваканда» права на звернення стягнення на предмет іпотеки його заборгованість за кредитним договором № 28-07-И/02 від 19 квітня 2007 року погашена у повному обсязі та, відповідно, зобов`язання за цим договором не припинені.

Звернення ОСОБА_1 до суду з позовом, у якому оспорюється позасудове звернення стягнення на предмет іпотеки ТОВ «Ваканда», за яким порушене провадження у справі № 754/1488/21, розгляд якої триває - свідчить про те, що позасудове врегулювання остаточно не завершене і рішення суду першої інстанції, на яке подано апеляційну скаргу, дозволяє ОСОБА_1 уникнути виконання своїх зобов`язань за кредитним договором.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить вказану апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, посилаючись на те, що доводи позивача є безпідставними, оскільки суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального права, повно і всебічно з`ясував дійсні обставини спірних правовідносин та належним чином оцінив подані сторонами докази, у зв`язку з чим дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в оскаржуваній частині.

Свої заперечення обґрунтовує тим, що правова позиція позивача щодо того, що норма частини четвертої статті 36 Закону України «Про іпотеку» передбачена саме для іпотекодержателя є хибною, а його зобов`язання за кредитним договором після звернення стягнення на іпотечне нерухоме майно у позасудовому порядку є припиненими у повному обсязі.

За своєю правовою сутністю вказана норма права захищає боржника від можливості пред`явлення до нього додаткових вимог кредитора після проведення стягнення на іпотечне майно у позасудовому порядку за вибором кредитора.

Щодо посилань позивача на те, що він ніколи не був іпотекодержателем, не мав і не має жодних правових підстав здійснити задоволення своїх вимог за рахунок предмету іпотеки та, відповідно, вказана норма права не підлягає застосуванню, то відповідач звертає увагу на те, що ТОВ «ФК «Сіті Голд» в апеляційній скарзі само зазначає про те, що позовні вимоги пред`явлені на підставі частини другої статті 556 ЦК України, відповідно до положень якої до поручителя який виконав зобов`язання, забезпечене порукою, переходять усі права кредитора у цьому зобов`язанні, в тому числі й ті, що забезпечували його виконання.

Тобто позивачу було відомо та зрозуміло під час подачі позову до суду першої інстанції, що до нього перейшли всі права кредитора, у тому числі і право на позасудове звернення стягнення на предмет іпотеки з відповідними правовими наслідками у разі його застосування. Таким чином, позивач зловживає процесуальним правом, змінюючи свою правову позицію після ухвалення судом першої інстанції рішення, яким не у повному обсязі задоволені його вимоги.

При цьому позивач не наводить у своїй апеляційній скарзі аргументацію, з яких правових (легітимних) підстав відповідач повинен надавати докази того, що реалізація предмету іпотеки у позасудовому порядку призводить до унеможливлення пред`явлення подальших вимог кредитора до боржника. Виконання зобов`язання за кредитним договором при його укладанні було забезпечене єдиним предметом іпотеки - квартирою. Інших видів забезпечення ні під час укладання кредитного договору та договору іпотеки, ні у подальшому ОСОБА_3 як боржником у кредитному зобов`язанні не надавалося.

За правилом частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Оскільки ТОВ «ФК«Сіті Голд» оскаржує в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції лише в частині незадоволених позовних вимог до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів, а в частині задоволених вимог до ТОВ «Траєкторія» та відмови у задоволенні зустрічних вимог ОСОБА_1 це судове рішення не оскаржується, тому відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України апеляційним судом не переглядається.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник позивача - адвокат Клименко Є.Г.підтримав апеляційну скаргу, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення позову.

Відповідач ОСОБА_1 та його представник - адвокат Чекман М.П. в судовому засіданні заперечували проти задоволення апеляційної скарги, просили залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, причини неявки до апеляційного суду не повідомили, відзивів на апеляційну скаргу не подавали, тому колегія суддів дійшла висновку, що їх неявка відповідно до вимог частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення сторін в судовому засіданні, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї,колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 19 квітня 2007 року між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит, правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № 28-07-И/02, за умовами якого банк надає позичальнику для придбання двохкімнатної квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , грошові кошти (кредитні ресурси) в сумі 136 000,00 доларів США з оплатою 11,00 % річних строком до 16 квітня 2027 року.

04 квітня 2019 року між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ТОВ «ФК «Арагон» укладений договір № 18 про відступлення права вимоги, відповідно до якого банк відступив ТОВ «ФК «Арагон» право вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором № 28-07-И/02 від 19 квітня 2007 року.

31 травня 2019 року між ТОВ «ФК «Арагон» та ТОВ «ФК «Сіті Голд» укладений договір поруки № 31/05-п, згідно з яким позивач, як поручитель, зобов`язався відповідати перед кредитором за виконання ОСОБА_1 своїх зобов`язань, що виникли за кредитним договором № 28-07-И/02 від 19 квітня 2007 року.

Відповідно до пункту 2.1. договору поруки поручитель цією порукою забезпечує виконання зобов`язання позичальника за кредитним договором частково. Відповідальність поручителя перед кредитором обмежується сплатою суми у розмірі 403 560,00 грн.

На підставі пункту 4.1. договору поруки у випадку невиконання позичальником в установлені кредитним договором строки зобов`язань, передбачених цим договором, кредитор зобов`язаний направити поручителю письмове повідомлення, яким довести до відома поручителя факт недотримання позичальником вимог кредитного договору.

Пунктом 4.3. договору поруки передбачено, що поручитель протягом 15-ти банківських днів, наступних за днем отримання від кредитора передбаченого пунктом 4.1. даного договору повідомлення, зобов`язується перерахувати на поточний рахунок кредитора суму, визначену останнім у розрахунку заборгованості позичальника, але не більше суми встановленої у пункті 2.1. цього договору.

Згідно із пунктом 4.6. договору поруки у випадку виконання поручителем своїх зобов`язань, передбачених пунктами 2.1., 4.3. даного договору, до поручителя згідно положень статей 514, 556 Цивільного кодексу України переходять права кредитора, які виникли за кредитним договором, у тому числі ті, що забезпечують його виконання.

Також, 04 червня 2019 року між ТОВ «ФК «Арагон» та ТОВ «Траєкторія» був укладений договір поруки № 04/06-п2, відповідно до умов якого відповідач зобов`язався частково відповідати перед кредитором за виконання ОСОБА_1 своїх зобов`язань за кредитним договором № 28-07-И/02 від 19 квітня 2007 року на суму 1 000 000,00 грн.

12 серпня 2019 року ТОВ «ФК «Арагон» направило на адресу ТОВ «ФК «Сіті Голд» вимогу вих. № 12/08-1, в якій вимагало сплатити частково заборгованість позивальника у розмірі 403 560,00 грн.

Отримавши вказану вимогу кредитора, метою уникнення порушення договору поруки № 31/05-п позивач, як поручитель, частково погасив заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором у розмірі 403 560,00 грн, що підтверджується платіжним дорученням № 6 від 19 серпня 2019 року.

З метою досудового врегулювання спірних правовідносин позивач направив на адресу ОСОБА_1 повідомлення-вимогу вих. № 06/08-4 від 06 серпня 2020 року, в якій вимагав невідкладно сплатити заборгованість у розмірі 403 560,00 грн.

Поруч з цим, з матеріалів справи вбачається, що в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором № 28-07-И/02 від 19 квітня 2007 року між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит, правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», та ОСОБА_1 було укладено іпотечний договір від 19 квітня 2007 року, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Щербою Л.О. за реєстровим № 1128, предметом якого є двохкімнатна квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

На підставі договору про відступлення права вимоги за іпотечним договором від 17 вересня 2019 року, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Журавльовою Л.М. за реєстровим № 742, право вимоги за іпотечним договором від 19 квітня 2007 року було відступлене ТОВ «ФК «Арагон» на користь ТОВ «Ваканда».

Згідно із інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо об`єкта нерухомого майна від 27 серпня 2021 року державний реєстратор - приватний нотаріус КМНО Журавльова Л.М. 28 листопада 2019 року здійснила державну реєстрацію права власності ТОВ «Ваканда» на квартиру АДРЕСА_2 .

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ТОВ «ФК «Сіті Голд» до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів, суд першої інстанції виходив з того, що положення статті 36 Закону України «Про іпотеку» передбачають таку підставу припинення зобов`язання, як позасудове врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки з метою забезпечення вимог кредитора - іпотекодержателя. У разі завершення такого позасудового врегулювання, тобто звернення стягнення на предмет іпотеки у способи, визначені статтею 37 Закону України «Про іпотеку», зобов`язання припиняється, оскільки за положеннями Закону усі наступні вимоги є недійсними.

Іпотекодержатель сам обрав такий спосіб захисту, як звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання, на підставі застереження про задоволення його вимог як іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, і зареєстрував за собою право власності на предмет іпотеки.Такий правовий висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 756/31271/15-ц (провадження № 61-4156св18).

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції виходячи з такого.

Відповідно до частин першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною першою статті 546 ЦК України передбачено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Статтями 553, 554 ЦК України визначено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб. У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Відповідно до вимог статті 555 ЦК України у разі одержання вимоги кредитора поручитель зобов`язаний повідомити про це боржника, а в разі пред`явлення до нього позову - подати клопотання про залучення боржника до участі у справі. Якщо поручитель не повідомить боржника про вимогу кредитора і сам виконає зобов`язання, боржник має право висунути проти вимоги поручителя всі заперечення, які він мав проти вимоги кредитора.

За правилом статті 556 ЦК України після виконання поручителем зобов`язання, забезпеченого порукою, кредитор повинен вручити йому документи, які підтверджують цей обов`язок боржника.

До поручителя, який виконав зобов`язання, забезпечене порукою, переходять усі права кредитора у цьому зобов`язанні, в тому числі й ті, що забезпечували його виконання.

До кожного з кількох поручителів, які виконали зобов`язання, забезпечене порукою, переходять права кредитора у розмірі частини обов`язку, що виконана ним.

Про те, що виконання обов`язку боржника поручителем є підставою для заміни кредитора у зобов`язанні, також зазначено у статті 512 ЦК України.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 514 ЦК України).

Вказані норми закріплюють право поручителя вимагати від боржника відновлення свого майнового стану, який зазнав змін в результаті виконання ним обов`язку за боржника.

Системний аналіз зазначених положень законодавства дає підстави для висновку, що виконання поручителем обов`язку боржника має наслідком перехід до поручителя прав кредитора у зобов`язанні зі сплати коштів, а не усіх прав кредитодавця як сторони кредитного договору із подальшим продовженням його дії. При цьому поручитель, який виконав обов`язок боржника, набуває права вимоги до нього у межах сплаченої суми заборгованості.

У справі, що переглядається, предметом спору є стягнення грошових коштів із застосуванням правового механізму, передбаченого вимогами статті 556 ЦК України.

В обґрунтування позовних вимог ТОВ «ФК «Сіті Голд» посилалося на те, що 19 серпня 2019 року ним, як поручителем боржника ОСОБА_1 за договором поруки від 31 травня 2019 року, виконано зобов`язання перед ТОВ «ФК «Арагон» на суму 403 560,00 грн, у зв`язку з чим до нього частково перейшло право кредитора за кредитним договором від 19 квітня 2007 року.

Як вбачається з матеріалів справи, виконання зобов`язань позичальника за цим кредитним договором забезпечувалося трьома договорами поруки, укладеними ТОВ «ФК «Арагон», а саме: 31 травня 2019 року договір поруки № 31/05-п укладений з ТОВ «ФК «Сіті Голд»; 04 червня 2019 року договір поруки № 04/06-п2 укладений з ТОВ «Траєкторія»; 04 липня 2019 року договір поруки № 04/07-П укладений з ТОВ «Ваканда».

Крім того, виконання умов кредитного договору забезпечувалося іпотечним договором від 19 квітня 2007 року, предметом якого була квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до договору про відступлення права вимоги за іпотечним договором від 17 вересня 2019 року право вимоги за іпотечним договором від 19 квітня 2007 року відступлене ТОВ «ФК «Арагон» на користь ТОВ «Ваканда».

У свою чергу, 28 листопада 2019 року ТОВ «Ваканда» звернуло стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, здійснивши державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_2 .

Стаття 575 ЦК України визначає, що іпотекою є застава нерухомого майна, яке залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом (стаття 1 Закону України «Про іпотеку» тут і далі в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Згідно із частиною першою статті 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

У статті 33 зазначеного Закону передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 598 ЦК України).

Відповідно до статті 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Згідно з частиною четвертою статті 36 Закону України «Про іпотеку» після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсними.

Наведена норма права передбачає спеціальні підстави припинення зобов`язань щодо виконання основного (кредитного) зобов`язання, яке було забезпечене іпотечним договором.

Таким чином, за змістом статей 1, 33, 36 Закону України «Про іпотеку» використання позасудового врегулювання способу звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до умови іпотечного договору, яка містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, незалежно від наявності інших забезпечувальних договорів, приводить до задоволення вимог кредитора за основним зобов`язанням.

Іпотекодержатель сам обрав такий спосіб захисту, як звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання, на підставі застереження про задоволення його вимог як іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, і зареєстрував за собою право власності на предмет іпотеки.

Такі правові висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постановах Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 756/31271/15-ц (провадження № 61-4156св18) та від 13 лютого 2019 року у справі № 759/6703/16-ц (провадження № 61-22462св18).

Тобто, частина п`ята статті 36 Закону України «Про іпотеку» є спеціальною нормою, яка поширюється на зобов`язання, забезпечені іпотекою, що виключає застосування загальної норми статті 599 ЦК України про припинення зобов`язання лише належним виконанням. Така спеціальна підстава припинення забезпеченого іпотекою зобов`язання означає, що припиняються будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання. Це правило поширюється на всі випадки позасудового врегулювання вимог іпотекодержателя щодо основного зобов`язання у повному обсязі, включаючи як основний обов`язок боржника, так і додаткові обов`язки, що існують в межах того ж самого зобов`язального правовідношення. Та обставина, чи залишилася після позасудового врегулювання фактично невиконаною будь-яка частина основного зобов`язання, правового значення не має.

Саме такого правового висновку Верховний Суд дійшов у постановах від 03 серпня 2021 року у справі № 814/775/20 (провадження № 61-7990ав21), від 27 лютого 2019 року у справі № 263/3809/17 (провадження № 61-39107св18), від 17 квітня 2019 року у справі № 204/7148/16-ц (провадження № 61-43694св18), у справі № 646/7699/13-ц (провадження № 61-9822св18), від 16 жовтня 2019 року у справі № 337/7391/13-ц (провадження № 61-26751св18), від 20 листопада 2020 року у справі № 295/795/19 (провадження № 61-12137св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 754/5275/16 (провадження № 61-13148св19), від 11 березня 2021 року у справі № 524/378/17 (провадження № 61-21241св19).

Крім того, у постанові від 22 лютого 2022 року у справі № 761/36873/18 (провадження № 14-121цс21) Велика Палата Верховного Суду погодилась, зокрема, з висновками Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, викладеними в постановах від 13 лютого 2019 року у справі № 759/6703/16-ц (провадження № 61-22462св18) та від 20 листопада 2019 року у справі № 295/795/19 (провадження № 61-12137св19), про те, що в разі завершення такого позасудового врегулювання, тобто звернення стягнення на предмет іпотеки у способи, визначені статтею 37 Закону України «Про іпотеку», зобов`язання припиняється, оскільки за положеннями цього Закону всі наступні вимоги є недійсними.

Отже, положення статті 36 Закону України «Про іпотеку» передбачають таку підставу припинення зобов`язання, як позасудове врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки з метою забезпечення вимог кредитора - іпотекодержателя. У разі завершення такого позасудового врегулювання, тобто звернення стягнення на предмет іпотеки у способи, визначені статтею 37 Закону України «Про іпотеку», зобов`язання припиняється, оскільки за положеннями Закону усі наступні вимоги є недійсними.

У постанові Верховного Суду від 18 листопада 2020 року у справі № 336/7326/17 (провадження № 61-48527св18) зазначено, що в приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи чи документ. Проте недійсність (нікчемність чи оспорюваність), з урахуванням її направленості на не допущення або присікання порушення цивільних прав та інтересів чи їх відновлення, не може стосуватися вимоги. По своїй суті в частині четвертій статті 36 Закону України «Про іпотеку» (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено спеціальну підставу припинення забезпеченого іпотекою зобов`язання. Тобто, частина четверта статті 36 Закону України «Про іпотеку» (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) є спеціальною нормою, яка поширюється лише на зобов`язання, забезпечені іпотекою, що виключає застосування загальної норми статті 599 ЦК України про припинення зобов`язання лише належним виконанням. Така спеціальна підстава припинення забезпеченого іпотекою зобов`язання означає, що припиняються будь-які наступні вимог іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання. Тобто це правило поширюється на усі випадки позасудового врегулювання вимог іпотекодержателя на основне зобов`язання у повному обсязі, включаючи як основний обов`язок боржника, так і додаткові обов`язки, що існують в межах того ж самого зобов`язального правовідношення. Та обставина, чи залишилося після вказаного позасудового врегулювання фактично не виконаною будь-яка частина основного зобов`язання значення не має.

У постанові Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 725/3690/17(провадження № 61-14297св19) вказано, що позивач вирішив питання шляхом позасудового врегулювання спору на підставі договорів, тому будь-які наступні його вимоги щодо виконання боржниками основного зобов`язання є недійсними відповідно до частини четвертої статті 36 Закону України «Про іпотеку» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин. За таких обставин відсутні правові підстави, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України, для стягнення трьох процентів річних за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання після задоволення вимог іпотекодержателя про звернення стягнення на предмет іпотеки.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (Воловік проти України, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.

Отже, ухвалюючи судове рішення в оскаржуваній частині про відмову у задоволенні позовних вимог ТОВ «ФК «Сіті Голд» до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів, суд першої інстанції правильно застосував до виниклих правовідносин норми матеріального права, оскільки до позивача, як поручителя, який частково виконав зобов`язання за кредитним договором, перейшли усі права кредитора в цьому зобов`язанні у розмірі частини обов`язку, що виконана ним, в тому числі й права іпотекодержателя за іпотечним договором, тоді як на предмет іпотеки було звернуто стягнення у спосіб, передбачений договором іпотеки, шляхом реєстрації права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку», тобто вирішено питання шляхом позасудового врегулювання спору на підставі договору, а тому правові підстави для стягнення грошових коштів із застосуванням правового механізму, передбаченого вимогами статті 556 ЦК України, після реалізації предмета іпотеки, відсутні, оскільки такі вимоги є недійсними.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що норми частини четвертої статті 36 Закону України «Про іпотеку» не підлягають застосуванню до спірних правовідносин, оскільки ТОВ «ФК «Сіті Голд» не є і не було іпотекодержателем, а вказані норми закону стосуються вимог виключно іпотекодержателя, який має можливість обрати спосіб задоволення своїх вимог до іпотекодавця, не заслуговують увагу з огляду на наступне.

Аналіз матеріалів справи свідчить, що два із трьох поручителів ОСОБА_1 виконали перед кредитором (іпотекодержателем) - ТОВ «ФК «Арагон» свої зобов`язання за укладеними договорами поруки, а саме ТОВ «ФК «Сіті Голд» та ТОВ «Ваканда».

Однак, ТОВ «ФК «Арагон» передало право вимоги за іпотечним договором від 19 квітня 2007 року згідно із договором про відступлення права вимоги за іпотечним договором від 17 вересня 2019 року лише ТОВ «Ваканда».

При цьому у пункті 1.2. зазначеного договору визначено, що передача прав за договором іпотеки здійснюється у зв`язку із частковим виконанням новим іпотекодержателем своїх зобов`язань як поручителя за договором поруки № 04/07-Пвід 04 липня 2019 року, укладеним між ТОВ «ФК «Арагон» та ТОВ «Ваканда», предметом якого є погашення заборгованості відповідно до кредитного договору № 28-07-И/02 від 19 квітня 2007 року.

Частина перша, друга статті 556 ЦК України, на які посилався позивач, звертаючись до суду з даним позовом, передбачають, що до поручителя, який виконав зобов`язання, забезпечене порукою, переходять усі права кредитора у цьому зобов`язанні, в тому числі й ті, що забезпечували його виконання. До кожного з кількох поручителів, які виконали зобов`язання, забезпечене порукою, переходять права кредитора у розмірі частини обов`язку, що виконана ним.

Колегія суддів також враховує положення частини першої статті 24 Закону України «Про іпотеку», якими передбачено, що відступлення прав за іпотечним договором здійснюється без необхідності отримання згоди іпотекодавця, якщо інше не встановлено іпотечним договором, і за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов`язанням. Якщо не буде доведено інше, відступлення прав за іпотечним договором свідчить про відступлення права вимоги за основним зобов`язанням.

Таким чином, до позивача, як поручителя, який частково виконав зобов`язання відповідача за кредитним договором, перейшли права кредитора (іпотекодержателя) у відповідному розмірі, у тому числі і право на позасудове звернення стягнення на предмет іпотеки з відповідними правовими наслідками у разі його застосування, а саме припинення зобов`язання за кредитним договором у зв`язку з недійсністю наступних вимог до боржника (іпотекодавця).

У ситуації, яка склалася в даному випадку, позивач не позбавлений можливості звернутися з відповідними вимогами до ТОВ «Ваканда», яке самостійно обрало такий спосіб захисту як звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання, задовольнивши свої вимоги поручителя, який виконав зобов`язання, забезпечене порукою.

Слід також врахувати, що в матеріалах справи відсутні докази того, що позивач після одержання вимоги ТОВ «ФК «Арагон» виконав свій обов`язок повідомити про це відповідача, у зв`язку з чим відповідно до вимог статті 555 ЦК України ОСОБА_1 мав право висунути проти вимоги поручителя свої заперечення, які він мав проти вимог первісного кредитора.

ТОВ «Ваканда» вчинило дії щодо набуття права власності на предмет іпотеки 28 листопада 2019 року, тоді як ТОВ «ФК «Сіті Голд» пред`явило вимогу ОСОБА_1 сплатити заборгованість у розмірі 403 560,00 грн тільки 06 серпня 2020 року.

Доводи апеляційної скарги про те, що на розгляді Деснянського районного суду м. Києві перебуває цивільна справа № 754/1488/21, в межах якої ОСОБА_1 оспорюється позасудове звернення стягнення на предмет іпотеки ТОВ «Ваканда», не мають наперед встановленого значення для даної справи, оскільки судове рішення по суті спору у зазначеній вище справі не ухвалене, відтак державна реєстрація права власності за іпотекодержателем на іпотечну квартиру є чинною і презумпція правильності зареєстрованих відомостей в реєстрі відповідно до норм Закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не спростована.

Інші доводи апеляційної скарги ґрунтуються на власному тлумаченні і розумінні стороною позивача спірних правовідносин та положень законодавства, вони не спростовують правильність висновків суду першої інстанції в оскаржуваній частині і не дають підстав вважати, що районним судом неповно з`ясовано обставин, що мають значення для справи, та/або неправильно застосовано норми матеріального й порушено норми процесуального права, що передбачено статтею 376 ЦПК України, як підстави для скасування рішення суду.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

У контексті вказаної практики колегія суддів вважає вищенаведене обґрунтування цієї постанови достатнім, а висновки суду першої інстанції визнає більш логічно обґрунтованими та послідовними, аніж аргументи апеляційної скарги сторони позивача.

За таких обставин, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову в оскаржуваній частині, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Згідно із пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У такому разі розподіл судових витрат у вигляді сплаченого позивачем судового збору за подання апеляційної скарги не проводиться згідно зі статтями 141, 382 ЦПК України.

Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Сіті Голд» залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 06 квітня 2023 року в даній справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 11 грудня 2023 року.

Головуючий С.А. Голуб

Судді: Т.О. Писана

Д.О. Таргоній