УХВАЛА

06 грудня 2023 року

м. Київ

справа № 363/1845/23

провадження № 61-16455ск23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Петрова Є. В.,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 27 червня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 01 листопада 2023 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «УК Стар Сервіс» про визнання недійсним договору, стягнення збитків та відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 у квітні 2023 року звернулась до Вишгородського районного суду Київської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «УК Стар Сервіс»(далі - ТОВ «УК Стар Сервіс») про захист прав споживачів шляхом визнання недійсним договору від 27 липня 2022 року № 26/12 про надання послуг з управління багатоквартирним будинком недійсним, а також просила стягнути з відповідача на свою користь збитки у подвійному розмірі 9 683,20 грн та моральну шкоду у розмірі 2 000 грн.

В обґрунтування позову вказувала на те, що вона є власником квартири АДРЕСА_1 .

27 липня 2022 року ОСОБА_1 уклала договір з управителем ТОВ «УК Стар Сервіс».

У листопаді 2022 року позивач дізналась, що управитель ЖК «Італійський квартал» не має повноважень здійснювати управління багатоквартирними будинками в ЖК «Італійський квартал», оскільки його не обирали зборами співвласників багатоквартирного будинку та не призначали на конкурсних засадах виконавчим органом місцевої ради, відповідно до Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку».

Договір не відповідає типовому договору про надання послуги з управління багатоквартирним будинком, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 05 вересня 2018 року № 712, оскільки не містить даних, на яких підставах обрано управителя для здійснення повноваження щодо управління багатоквартирними будинками ЖК «Італійський квартал».

З моменту укладання договору і до дня звернення до суду позивач здійснила 4 платежі на рахунок відповідача у загальному розмірі 4 841,60 грн.

Разом з тим, відповідач здійснює оформлення договорів про надання послуг з управління багатоквартирними будинками із співвласниками, надає на підпис заднім числом оформлені протоколи зборів співвласників (хоча збори в дійсності не були організовані та взагалі не відбувались), самочинно здійснює нарахування плати за утримання будинку, змінює тарифи на утримання будинку без погодження та повідомлення співвласників, хоча в реальності майно перебуває у стані занепаду.

Станом на 03 квітня 2023 року жоден з будинків не має підключення до водопостачання, світла та газу.

Враховуючи викладене, ОСОБА_1 вважає, що внаслідок укладення спірного договору шляхом обману з боку ТОВ «УК Стар Сервіс» та сплати на виконання оспорюваного договору 4 841,60 грн, відповідачем завдано позивачу збитків у подвійному розмірі 9 683,20 грн.

Внаслідок неправомірних дій відповідача ОСОБА_1 зазнала душевних страждань, які оцінює у розмірі 2 000 грн.

10 квітня 2023 року Вишгородський районний суд Київської області позов ОСОБА_1 передав за підсудністю до Оболонського районного суду м. Києва.

Оболонський районний суд м. Києва рішенням від 27 червня 2023 року, яке залишив без змін Київський апеляційний суд постановою від 01 листопада 2023 року, відмовив ОСОБА_1 у задоволенні позову.

17 листопада 2023 року адвокат Кіров О. Ф., який діє в інтересах ОСОБА_1 , звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 27 червня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 01 листопада 2023 року, в якій заявник просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Верховний Суд вивчив касаційну скаргу та додані до неї матеріали, зробив висновок про наявність підстав для відмови у відкритті касаційного провадження, оскільки скаргу подано на судові рішення, ухвалені у справі незначної складності, тобто рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частина третя статті 3 ЦПК України).

Суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню (пункт 1 частини другої статті 394 ЦПК України).

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Предметом позову у цій справі є немайнові вимоги про визнання недійсним договору про надання послуг з управління багатоквартирним будинком.

Згідно з частиною четвертою статті 274 ЦПК України ця справа не відноситься до тієї категорії справ, що не можуть бути розглянуті в порядку спрощеного позовного провадження.

Зазначена справа є незначної складності та не належить до винятків з цієї категорії спорів, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Верховним Судом досліджено та взято до уваги: предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановлено передбачених законом підстав для перегляду оскаржуваних судових рішень в касаційному порядку.

ОСОБА_1 зазначає, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, оскільки в Єдиному державному реєстрі судових рішень відсутні рішення у подібних правовідносинах, з тим самим предметом та з тих самих підстав, а саме - щодо визнання договору з управління багатоквартирним будинком недійсним на підставі Закону України «Про захист прав споживачів», з урахуванням факту обману, на підставі того, що управитель не мав повноважень здійснювати управління. Схожих справ суди раніше не розглядали та ґрунтовно не досліджено питання права щодо відсутності повноважень управителя будинку на його обрання.

Також заявник вказує, що справа становить значний суспільний інтерес, а саме для інших співвласників багатоквартирних будинків.

Учасники судового процесу мають розуміти, що визначені підпунктами «а» та «в» пункту 2 частини 3 статті 389 ЦПК України випадки є виключенням із загального правила і необхідність відкриття касаційного провадження у справі потребує належних, фундаментальних обґрунтувань.

З врахуванням наведених доводів, Верховний Суд визнає, що винятки, зазначені у пункті 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, заявником не обґрунтовані.

Однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України).

Конституційним принципом судочинства є забезпечення права на касаційне оскарження судових рішень виключно у випадках, визначених законом.

Цьому конституційному принципові відповідає загальне правило пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України щодо того, що усі судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, не підлягають касаційному оскарженню. Це означає, що рішення суду апеляційної інстанції у таких справах є остаточним і подальшому оскарженню не підлягає.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у своєму рішенні від 05 квітня 2018 року (справа «Зубац проти Хорватії» (Zubac v. Croatia), № 40160/12) наголосив на обмеженості доступу ratione valoris до судів вищої інстанції. Так, право на доступ до суду не є абсолютним і може підлягати обмеженням, які дозволяються опосередковано, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою, і таке регулювання може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб та ресурсів суспільства та окремих осіб (справа «Станєв проти Болгарії» (Stanev v. Bulgaria) [ВП], № 36760/06, § 230, ЄСПЛ 2012). Спосіб застосування пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод до апеляційних та касаційних судів залежить від особливостей судового провадження, про яке йдеться, і варто враховувати всю сукупність процесуальних дій, проведених в рамках національного правопорядку, а також роль судів касаційної інстанції в них; умови прийнятності касаційної скарги щодо питань права можуть бути суворіші, ніж для звичайної скарги (рішення у справі «Леваж Престасьон Сервіс» проти Франції» (Levages Prestations Services v. France), § 45; рішення у справі «Бруалья Гомес де ла Торре проти Іспанії» (Brualla Gomez de la Torre v. Spain), § 37; та «Козліца проти Хорватії» (Kozlica v. Croatia), § 32, № 29182/03, від 02 листопада 2006 року; «Шамоян проти Вірменії» (Shamoyan v. Armenia) § 29, від 07 липня 2015 року, № 18499/08).

Застосування передбаченого законодавством порогу ratione valoris для подання скарг до верховного суду є правомірною та обґрунтованою процесуальною вимогою, враховуючи саму суть повноважень верховного суду щодо розгляду лише справ відповідного рівня значущості («Бруалья Гомес де ла Торре проти Іспанії», § 36; рішення у справі «Козліца проти Хорватії», § 33; рішення у справі ««Булфрахт Лтд» проти Хорватії», § 34, «Добріч проти Сербії» (Dobric v. Serbia), «Зубац проти Хорватії» (Zubac v. CROATIA), № 2611/07 та § 54, від 21 червня 2011 року, № 15276/07; та «Йовановіч проти Сербії» (Jovanovic v. Serbia), § 48, від 02 жовтня 2012 року, № 32299/08).

Саме національний верховний суд, якщо цього вимагає національне законодавство, повинен оцінювати те, чи досягнуто передбачений законодавством поріг ratione valoris для подання скарги саме до цього суду. Відповідно, в ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволяло йому відфільтровувати справи, що надходять до нього, верховний суд не може бути зв`язаний або обмежений помилками в оцінюванні зазначеного порогу, яких припустилися суди нижчої інстанції при визначенні того, чи надавати доступ до нього (згадане вище рішення у справі «Добріч проти Сербії», § 54).

Також ЄСПЛ постановив ухвалу щодо неприйнятності заяви від 09 жовтня 2018 року, № 26293/18 у справі «Азюковська проти України» (Azyukovska v. Ukraine), у якій зазначив, що застосування критерію малозначності справи у справі було передбачуваним, справа була розглянута судами двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, заявниця не продемонструвала наявності інших виключних обставин, які за положеннями кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи.

ЄСПЛ у цьому рішенні зазначив, що в контексті аналізу застосування критерію ratione valoris щодо доступу до вищих судових інстанцій він також брав до уваги наявність або відсутність питання щодо справедливості провадження, яке здійснювалося судами нижчих інстанцій.

За змістом практики ЄСПЛ обмеження доступу до Верховного Суду охоплюється загальновизнаною легітимною метою встановленого законодавством порогу ratione valoris для скарг, що подаються на розгляд Верховного Суду, яка полягає в тому, щоб забезпечувати розгляд у Верховному Суді, з огляду на саму суть його функцій, лише справ необхідного рівня значущості.

Оскільки оскаржувані заявником судові рішення ухвалено у справі незначної складності, яка визнана судом малозначною, а отже, не підлягають касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі потрібно відмовити.

За таких обставин не потребує окремого розгляду питання дотримання особою, яка подала касаційну скаргу, вимог статей 390 та 392 ЦПК України.

Керуючись статтею 129 Конституції України, статтями 19, 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 27 червня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 01 листопада 2023 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «УК Стар Сервіс» про визнання недійсним договору, стягнення збитків та відшкодування моральної шкоди.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: І. В. Литвиненко

А. І. Грушицький

Є. В. Петров