справа № 489/6106/23 провадження №2/489/2446/23
РІШЕННЯ

Іменем України

28 листопада 2023 року м. Миколаїв

Ленінський районний суд міста Миколаєва у складі:

головуючого судді Коваленка І.В.,

за участю секретаря судового засідання Єлишевої А.В.,

в присутності:

позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням

встановив:

У жовтні 2023 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом в якому просить визнати відповідача ОСОБА_2 такою, що втратив право користування житловим приміщенням квартирою АДРЕСА_1 .

Як на підставу позовних вимог позивач вказав, що відповідач є його донькою, яка зареєстрована в належній йому нерухомості за адресою: АДРЕСА_2 з часу народження по теперішній час. Після розлучення з матір`ю відповідача та її виселенням з житла, колишня дружина звернулася до суду з позовом про поділ майна подружжя. Ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 30.08.20212 по справі № 2/1416/355/12 було затверджено мирову угоду між ним ( ОСОБА_1 ) та матір`ю відповідача ( ОСОБА_3 ), відповідно до умов якої він придбав колишній дружині та дочці ОСОБА_2 окреме житло за адресою: АДРЕСА_3 , куди вони і переселилися.

Оскільки дочка ОСОБА_2 з реєстрації не знялася, в 2014 році він звернувся до суду з позовом про визнання відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 16.04.2014 в задоволенні позову було відмовлено, через ненадання доказів документальної домовленості з відповідачем про перереєстрацію на нове місце проживання.

З 2014 року і по 2023 рік він неодноразово, при зустрічі відповідача у м.Миколаєві, звертався до дочки з проханням знятися з реєстрації за адресою його житла та зареєструвати своє дійсне проживання, що останньою зроблено не було.

Посилаючись на тривале непроживання відповідача за адресою реєстрації та положення статті 405 ЦК України, позивач звернувся до суду з вказаним позовом.

Ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 12.10.2023 відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи.

У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та просив задовольнити.

Відповідач позовні вимоги визнала повністю, проти задоволення позову не заперечувала. Пояснила, що не знала про наявність проблем у позивача із зняттям її з реєстрації.

Суд, вислухавши сторін, дослідивши матеріали справи та встановив наступні факти і відповідні їм правовідносини.

Із матеріалів справи вбачається та встановлено судом, що сторони зареєстровані за адресою: АДРЕСА_2 та відповідач є дочкою позивача.

Із позову вбачається, що після розлучення з матерію відповідача - ОСОБА_3 між позивачем та колишньою дружиною мав місце спір щодо поділу майна подружжя.

Спір вирішено укладенням мирової угоди, затвердженої ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 30.08.2012 у справі № 2/1416/335/12, відповідно до якої ОСОБА_1 надав ОСОБА_3 грошові кошти на придбання іншого житла, а та передала у власність ОСОБА_1 своє право власності на 11/40 часток житлового будинку АДРЕСА_4 .

Так як після придбання колишньою дружиною позивача іншого житла та переїзду до нього разом з донькою, остання з реєстрації за адресою: АДРЕСА_4 не знялася, в листопаді 2013 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про визнання відповідача такою, що втратила право кротування житловим приміщенням, але рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 16.04.2014 в задоволенні позову було відмовлено.

З пояснень відповідача встановлено, що за адресою реєстрації вона не проживає тривалий час і не проти зняття її реєстрації за цією адресою. Також пояснила, що їй не було відомо про наявність труднощів у позивача із зняттям її з реєстрації, а сама вона на теперішній час перебуває за кордоном.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно частини першої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Конституцією України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17.07.1997 № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Права власника житлового будинку, квартири визначені статтею 383 ЦК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб.

Згідно статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Відповідно статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Враховуючи, що відповідач за адресою реєстрації не проживає з 2014 року, наміру проживати в житлі позивача не має та вселитися до нього не намагалася, а її реєстрація в спірному житлі позбавляє позивача можливості у повній мірі використати належне йому право власності, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та їх задоволення.

У зв`язку із визнанням відповідачем позову до початку розгляду справи по суті, відповідно до частини першої статті 142 ЦПК України з державного бюджету позивачу підлягає поверненню 50 відсотків судового збору, сплаченого ним при зверненні до суду з позовом.

Інші 50 відсотків сплаченого позивачем судового збору, відповідно до статті 141 ЦПК України підлягають стягненню на його користь з відповідача.

Керуючись статтями 4, 19, 141, 263-265 ЦПК України, суд

вирішив:

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 536,80 грн. (п`ятсот тридцять шість гривень 80 коп.).

Повернути ОСОБА_1 з державного бюджету судовий збір в сумі 536,80 грн. (п`ятсот тридцять шість гривень 80 коп.), сплачений квитанцією №0.0..1 від 11.10.2023.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Миколаївського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення або з дня складання повного тексту рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Відомості про учасників справи:

позивач ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 , адреса фактичного проживання: АДРЕСА_5 ;

відповідач: ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 .

Повний текст судового рішення складено 28.11.2023.

Суддя І.В.Коваленко