ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2023 року

м. Хмельницький

Справа № 686/358/23

Провадження № 22-ц/4820/2025/23

Хмельницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: П`єнти І.В. (суддя-доповідач), Корніюк А.П., Талалай О.І.,

секретар судового засідання Цугель А.О.

за участю: представників сторін ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третьої особи ОСОБА_3

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , треті особі, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача, ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , про витребування майна з чужого незаконного володіння, за апеляційною скаргою ОСОБА_4 , яка подана її представником ОСОБА_1 , на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 04 вересня 2023 року (суддя Продан Б.Г.).

Заслухавши доповідача, пояснення представників учасників справи та учасника справи, перевіривши матеріали справи, ознайомившись з доводами апеляційної скарги, суд

в с т а н о в и в:

У січні 2023 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5 , треті особі, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача, ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , про витребування майна з чужого незаконного володіння.

В обґрунтування позову зазначала, що 02.09.2015 між нею та ОСОБА_6 укладено договір позики грошових коштів в сумі 30000 доларів США, які останній зобов`язувався повернути до 31.12.2018.

В подальшому, 03.09.2015 між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 укладено договір купівлі-продажу майнових прав, предметом якого стали майнові права на одноквартирний житловий будинок, який буде побудований ОСОБА_6 під АДРЕСА_1 з орієнтованою площею до 125 кв.м, та розміщений на земельній ділянці, кадастровий номер :01:001:1062.

Відповідно до п. 1.3 договору, за взаємною згодою сторін, продаж майнових прав (ціна) на одноквартирний житловий будинок здійснюється за 659658 грн, що еквівалентно 30000,0 доларів США, та може бути проведений покупцем до закінчення готовності будинку. У разі збільшення вартості будівельних матеріалів, зміна курсу долара США, збільшення витрат на будівництво, сторони можуть вносити зміни у цей договір.

Відповідно до п. 1.5 договору, визначені у цьому договорі майнові права на одноквартирний житловий будинок належать ОСОБА_6 , інших осіб, які б мали права на них - відсутні.

Посилається на те, що між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 за взаємною згодою відбулось зарахування зустрічних однорідних вимог, а відповідно ОСОБА_4 здійснила оплату по договору купівлі-продажу майнових прав.

Декларацією про готовність до експлуатації об`єкта, який належить до І-ІІІ категорії складності, зареєстрованою Управлінням державної архітектурно-будівельної інспекції у Хмельницькій області 04.02.2016, підтверджується закінчення ОСОБА_6 будівництва та готовим до експлуатації одноквартирного житлового будинку під АДРЕСА_1 , розміщеного на земельній ділянці площею 0,025 га, кадастровий номер :01:001:1062, у змісті якої відображено інформацію про початок виконання будівельних робіт ОСОБА_6 .

Втім, ОСОБА_6 зареєстрував вказане нерухоме майно на власне ім`я, чим порушив умови договору, отримані грошові кошти не повернув позивачеві, більш того, почав ухилятися від зустрічі з позивачем та ігнорувати телефонні дзвінки.

Таким чином, позивач вважає, що за наявності договору з ОСОБА_6 , на підставі Закону України «Про інвестиційну діяльність», у ОСОБА_4 виникли усі права на зазначений одноквартирний житловий будинок. Однак, на даний час він зареєстрований за її невісткою - ОСОБА_5 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 20.02.2020, за яким ОСОБА_6 продав, а ОСОБА_5 купила зазначене нерухоме майно.

Позивач нотаріально посвідченою довіреністю уповноважила свого сина, ОСОБА_3 , розпоряджатись належним їй майном, а він здійснив реєстрацію такого майна на свою дружину ОСОБА_5 . Таким чином, відповідачка має у власності будинок, що не може їй належати в силу викладених вище обставин, а тому він повинен бути повернутий ОСОБА_4 .

У зв`язку із викладеним вище, просила суд витребувати від ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 одноквартирний житловий будинок під АДРЕСА_1 , площею 124,9 кв.м, розміщеного на земельній ділянці площею 0,025 га, кадастровий номер :01:001:1062, що зареєстрований за ОСОБА_5 .

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 04 вересня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_4 через свого представника ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить вказане рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог. При цьому, посилається на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи.

Вказує, що є безпідставним та таким, що не ґрунтується на нормах матеріального права висновок суду першої інстанції про те, що позивач не являється інвестором і щодо правовідносин, що виникли між позивачем та ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу майнових прав від 03.09.2015, не застосовується Закон України «Про інвестиційну діяльність». Оскільки, з врахуванням положень ст. ст. 1, 4, 5, 6, 9 Закону України «Про інвестиційну діяльність» положення цього Закону поширюються на правовідносини щодо купівлі-продажу майнових прав.

Крім того, зазначає, що висновок суду про те, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів про те, що ОСОБА_4 є власником спірного майна, оскільки договір купівлі-продажу майнових прав між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 був укладений у простій письмовій формі та є нікчемним, суперечить нормам чинного законодавства. З огляду на те, що чинне законодавство не містить жодних спеціальних вимог щодо форми купівлі-продажу майнових прав на нерухомість. В даному випадку договір купівлі-продажу майнових прав від 03.09.2015 є чинним та не скасованим, а відповідачем не заперечується факт його укладення, відповідно у ОСОБА_4 виникли майнові права на спірний одноквартирний житловий будинок і вона вправі ставити вимоги щодо його витребування з чужого незаконного володіння.

Також судом першої інстанції не враховано правові висновки Великої Палати Верховного Суду щодо застосування ст. 388 ЦК України у справах № 653/1096/16-ц, №569/2823/18, а тому посилання у рішенні суду про обраний позивачкою неналежний спосіб захисту є безпідставними.

ОСОБА_5 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити рішення суду першої інстанції без змін. Вважає, що суд першої інстанції, оцінивши докази по справі в їх сукупності, ухвалив законне та обґрунтоване рішення.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 та третя особа ОСОБА_3 підтримали апеляційну скаргу.

Представник відповідача ОСОБА_2 в судовому засіданні просив апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про день, місце і час слухання справи повідомлені належним чином.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Частинами 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України передбачено що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення суду першої інстанції не відповідає.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки на момент вчинення договору купівлі-продажу майнових прав між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 , він не був нотаріально посвідчений, то у суду відсутні підстави вважати, що даний договір створив для його сторін будь-які юридичні наслідки, а тому твердження позивача про те, що вона є власником спірного майна на підставі вказаного договору суд оцінює критично, так як спірне майно у володінні, користуванні та власності позивачки не перебувало, відповідно, вона його не може витребувати у його законного власника.

Проте, з таким висновком суду першої інстанції не можна погодитись з таких підстав.

Встановлено, що 02 вересня 2015 року між ОСОБА_4 , як позикодавцем, та ОСОБА_6 , як позичальником, укладено договір позики, за умовами якого позикодавець передала у власність, а позичальник прийняв грошові кошти у розмірі 30000 доларів США з зобов`язанням останнього повернути таку є саму суму коштів позикодавцеві у тій же валюті до 30.09.2018 (а.с. 9). У вказаному договорі сторони засвідчили, що одержання позики не пов`язано зі здійсненням підприємницької діяльності будь-якої із сторін, але виключно для потреб (сімейних) позичальника (п. 2).

03.09.2015 між ОСОБА_6 (продавцем) та ОСОБА_4 (покупцем) укладено договір купівлі-продажу майнових прав, відповідно до умов якого продавець передав, а покупець прийняв майнові права на одноквартирний житловий будинок, який буде під номером АДРЕСА_1 з орієнтовною площею 125 кв.м, який буде розміщено на земельній ділянці, кадастровий номер :01:001:1062, та зобов`язується оплатити такі майнові права продавцю на умовах цього договору (а.с.10).

Відповідно до п. 1.2 договору купівлі-продажу майнових прав продавець зобов`язується здійснити будівництво будинку за рахунок оплати грошових коштів зі сторони покупця. Строк закінчення будівництва одноквартирного житлового будинку до 30.06.2016.

Пунктом 1.3 вказаного договору передбачено, що за взаємною згодою сторін, продаж майнових прав (ціна) на одноквартирний житловий будинок здійснюється за 659658 грн, що еквівалентно 30000,0 доларів США, та може бути проведений покупцем до закінчення готовності будинку. У разі збільшення вартості будівельних матеріалів, зміна курсу долара США, збільшення витрат на будівництво, сторони можуть вносити зміни у цей договір.

04.02.2016 Управлінням державної архітектурно-будівельної інспекції у Хмельницькій області здійснено реєстрацію декларації про готовність до експлуатації об`єкта, який належить до І-ІІІ категорії складності, ХМ №41 від 04.02.2016, відповідно до якої об`єктом є одноквартирний житловий будинок під АДРЕСА_1 (а.с.10-13).

12.02.2016 здійснено державну реєстрацію права власності за ОСОБА_6 на житловий будинок під АДРЕСА_1 , загальною площею 124,9 кв.м. (а.с. 69).

20.02.2020 між ОСОБА_6 (продавцем) та ОСОБА_7 (покупцем) укладено договір купівлі-продажу будинку, посвідчений приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу Романішиним Я.О. та зареєстрований в реєстрі за №345, предметом якого є житловий будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 124,9кв.м, житловою площею 36 кв.м. (а.с. 7-8).

Відповідно до п.2.1 договору купівлі-продажу, продаж майна за домовленістю здійснюється за 100 000,00 грн, які були одержані продавцем від покупця до оформлення цього договору у встановленому законом порядку.

Також абз.2 п.4.10 вказаного договору купівлі-продажу визначено, що згода іншого з подружжя покупця на укладення цього договору отримана у встановленому законом порядку, зміст її доведено до сторін договору (заява чоловіка ОСОБА_5 ОСОБА_3 від 20.02.2020) (а.с. 68).

Дані обставини підтверджуються матеріалами справи.

Згідно зі статтею 177 ЦК України, до об`єктів цивільних прав відносяться речі, майнові права та інше.

Майном як особливим об`єктом вважаються окремі речі, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки (частина перша статті 190 ЦК України).

За правилами статті 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Майновими правами визнаються будь-які права, пов`язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовою частиною права власності (права володіння, розпорядження, користування). Майнове право є складовою частиною майна як об`єкта цивільних прав. Майнове право є обмеженим речовим правом, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна, та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому.

Захист майнових прав здійснюється у порядку, визначеному законодавством, а якщо такий спеціальний порядок не визначений, захист майнового права здійснюється на загальних підставах цивільного законодавства.

За змістом положень статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Одним зі способів захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, є визнання права.

Відповідно до статті 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

За положеннями статті 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно із частиною першою статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникає, зокрема, з договорів та інших правочинів, має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Частиною першої статті 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (частина друга статті 328 ЦК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 331 ЦК України, право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Пунктом 63 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 (в редакції, яка була чинною на час реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації), для державної реєстрації прав на окремий індивідуально визначений об`єкт нерухомого майна (квартира, житлове, нежитлове приміщення тощо), будівництво якого здійснювалося із залученням коштів фізичних та юридичних осіб або у результаті діяльності житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу, подаються: 1) документ, що підтверджує набуття у власність особою закріпленого за особою об`єкта інвестування, передбачений законодавством (інвестиційний договір, договір про пайову участь, договір купівлі-продажу майнових прав тощо), або довідка житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу про членство в кооперативі та внесення таким членом кооперативу пайового внеску в повному обсязі. У разі участі у фонді фінансування будівництва документом, що підтверджує набуття у власність закріпленого за особою об`єкта будівництва, є видана управителем такого фонду довідка про право довірителя на набуття у власність об`єкта інвестування. У разі придбання безпроцентних (цільових) облігацій, за якими базовим товаром є одиниця нерухомості, документами, що підтверджують набуття у власність закріпленого за особою об`єкта будівництва, є договір купівлі-продажу облігацій та за наявності документ, згідно з яким здійснилося закріплення відповідного об`єкта інвестування за власником облігацій (договір резервування, бронювання тощо). У разі придбання майнових прав на об`єкт нерухомості документом, що підтверджує набуття у власність закріпленого за особою об`єкта будівництва, є договір купівлі-продажу майнових прав; 2) довідка (виписка) з переліку осіб, які брали участь в інвестуванні (фінансуванні) об`єкта будівництва, видана особою, що залучала кошти фізичних та юридичних осіб, про участь особи, державна реєстрація права власності якої проводиться, в інвестуванні (фінансуванні) об`єкта будівництва (крім випадків, коли перелік фізичних та юридичних осіб, кошти яких залучалися на інвестування (фінансування) об`єкта будівництва, подано особою, що залучала кошти фізичних та юридичних осіб, відповідно до пункту 62 цього Порядку, або копію такого переліку подано відповідно до підпункту 4 цього пункту); 3) технічний паспорт на окремий індивідуально визначений об`єкт нерухомого майна; 4) завірені особою, що залучала кошти фізичних та юридичних осіб, відповідним кооперативом копії документів, передбачених пунктом 62 цього Порядку (у разі, коли такі документи не подано особою, що залучала кошти фізичних та юридичних осіб, відповідним кооперативом).

Зазначеними нормами встановлено первинний спосіб набуття права власності на річ, на яку раніше не було і не могло бути встановлене право власності інших осіб.

Таким чином, саме інвестор як особа, за кошти якої і на підставі договору з якою був споруджений об`єкт інвестування, є особою, якою набувається первісне право власності на новостворений об`єкт інвестування.

Державній реєстрації підлягає право власності тільки на ті об`єкти нерухомого майна, будівництво яких закінчено та які прийнято в експлуатацію у встановленому порядку. В іншому випадку інвестор не зможе визнати право власності на квартиру до введення будинку в експлуатацію.

Згідно з частиною четвертою статті 334 ЦК України, права на нерухоме майно, яке підлягає державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Отже, інвестор після виконання умов інвестування набуває майнові права (тотожні праву власності) на цей об`єкт і після завершення будівництва об`єкта нерухомості набуває права власності на об`єкт інвестування як первісний власник шляхом проведення державної реєстрації речових прав на зазначений об`єкт за собою.

Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього (частина перша статті 330 ЦК України).

Власник має право витребовувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (частина перша статті 387 ЦК України).

Частина перша статті 388 ЦК України містить перелік підстав, за яких власник майна має право витребовувати своє майно, зокрема, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом (підпункт 3 зазначеної статті).

Якщо майно було набуте безпідставно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребовувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частина третя статті 388 ЦК України).

Оскільки після виконання умов інвестиційного договору інвестор набуває майнові права на об`єкт інвестування, які після завершення будівництва об`єкта нерухомості та прийняття його до експлуатації трансформуються у право власності інвестора на проінвестований об`єкт з необхідністю державної реєстрації інвестором такого права за собою, то забудовник позбавлений права відчужувати об`єкт інвестування на користь будь-якої іншої особи.

Таким чином, інвестор наділений правом вимагати повернення належного йому об`єкта інвестування від будь-якої іншої особи.

Згідно з вимогами ст. 5 ЦПК України, суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Отже, указана норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Вирішуючи спір по суті, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити, чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі належним позивачем. Відсутність права на позов в матеріальному розумінні тягне за собою прийняття рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин, оскільки лише наявність права обумовлює виникнення у інших осіб відповідного обов`язку перед особою, якій таке право належить, і яка може вимагати виконання такого обов`язку (вчинити певні дії або утриматись від їх вчинення) від зобов`язаних осіб. Тобто, лише встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і, відповідно, приймає рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у абз. 2 п.11 постанови від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб.

Згідно з вимогами ст. ст. 12, 81 ЦПК, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Положеннями ч. 2 ст. 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Встановлено, що позивачка ОСОБА_4 , звертаючись до суду із вказаним позовом посилалась на те, що спірний житловий будинок є її власністю, оскільки вона сплатила кошти на його будівництво за договором купівлі-продажу майнових прав з урахуванням зарахування зустрічних однорідних вимог за договором позики від 02.09.2015.

Проте, сам по собі факт укладення договору купівлі-продажу майнових прав від 03.09.2015, без надання належних та допустимих доказів виконання зобов`язань за ним в частині сплати в повному обсязі коштів на виконання умов договору чи зарахування зустрічних вимог, не свідчить про набуття позивачкою будь-яких майнових прав чи права власності на спірний житловий будинок.

З огляду на викладене вище, позивачкою ОСОБА_4 не доведено наявність майнових прав на спірне новостворене майно, та, відповідно, набуття нею права вимоги щодо переходу права власності на об`єкт будівництва одноквартирний житловий будинок АДРЕСА_1 . А тому, позивачкою не доведено порушення її прав, яке підлягає захисту відповідно до заявлених нею позовних вимог.

Помилковим є посилання суду першої інстанції на нікчемність договору купівлі-продажу майнових прав від 03.09.2015, оскільки чинне на час виникнення спірних правовідносин законодавство не містить жодних спеціальних вимог щодо форми купівлі-продажу майнових прав на нерухомість та обов`язковості його нотаріального посвідчення. І з цього приводу, є підставними доводи апеляційної скарги.

Відповідно до частини 4 статті 376 ЦПК України, зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

З огляду на викладене вище, рішення суду першої інстанції щодо відмови в позові необхідно змінити, виклавши мотивувальну частину у редакції цієї постанови.

Оскільки апеляційний суд змінює судове рішення у частині мотивів його ухвалення, то розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 , яка подана її представником ОСОБА_1 , задовольнити частково.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 04 вересня 2023 року змінити, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 11 грудня 2023 року.

Суддя-доповідач І.В. П`єнта

Судді: А.П. Корніюк

О.І. Талалай