КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ справи: 367/3859/20
Головуючий у суді першої інстанції: Кравчук Ю.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2023 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

головуючий - Немировська О.В.,

судді - Желепа О.В., Мазурик О.Ф.

секретар - Черняк Д.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна,

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 23 червня 2023 року та додаткове рішення Ірпінського міського суду Київської області від 07 липня 2023 року,

встановив:

в червні 2020 року позивач звернулася до суду з позовом, в якому з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 25.08.2021 просила: встановити факт спільного проживання з відповідачем однією сім`єю з серпня 2002 року до серпня 2005 року, визнати наступне майно: земельну ділянку площею 0,1381 га, кадастровий номер земельної ділянки :01:121:0921 за адресою: АДРЕСА_1 , вартістю 1 270 290, 88 грн. - спільною сумісною власністю, набутою під час фактичного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу; визнати за нею в порядку поділу майна подружжя право власності на частину наступного майна: 1) земельної ділянки площею 0,1381 га, кадастровий номер земельної ділянки :01:121:0921 за адресою: АДРЕСА_1 ; 2) об`єкту незавершеного будівництва: індивідуальний жилий будинок загальною площею 246,04 кв. м. з жилою площею 130,98 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 ; в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя: легкового автомобіля марки «GREAT WАLL SAFE SUV», 2005 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , визнати за ОСОБА_2 право власності на автомобіль та стягнути з нього на її користь грошову компенсацію частини у розмірі 57 229 гривень 00 копійок, стягнути з відповідача на її користь судові витрати по оплаті судового збору у розмірі 11 413 гривень 86 копійок, по оплаті професійної правничої допомоги у розмірі 23 000 гривень та по оплаті послуг оцінювача майна у розмірі 1 700 грн.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 23 червня 2023 року позовні вимоги було задоволено частково - встановлено факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 01 січня 2004 року по 19 серпня 2005 року включно, визнано земельну ділянку площею 0,1381 га, кадастровий номер :01:121:0921, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , визнано за ОСОБА_1 в порядку поділу майна подружжя право власності на: 1/2 частину земельної ділянки площею 0,1381 га, кадастровий номер :01:121:0921, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 ; 1/2 частину об`єкта незавершеного будівництва - індивідуального жилого будинку загальною площею 246, 04 кв.м, жилою площею 130, 98 кв.м, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

У порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнано за ОСОБА_2 право власності на легковий автомобіль марки «GREAT WАLL SAFE SUV», 2005 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 та стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію 1/2 вартості у розмірі 57 229 гривень 00 копійок.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 10 930 гривень 40 копійок та витрати з оплати послуг оцінювача майна у розмірі 1700 гривень.

В іншій частині позову відмовлено.

Додатковим рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 07 липня 2023 року було стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу в розмірі 23 050 грн.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, представник відповідача - ОСОБА_3 звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити по справі нове судове рішення, яким в задоволенні позову відмовити в повному обсязі, посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції всіх обставин по справі, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права. Також представник просить скасувати додаткове рішення та відмовити в стягненні судових витрат.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., пояснення позивача, представників відповідача - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, свої вимоги ОСОБА_1 обґрунтовувала тим, що з початку лютого 2003 року до грудня 2015 року вона проживала з ОСОБА_2 однією сім`єю за адресою: АДРЕСА_2 . Під час проживання однією сім`єю подружжям було придбано земельну ділянку площею 0,1381 га за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на яку було оформлено на відповідача. На даній земельній ділянці подружжям було збудовано індивідуальний жилий будинок загальною площею 246,04 кв. м, жилою площею 130,98 кв. м, який наразі є об`єктом незавершеного будівництва.

Відповідач відмовився закінчувати ремонт в будинку та оформлювати його прийняття в експлуатацію, не має намір реєструвати право власності на нього.

20 серпня 2005 року між сторонами було зареєстровано шлюб, ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилась дочка ОСОБА_5 .

22.08.2007 за спільні кошти було придбано легковий автомобіль марки «GREAT WАLL SAFE SUV», 2005 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3 , який було зареєстровано на відповідача.

З урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 25.08.2021 року, ОСОБА_1 просила: встановити факт проживання з ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з серпня 2002 року по серпень 2005 року; визнати земельну ділянку площею 0,1381 га, кадастровий номер земельної ділянки :01:121:0921 за адресою: АДРЕСА_1 , вартістю 1 270 290, 88 грн. спільною сумісною власністю, набутою під час фактичного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу; визнати за нею в порядку поділу майна подружжя право власності на частину земельної ділянки площею 0,1381 га, кадастровий номер земельної ділянки :01:121:0921 за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати об`єкт незавершеного будівництва: індивідуальний жилий будинок загальною площею 246,04 кв. м, жилою площею 130,98 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 ; в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя: легкового автомобіля марки «GREAT WАLL SAFE SUV», 2005 року випуску, визнати за ОСОБА_2 право власності на легковий автомобіль та стягнути з нього грошову компенсацію 1/2 вартості автомобіля у розмірі 57 229 гривень 00 копійок, стягнути з ОСОБА_2 судові витрати по оплаті судового збору у розмірі 11 413 гривень 86 копійок, по оплаті професійної правничої допомоги у розмірі 23 000 гривень 00 копійок та по оплаті послуг оцінювача майна у розмірі 1 700 гривень 00 копійок.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 23 червня 2023 року позовні вимоги було задоволено частково - встановлено факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 01 січня 2004 року по 19 серпня 2005 року включно, визнано земельну ділянку площею 0,1381 га, кадастровий номер :01:121:0921, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , визнано за ОСОБА_1 в порядку поділу майна подружжя право власності на: 1/2 частину земельної ділянки площею 0,1381 га, кадастровий номер :01:121:0921, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 ; 1/2 частину об`єкта незавершеного будівництва - індивідуального жилого будинку загальною площею 246, 04 кв.м, жилою площею 130, 98 кв.м, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

У порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнано за ОСОБА_2 право власності на легковий автомобіль марки «GREAT WАLL SAFE SUV», 2005 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 та стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію 1/2 вартості у розмірі 57 229 гривень 00 копійок.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 10 930 гривень 40 копійок та витрати з оплати послуг оцінювача майна у розмірі 1700 гривень.

В іншій частині позову відмовлено.

Задовольняючи частково позовні вимоги в частині встановлення факту, суд першої інстанції встановив факт спільного проживання сторін з 01.01.2004 по 19.08.2005, посилаючись на те, що Кодексом про шлюб та сім`ю України не містив такої норми, тому встановлення такого факту в період до 01.01.2004 законом не передбачено.

Разом з тим, задовольняючи позовні вимоги щодо визнання спільним сумісним майном та поділ земельної ділянки, суд першої інстанції виходив з того, що на час придбання земельної ділянки 14.11.2003 сторони проживали разом та вели спільне господарство, а тому ділянка була придбана за рахунок спільної праці сторін під час фактичного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

Згідно із частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судове рішення суду першої інстанції в зазначеній частині не відповідає.

Відповідно до пункту 1 розділу VІІ «Прикінцеві положення» СК України, цей Кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності ЦК України, тобто з 01 січня 2004 року.

За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності.

Положення Кодексу законів про шлюб і сім`ю України не містили положень щодо встановлення за заявою заінтересованої особи факту проживання однією сім`єю.

Тому встановлення факту проживання однією сім`єю у період до 01 січня 2004 року законом не передбачено.

В частині встановлення факту спільного проживання сторін та ведення спільного господарства з 01.01.2004 та визнання об`єкту незавершеного будівництва - індивідуального жилого будинку АДРЕСА_1 спільним сумісним майном подружжя, а також поділу майна подружжя, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим.

Частиною другою статті 3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства (частина четверта статті 3 СК України).

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України).

Якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу щодо права спільної сумісної власності подружжя (стаття 74 СК України).

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі (частини третя та четверта статті 368 ЦК України).

Вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має встановити факти спільного проживання однією сім`єю; ведення спільного побуту; взаємні права та обов`язки. Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц).

Отже, факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу належить

до предмета доказування і підлягає встановленню при ухваленні судового рішення.

Щоб визначити джерело придбання майна осіб, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі, необхідно встановити не лише факт спільного проживання чоловіка та жінки однією сім`єю, й участь у його придбанні шляхом формування спільного бюджету та ведення спільного господарства, а також виключити можливість залучення особистих коштів будь-кого з них.

Ч. 2 ст. 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з п. 3 вказаної частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно з чч. 1-3 статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В Рішенні Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003, зроблено висновок, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Суд може визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, однак зобов`язаний встановити обставини, які підлягають доказуванню і зобов`язаний вжити всіх необхідних заходів з метою встановлення істини. Принцип змагальності не виключає необхідності всебічного та повного дослідження всіх обставин справи задля встановлення об`єктивної істини та об`єктивного вирішення справи.

Відповідно до положень ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У разі недостатності доказів, наявності сумнівів щодо їх достовірності, суд вправі запропонувати представити докази тій стороні, яка несе обов`язок по їх доказуванню.

У ч. 4 статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» покладено на суд обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно із практикою ЄСПЛ за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він нівелюватиме можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

В ст. 76 ЦПК України закріплено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно з ч.1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до вимог частин першої, п`ятої, шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (частина перша статті 89 ЦПК України).

В матеріалах справи знаходяться: копія Державного акту на право власності на земельну ділянку серія КВ №9061981, згідно якого ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки з ОСОБА_6 від 14 листопада 2003 року № 3424 (ВАР 937471) є власником земельної ділянки площею 0, 1381 га , яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки :01:121:092.

Відповідно до витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-19 цільове призначення: для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, категорія земель: землі житлової та громадської забудови, форма власності приватна власність.

У витягу № 03-17/381-19 з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки, визначено нормативну грошову оцінку земельної ділянки площею 0,1381 га, кадастровий номер: :01:121:0921, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , в розмірі 1 270 290, 88 гривень.

Відповідно до статті 41 Конституції України та частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

В частинах 1 та 3 статті 368 ЦК України закріплено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з частиною першою статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Частиною першою статті 68 СК України передбачено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Відповідно до статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 67 СК України дружина, чоловік мають право укласти з іншою особою договір купівлі-продажу, міни, дарування, довічного утримання (догляду), застави щодо своєї частки у праві спільної сумісної власності подружжя лише після її визначення та виділу в натурі або визначення порядку користування майном.

Частиною першою статті 69 СК України регламентовано, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Частинами першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

У Рішенні Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року у справі за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 СК України №1-8/2012 (№ 17-рп/2012), яким встановлено, зокрема, що основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 Кодексу). Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 Кодексу). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 Кодексу, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 Кодексу. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 Кодексу), або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їх спільною сумісною власністю. Тобто лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності. Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Відповідно до звіту про оцінку майна від 28.01.2020, дата оцінки 24.01.2020, проведеної ПП «Синергія», вказаний суб`єкт оціночної діяльності виконав незалежну оцінку об`єкта незавершеного будівництва - індивідуального жилого будинку, загальною площею 246, 04 кв.м., жилою площею 130, 98 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , ринкова вартість об`єкта оцінки становить 3 056 000 гривень, без врахування ринкової вартості прав, пов`язаних із земельною ділянкою, ступінь готовності об`єкту - 90%. З долученого до звіту проекту індивідуального житлового будинку по АДРЕСА_1 , слідує, що вказаний проект виконано ПМП «Аркос», архітектор Бачинський В. , у 2004 році, погоджено у відділі архітектури Виконавчого комітету Бучанської селищної ради Київської області. До звіту долучено копію дозволу на виконання будівельних робіт №225 від 18.05.2005, який виданий Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю Ірпінської міської ради ОСОБА_2 на виконання будівельних робіт з будівництва жилого будинку по індивідуально розробленому проекту в АДРЕСА_1 , відповідно до проектної документації, узгодженої та зареєстрованої за №261 від 19.10.2004 відділом містобудування та архітектури Ірпінського міськвиконкому, технічний нагляд здійснює ПМП «Аркос», дозвіл і проектну документацію отримав забудовник ОСОБА_2 19.05.2005.

Шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_8 зареєстрований 20.08.2005. Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 18 серпня 2020 року шлюб між сторонами розірвано.

Заперечуючи проти заявлених вимог, відповідач посилався на те, що до реєстрації шлюбу сторони як сім`я спільно не проживали, не вели спільного господарства, дійсно зустрічались, в тому числі зустрічі проходили у квартирі, яку відповідач винаймав для тимчасових зустрічей і відповідно відповідач відпочивав зі своєю донькою від першого шлюбу, де компанію йому склала одного разу у 2003 році позивачка, до реєстрації шлюбу відповідач не проживав із позивачкою однією сім`єю як чоловік та жінка, не мали спільного бюджету, не вели спільного господарства і не мали взаємних прав та обов`язків як подружжя до реєстрації шлюбу у 2005 році. Під час шлюбу було придбано автомобіль марки «GREAT WALL SAFE SUV» 2005 року випуску реєстраційний номер НОМЕР_2 , однак своєї згоди на сплату компенсації відповідач не надає, у зв`язку з чим позовні вимоги про стягнення грошової компенсації не підлягають задоволенню. Представник відповідача стверджує, що земельна ділянка площею 0,1381 га, кадастровий номер земельної ділянки :01:121:0921 за адресою: АДРЕСА_1 , була придбана ОСОБА_2 14.11.2003 за особисті грошові кошти до шлюбу. Житловий будинок збудований відповідачем ОСОБА_2 в період з 2004 по 2005 роки до реєстрації шлюбу за особисті грошові кошти, з готовністю 90 % на земельній ділянці, яка належить йому на праві особистої приватної власності. Отже, земельна ділянка та незавершений будівництвом об`єкт належать йому на праві приватної власності і не є спільним майном подружжя.

Доводи апелянта щодо недоведеності факту спільного проживання з 01.01.2004 та будівництва жилого будинку за рахунок спільних сумісних коштів подружжя, викладені в апеляційній скарзі, є аналогічними запереченням, висловленим в ході розгляду справи в суді першої інстанції, всі були предметом перевірки суду та отримали належну правову оцінку.

Аргументи апелянта щодо фактичного будівництва будинку протягом 2004-2005 років за особисті кошти ОСОБА_2 є безпідставними, оскільки не доведено належними та допустимими доказами. Крім того, є взаємовиключними зазначення апелянтом в апеляційній скарзі про відсутність доказів про те, що сторони мали з 01.01.2004 по 19.08.2005 будь-які доходи, тобто мали спільний бюджет та спільні витрати.

Зазначення в Технічному паспорті на будинок року забудови - 2005 рік, не відповідає дійсності. В ході розгляду справи ФОП ОСОБА_9 , який виготовляв вказаний Технічний паспорт, повідомив, що рік забудови вказаний зі слів замовника - ОСОБА_2 .

Твердження ОСОБА_2 про те, що спірний будинок збудовано протягом 2004-2005 року до реєстрації шлюбу готовністю 90%, є безпідставними, оскільки спростовується наявними в матеріалах справи доказами, які були предметом дослідження суду першої інстанції.

В матеріалах справи містяться світлини з весілля сторін, яке відбулось у серпні 2005 року, з яких видно, що будівництво жилого будинку тільки розпочато, зведено частково стіни. Отже є неспростованим посилання позивача на те, що будинку станом на серпень 2005 року ще не існувало, будівництво тривало до 2015 року, коли сторони разом з дочкою вселились до будинку, який є придатним для проживання.

Крім того, як видно з договорів оренди квартири АДРЕСА_3 подружжя проживало з лютого 2003 року до 2015 року.

Тому така версія ОСОБА_2 про зведення ним будинку у 2004-2005 роках готовністю 90% ще до реєстрації шлюбу з ОСОБА_1 є неспроможною з урахування факту вселення сім`ї до будинку лише у 2015 році.

Посилання апелянта на те, що у справі не було проведено будівельно-технічної експертизи на предмет готовності будинку на час реєстрації шлюбу та розгляду справи в суді, не може бути підставою для скасування рішення суду та відмови у задоволенні позовних вимог щодо поділу будинку, оскільки з матеріалів справи видно, що будинок є придатним для проживання. В зв`язку з тим, що ОСОБА_2 ухиляється від проведення державної реєстрації права власності на будинок, судом було правильно визначено його статус як об`єкт незавершеного будівництва.

Позивачем надано копії договорів, укладених між нею, ОСОБА_10 , та фізичною особою ОСОБА_11 , відповідно до яких орендодавець зобов`язується передати орендареві квартиру з двома жилими кімнатами, загальною площею 48, 52 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , квартира орендується для проживання сім`ї з двох осіб, визначених для проживання: ОСОБА_2 , ОСОБА_10 : договору від 08.02.2003, який укладений на період з моменту підписання договору і діє до 31.12.2005; договору від 01.01.2006, який набирає чинності з моменту підписання договору і діє до 31.12.2008; договору від 01.01.2009, який набирає чинності з моменту підписання договору і діє до 31.12.2011; копію договору від 01.01.2012, який набирає чинності з моменту підписання договору і діє до 31.12.2014; копію договору від 01.01.2015, який набирає чинності з моменту підписання договору і діє до 31.12.2015.

Судом першої інстанції було встановлено факт спільного проживання сторін з січня 2004 року. При цьому спірна земельна ділянка, на якій було збудовано жилий будинок, була придбана ОСОБА_2 14.11.2003. На підтвердження зазначеної обставини набуття спільною працею суд першої інстанції посилався на довідки з місця роботи ОСОБА_12 про отриману нею заробітну плату. Отже суд першої інстанції помилково вважав, що встановлення вказаного факту надає спірній земельній ділянці статус майна, придбаного за спільні сумісні кошти сторін по справі.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

В ч. 1 статті 377 ЦК України закріплено, що до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності або право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього власника.

У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення (частина перша статті 120 ЗК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року в справі № 689/26/17 (провадження № 14-47цс20) зробила висновок, що «при відсутності окремої цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості, слід враховувати те, що зазначена норма статті 120 ЗК України закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебувало у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачався роздільний механізм правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникали при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, споруджену на земельній ділянці, та правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на вказану нерухомість. Враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, слід зробити висновок, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 червня 2021 року в справі № 495/5454/17 (провадження № 61-18126св19) вказано, що: «об`єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток. При цьому суд може визнати право на частину об`єкта незавершеного будівництва за кожною із сторін. […] Спірний об`єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, будівництво його закінчено й відповідач за зустрічним позовом в ньому проживає, тобто фактично використовує його за функціональним призначенням, але не приймає до експлуатації і право власності на нього не оформлює, а позивач позбавлена можливості здійснити вказані дії, що перешкоджає їй реалізувати своє право на поділ набутого за час шлюбу зазначеного майна. Тому суд може визнати право на частину об`єкта незавершеного будівництва за кожною зі сторін. Отже, суди першої та апеляційної інстанцій, ухвалили законні та обґрунтовані рішення про визнання спірного об`єкта незавершеного будівництва об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, і визнали за кожним по 1/2 частини у праві власності на цей об`єкт. […] При застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з положеннями статті 125 ЗК України у редакції, що була чинною, починаючи з 01 січня 2002 року, слід виходити з того, що у випадку переходу у встановленому законом порядку права власності на об`єкт нерухомості, розміщений на земельній ділянці, що перебуває у власності особи, яка відчужила зазначений об`єкт нерухомості, у набувача останнього право власності на відповідну земельну ділянку виникає одночасно із виникненням права власності на такий об`єкт, розміщений на цій ділянці. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на розміщену на ній нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. Тобто, за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особи, які набули права власності на будівлю чи споруду, стають власниками земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику. У справі, що переглядається, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, дійшовши висновку про те, що особа, яка набула власності на нерухоме майно має також і право на земельну ділянку, на якій це майно розміщено та необхідну для обслуговування нерухомого майна, обґрунтовано задовольнив зустрічні позовні вимоги в цій частині».

У зв`язку з наведеним колегія суддів вважає, що суд першої інстанції припустився помилки щодо підстав для визнання спірної земельної ділянки спільним сумісним майном сторін, внаслідок неправильного застосування норм матеріального права та висновків щодо застосування норми права, викладених в постановах Верховного Суду. Таким чином, рішення суду першої інстанції підлягає зміні в мотивувальній частині.

В апеляційній скарзі представник відповідача не заперечує, що автомобіль марки автомобіль марки «GREAT WALL SAFE SUV», 2005 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , є спільним сумісним майном подружжя. Доводи апелянта про те, що автомобіль на момент поділу відсутній, не можуть бути підставою для відмови в задоволенні позовних вимог про виділ автомобіля ОСОБА_2 та його поділ шляхом стягнення компенсації з відповідача на користь позивача. Невірне зазначення в рішенні судом першої інстанції про те, що автомобіль залишається у користуванні ОСОБА_2 , тоді як він переданий в користування Збройних Сил України, хоча ОСОБА_2 залишається його власником, не впливає на висновок суду щодо його поділу між сторонами шляхом стягнення з нього компенсації за частину.

Після розірвання шлюбу автомобіль залишився в розпорядженні ОСОБА_2 і він залишається його власником, незважаючи на залучення автомобіля за власним бажанням до потреб Збройних Сил України. За таких обставин, суд першої інстанції правильно провів поділ спільного сумісного майна подружжя та стягнув з нього на користь позивача частину вартості автомобіля.

Заперечень щодо визначеної позивачем вартості автомобіля апелянт не заявляв. Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню компенсація частини вартості автомобіля.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Після ухвалення рішення по справі ОСОБА_1 27.06.2023 подала заяву про ухвалення додаткового рішення по справі про стягнення витрат на правничу допомогу.

Ухвалюючи 07 липня 2023 року додаткове рішення по справі, суд першої інстанції керувався положеннями ст. 137, 270 ЦПК України. Суд першої інстанції правильно взяв до уваги докази щодо понесених позивачем витрат на правничу допомогу.

Як видно з матеріалів справи, 29 липня 2019 року між ОСОБА_1 та АО «Ваш надійний адвокат» було укладено Договір про надання правничої допомоги №28. При розгляді справи №367/3859/20 адвокатом Дегтярьовою О.П. надавалась правнича допомога, на підтвердження чого позивачем надано копії рахунків, актів наданих послуг, платіжних документів, а саме: рахунок на оплату №51 від 24.04.2020, акт надання послуг №63 від 24.04.2020, платіжну інструкцію на суму 300 гривень; рахунок на оплату №11 від 12.02.2020, акт надання послуг №60 від 18.06.2020, платіжну інструкцію на суму 4500 гривень; рахунок на оплату №102 від 01.10.2020, акт надання послуг №119 від 01.10.2020, дублікат квитанції на суму 750 гривень; рахунок на оплату №91 від 01.10.2020, акт надання послуг №106 від 09.10.2020, дублікат квитанції на суму 1250 гривень; рахунок на оплату №101 від 30.10.2020, акт надання послуг №118 від 30.10.2020, прибутковий ордер на суму 4500 гривень; рахунок на оплату №3 від 11.01.2021, акт надання послуг №3 від 11.01.2021, дублікат квитанції на суму 1500 гривень; рахунок на оплату №43 від 30.06.2021, акт надання послуг №45 від 30.06.2021, дублікат квитанції на суму 1500 гривень; рахунок на оплату №53 від 27.08.2021, акт надання послуг №54 від 27.08.2021, платіжна інструкція на суму 750 гривень; рахунок на оплату №59 від 27.09.2021, акт надання послуг №61 від 27.09.2021, платіжна інструкція на суму 750 гривень; рахунок на оплату №66 від 08.11.2021, акт надання послуг №67 від 08.11.2021, дублікат квитанції на суму 750 гривень; рахунок на оплату №31 від 17.10.2022, акт надання послуг №31 від 31.10.2022, платіжна інструкція на суму 750 гривень, прибутковий ордер на суму 5750 гривень.

Доводів щодо незаконності додаткового рішення суду в апеляційній скарзі не зазначено.

Таким чином підстав для скасування чи зміни додаткового рішення немає.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України суд

постановив:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 23 червня 2023 року змінити, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови.

Додаткове рішення Ірпінського міського суду Київської області від 07 липня 2023 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в касаційному порядку на протязі тридцяти днів.

Повний текст постанови виготовлено 11 грудня 2023 року.

Головуючий

Судді