П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 листопада 20223року м. Київ

Справа № 761/5306/21

Провадження № 22-ц/824/13168/2023

Резолютивна частина постанови оголошена 29 листопада 2023 року

Повний текст постанови складено 04 грудня 2023 року

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Стрижеуса А.М.,

суддів: Поливач Л.Д., Шкоріної О.І.

секретаря: Мандрики О.П.

сторони:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3

третя особа Перша Київська державна нотаріальна контора,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 , яка діє як законний представник ОСОБА_3 , поданою адвокатом Івановою Оленою Ігорівною, на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 08 травня 2023 року та додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 01 червня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 яка діє в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_5 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в особі її законного представника матері - ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Перша Київська державна нотаріальна контора, про встановлення факту батьківства,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_5 звернулася до суду з позовоною заявою до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в особі її законного представника матері, ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Перша Київська державна нотаріальна контора, про встановлення факту батьківства.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що ОСОБА_1 проживала з ОСОБА_6 однією сім`єю, як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу з 2000 року до 2008 року по АДРЕСА_1 . Під час спільного проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_6 у них ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася дочка ОСОБА_5 . ОСОБА_6 на час народження дитини не виявив бажання подати заяву про визнання себе батьком ОСОБА_5 , то при реєстрації народження ОСОБА_5 здійснено запис №820 про батька у книзі Реєстрації народження відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України.

Згідно із рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 07.11.2011 ухваленим за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_6 , на користь ОСОБА_1 було присуджено стягнення аліментів на утримання дитини - ОСОБА_5 . Згідно із вищевказаним рішенням суду, судом було встановлено, що ОСОБА_1 проживала із ОСОБА_6 однією сім`єю з весни 2004. Також, згідно із вказаним рішення суду, судом було встановлено, що в період спільного проживання ОСОБА_6 з ОСОБА_1 у них народилася дочка - ОСОБА_5 . Факт батьківства ОСОБА_6 щодо ОСОБА_5 підтверджується нотаріально посвідченою заявою ОСОБА_6 від 06.11.2019 про надання ним дозволу ОСОБА_1 на вивіз його дочки ОСОБА_5 для відпочинку до Єгипту. Факт батьківства ОСОБА_6 щодо ОСОБА_5 підтверджується наявність відкритого щодо ОСОБА_6 виконавчого провадження про стягнення з нього аліментів на утримання доньки ОСОБА_5 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 помер та після його смерті відкрилась спадщина, щодо якої у Першій Київській Державній нотаріальній конторі заведена спадкова справа №1286/2020. 08.12.2020 позивачем в інтересах ОСОБА_5 була подана заява про прийняття спадщини, що залишилася після смерті ОСОБА_6 . У нотаріальній конторі заяву подану в інтересах ОСОБА_5 було прийнято та відкрито спадкову справу та нотаріусом доведено до відома, що ОСОБА_5 не зможе прийняти спадщину після померлого ОСОБА_6 , оскільки у свідоцтві про народження батьком замість ОСОБА_6 вказаний ОСОБА_7 , внаслідок чого, з метою безперешкодного прийняття ОСОБА_5 спадщини, яка відкрилася після смерті ОСОБА_6 позивач вимушена звернутися до суду для встановлення факту батьківства ОСОБА_6 по відношенню до ОСОБА_5 та визнання права власності на частку у спадковому майні. Встановлення факту батьківства ОСОБА_6 по відношенню до ОСОБА_5 , необхідне для прийняття спадщини, що залишилася після смерті ОСОБА_6 та внесення змін до актового запису про батька ОСОБА_5 .

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 08 травня 2023 року позов ОСОБА_1 яка діє в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_5 - задоволено.

Встановлено факт батьківства ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 відносно ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Додатковим рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 01 червня 2023 року заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення суду - задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) яка діє в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_5 , 3450 (три тисячі чотириста п`ятдесят) гривень 00 копійок витрат на проведення експертизи, 5000 (п`ять тисяч) гривень 00 копійок витрат на професійну правничу допомогу.

Стягнуто з ОСОБА_3 (РНОКПП: НОМЕР_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ), в особі її законного представника матері - ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) яка діє в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_5 , 3450 (три тисячі чотириста п`ятдесят) гривень 00 копійок витрат на проведення експертизи, 5000 (п`ять тисяч) гривень 00 копійок витрат на професійну правничу допомогу.

Не погоджуючись з рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 08 травня 2023 року та з додатковим рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 01 червня 2023 року представником відповідача ОСОБА_3 адвокатом Івановою О.І. подано апеляційну скаргу, в якій вона просить рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 08 травня 2023 року та додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 01 червня 2023 року скасувати.

В обґрунтування апеляційної скарги, посилається на те, судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, обставини, що мають значення для справи, які суд не визнав встановленими, є доведеними, судом не оцінено належність, допустимість, достовірність кожного доказу та достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, а також судом порушено норми процесуального права і неправильно застосовані норми матеріального.

Відзив на апеляційну скаргу станом на 29 листопада 2023 року до суду не надійшов.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та її представник адвокат Горячев О.А. проти доводів апеляційної скарги заперечували, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду.

ВІдповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та третя особа Перша Київська державна нотаріальна контора в судове засідання не з`явилися, про день та час розгляду справи повідомлялися належним чином.

Від представника відповідача ОСОБА_3 адвоката Іванової О.І. надійшла заява, в якій вона просила розглянути справу за її відсутності та відсутності відповідача ОСОБА_3 .

Від Першої Київської державної нотаріальної контори надійшов лист, в якому просили розглядати справу за їх відсутності.

За таких обставин колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності відповідачів та третьої особи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла таких висновків.

Частинами першою-третьою статті 367 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася ОСОБА_5 , про що Відділом реєстрації актів цивільного стану Шевченківського РУЮ м. Києва 26.05.2007 видано свідоцтво про народження серії НОМЕР_3 .

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення відповідає.

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 2 ст. 125 СК України, якщо мати та батько дитини не перебувають шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається за заявою матері та батька дитини або за рішенням суду.

Відповідно до ч. 1.ст. 130 СК України, у разі смерті чоловіка, який не перебував у шлюбі з матір`ю дитини, факт його батьківства може бути встановлений за рішенням суду.

Відповідно до змісту ч. 1, ч. 2 ст. 121 СК України права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу. Якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається за рішенням суду.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 128 СК України у разі смерті чоловіка, який не перебував у шлюбі з матір`ю дитини, факт його батьківства може бути встановлений за рішенням суду. Заява про встановлення факту батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу. Заява про встановлення факту батьківства може бути подана особами, зазначеними у частині третій статті 128 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст.3 Конвенції про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 Конвенції про права дитини, дитина має бути зареєстрована відразу ж після народження і з моменту народження має право на ім`я і набуття громадянства. а також. наскільки це можливо, право знати своїх батьків і право на їх піклування.

Відповідно до ч.ч. 2, 4 ст. 5 Сімейного кодексу України, держава створює людині у мови для материнства та батьківства, забезпечує охорону прав матері та батька, матеріально і морально заохочує і підтримує материнство та батьківство. Держава бере під свого охорону кожну дитину-сироту і дитину, позбавлену батьківського піклування.

У пункті 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15.06.2006 року, № 3 роз`яснюється, що питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі будь-яких доказів про це.

Походження дитини встановлюється судом з урахуванням усіх обставин. При цьому можуть застосовуватися будь-які засоби доказування, передбачені цивільним процесуальним законодавством: пояснення сторін та третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази, висновок експерта. В основу рішення суду не можуть бути покладені лише докази, отримані з порушенням закону, які не мають юридичної сили.

Доказами походження дитини від певної особи можуть бути будь-які фактичні дані, які підтверджують спільне проживання матері й особи, яку та вважає батьком дитини, ведення ними спільного господарства до народження останньої, або спільне її виховання чи утримання, визнання особою батьківства, а також інші обставини, що засвідчують походження дитини від певної особи. Спільне проживання та ведення спільного господарства може підтверджуватися наявністю обставин, характерних для сімейних відносин (проживання в одному жилому приміщенні, спільне харчування, спільний бюджет, взаємне піклування, придбання майна для спільного користування тощо).

Батьківство може бути визнано особою як у період вагітності матері (наприклад, висловлення бажання мати дитину, піклування про матір майбутньої дитини тощо), так і після народження дитини. Вказані обставини та інші обставини, що стосуються справи, можуть бути підтверджені поясненнями сторін і третіх осіб, показаннями свідків, письмовими доказами, речовими доказами і висновками експертів. Зокрема, доказами визнання батьківства можуть бути листи, заяви, анкети, інші документи, а також показання свідків, пояснення самих сторін, які достовірно підтверджують визнання відповідачем батьківства.

Заяви про встановлення фактів батьківства чи визнання батьківства розглядаються судом, якщо у свідоцтві про народження певна особа не вказана батьком дитини, коли відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України про батька дитини проведено за вказівкою матері, яка не перебувала у шлюбі, або ж такий запис зовсім відсутній і можуть бути подані матір`ю, опікуном чи піклувальником дитини чи самою дитиною після досягнення повноліття.

Згідно норм вказаної статті, в разі народження дитини у батьків, які не перебувають у шлюбі, при відсутності спільної заяви батьків, батьківство може бути встановлене в судовому порядку за заявою як одного з батьків так і самої дитини після досягнення нею повноліття.

При встановленні батьківства суд бере до уваги спільне проживання та ведення спільного господарства матір`ю дитини та відповідачем до народження дитини, або спільне виховання чи утримання ними дитини, або докази, що з достовірністю підтверджують визнання відповідачем батьківства.

В третьому абзаці п. 13 постанови Пленуму ВСУ від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» зазначено, що факт батьківства може бути встановлено за наявності однієї з таких обставин: 1) спільне проживання батьків дитини і ведення ними спільного господарства, яке не припинилось до її зачаття; 2) спільне виховання дитини; 3) спільне утримання дитини; 4) докази, що з вірогідністю підтверджують визнання відповідачем батьківства.

Встановлення факту батьківства має для заявниці юридичне значення, оскільки необхідне їй для захисту майнових та немайнових законних інтересів дитини, зокрема для вступу у спадщину.

Встановлено, що згідно із рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 07.11.2011 справа №2-8020/11, ухваленим за позовом ОСОБА_1 , з ОСОБА_6 . ІНФОРМАЦІЯ_3 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , було присуджено до стягнення аліменти на утримання дитини - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Згідно із вищевказаним рішенням суду, судом було встановлено, що ОСОБА_1 проживала із ОСОБА_6 однією сім`єю з весни 2004. Також, згідно із вказаним рішення суду, судом було встановлено, що в період спільного проживання ОСОБА_6 з ОСОБА_1 у них народилася дочка - ОСОБА_5 . ІНФОРМАЦІЯ_1 . Згідно із вищевказаним рішенням суду, судом також було встановлено, що відповідач ОСОБА_6 не заперечував проти стягнення з нього аліментів на утримання ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , чим фактично визнав факт свого батьківства щодо ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Як вбачається із нотаріально посвідченої заяви від 06.11.2019 ОСОБА_6 надав дозвіл ОСОБА_1 на вивіз його дочки ОСОБА_5 для відпочинку до Єгипту.

Як вбачається із відкритого щодо ОСОБА_8 виконавчого провадження про стягнення з нього аліментів на утримання дочки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що засвідчує постанова державного виконавця Святошинського РУЮ у м. Києві про закінчення виконавчого провадження про стягнення з ОСОБА_6 на утримання ОСОБА_5 аліментів та направлення виконавчого листа для його примусового виконання по територіальності за місцем проживання боржника.

Згідно із актом ОСББ «Будівельна компанія «Фасад Констакшн» від 19.11.2020 за результатами опитування сусідів за місцем проживання ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_1 , було встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_6 жили однією сім`єю як чоловік та жінка вісім років з 2000 по 2008.

ІНФОРМАЦІЯ_7 ОСОБА_6 помер та після його смерті відкрилась спадщина, щодо якої у Першій Київській Державній нотаріальній конторі заведена спадкова справа № 1286/2020.

У постанові Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 310/3095/17 Верховний Суд констатував, що на сьогодні ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини, його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства.

12 грудня 2022 року було укладено Договір № 044GA/336, предметом якого є: визначення біологічного спорідненості (2 учасника: ОСОБА_2 , ОСОБА_5 ). Постачальник послуг: лабораторія Endeavor DNA, США (або інша лабораторія - партнер). 26.01.2023 року, відповідач-1 (мати ОСОБА_9 ) та ОСОБА_5 (донька ОСОБА_6 ) отримали Звіт ДНК тесту на спорідненість від лабораторії Endeavor DNA, США, у якому зазначено: Ймовірність спорідненості: 99,767782 %

Таким чином, Звіт ДНК тесту на спорідненість показав, що ОСОБА_2 (мати ОСОБА_9 ) та ОСОБА_5 (донька ОСОБА_6 ) мають ймовірність споріднення: 99,767782 %.

Аргументи апеляційної скарги про необізнаність померлого у законодавстві та визнання ним свого батьківства відносно ОСОБА_5 спростовуються копіями матеріалів цивільної справи №2-8020/11 та рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 07.07.2011 року справа №2-8020/11, яке вступило в законну силу.

Аргументи апеляційної скарги, що свідоцтво про народження ОСОБА_5 виключає факт батьківства ОСОБА_6 є юридично неспроможним, з огляду на те, що при реєстрації народження ОСОБА_5 здійснено запис №820 про батька у книзі Реєстрації народження відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України, оскільки факт батьківства підтверджується іншими доказами у справі у їх сукупності.

Відповідно до частин першої-третьої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані

з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Частиною 2 цієї статті передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача.

Позивачем у позовній заяві зазначено про понесення витрат на проведення експертного дослідження в розмірі 6900,00 грн. та витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 22250,00 грн.

На підтвердження витратна проведення експертного дослідження позивачем надано наступні докази: належним чином засвідчена копія Договору № 044GA/336 від 12.12.2022р.; належним чином засвідчена копія Замовлення № Гар - на 12.12.2022.; належним чином засвідчена копія дублікату чеку від 12.12.2022р. щодо сплати 6900 грн.

Крім того, позивачем в підтвердження судових витрат надано наступні докази: належним чином засвідчена копія Договору про надання правової допомоги № 05/09/2022 від 05.09.2022р.; належним чином засвідчена копія Додаткової угоди № 1 від 05.09.2022р.; належним чином засвідчена копія Рахунку - Фактури № 146 від 05.09.2022р.; належним чином засвідчена копія Рахунку - Фактури № 147 від 19.09.2022р. належним чином засвідчена копія Рахунку - Фактури № 157 від 09.12.2022р.; належним чином засвідчена копія Рахунку - Фактури № 178 від 02.03.2023р.; належним чином засвідчена копія Рахунку - Фактури № 199 від 05.05.2023р.; належним чином засвідчена копія Платіжної інструкції @2PL341071 від 05.09.2022р.; належним чином засвідчена копія Платіжної інструкції @2PLI17723 від 20.09.2022р.; належним чином засвідчена копія Платіжної інструкції @2PL425798 від 12.12.2022р.; належним чином засвідчена копія Платіжної інструкції @2PL175955 від 03.03.2023р.; належним чином засвідчена копія Платіжної інструкції @2PL604376 від 06.05.2023р.

За частинами четвертою-шостою статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно з положеннями статті 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

За пунктом 9 частини першої статті 1 цього закону представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта

в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві,

в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні. Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частина перша статті 1 Закону).

Згідно зі статтею 19 Закону видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону).

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, у тому числі в рішенні від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» (Lavents v. Latvia) за заявою № 58442/00 щодо судових витрат зазначено, що за статтею 41 Конвенції суд відшкодовує лише витрати, стосовно яких було встановлено, що вони справді були необхідними і становлять розумну суму (рішення ЄСПЛ у справах «Ніколова проти Болгарії» та «Єчюс проти Литви», пункти 79 і 112 відповідно).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (пункт 268).

Отже, в цілому нормами процесуального законодавства передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат, як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін.

Такий висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2021 року у справі № 910/12876/19.

Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних

і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Також за статтею 28 Правил адвокатської етики, затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України від 09 червня 2017 року, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту.

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.

Непогодження клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розміру гонорару при наданні доручення адвокату або в ході його виконання є підставою для відмови адвоката від прийняття доручення клієнта або розірвання договору на вимогу адвоката.

Тож домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, у межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання (пункт 5.39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження

№ 12-171гс19)).

За висновком, викладеним у пункті 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Аналіз зазначеної постанови свідчить про те, що вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має пересвідчитись що заявлені витрати є співмірними зі складністю справи, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності таких витрат. Також суд має врахувати розумність розміру витрат на професійну правничу допомогу та чи не буде їх стягнення становити надмірний тягар для іншої сторони.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)).

Тобто, вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має враховувати складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціну позову та (або) значенням справи для сторони.

Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність». У разі відсутності у тексті договору таких умов (пунктів) щодо порядку обчислення, форми та ціни послуг, що надаються адвокатом, суди, в залежності від конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, мають право відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат, задовольнити її повністю або частково.

У постанові від 08 квітня 2020 року у справі №306/1198/17 Верховний Суд зазначив, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 ЦПК України).

Аналогічна позиція висловлена Об`єднаною палатою Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду у постановах: від 03 жовтня 2019 року у справі

№ 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах: від

02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження № 61-21442св19), від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження № 61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18 (провадження № 61-44217св18).

Процесуальними нормами встановлено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів.

Обов`язковим переліком документів на підтвердження відповідних витрат, незалежно від юрисдикції спору, є: договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.); розрахунок наданих послуг з їх детальним описом; документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, тощо) (висновки, викладені Верховним Судом у постановах у справах № 821/227/17, № 726/549/19, № 810/3806/18).

Такі ж висновки щодо застосування норм права викладені Верховним Судом у постановах від 15 квітня 2020 року у справі № 199/3939/18-ц та від 09 червня 2020 року у справі №466/9758/16-ц.

Чинне процесуальне законодавство України не встановлює чіткого переліку доказів, які необхідно надати суду на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу, однак зобов`язує надати докази щодо надання правової допомоги.

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 76-78, 81, 83, 84, 87, 89, 228, 235, 263-265 ЦПК України, визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову (дослідження обґрунтованості, наявності доказів, що їх підтверджують).

Всебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Всебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, ухвалення законного й обґрунтованого рішення.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи

і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (стаття 78 ЦПК України).

Статтею 79 ЦПК України передбачено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Такий висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах викладений у постанові Верховного Суду від 07 листопада 2019 року у справі № 905/1795/18.

Тому при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи (висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах викладений в постанові Верховного Суду від 08 квітня 2020 року в справі № 922/2685/19).

Колегія суддів, оцінюючи співмірність витрат на послуги адвоката зі складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт, а також часом, витраченим на їх виконання, взявши до уваги рівень складності юридичної кваліфікації правовідносин

у справі, обсяг та обґрунтованість підготовлених та поданих до суду адвокатом документів, їх значення для спору, з огляду на визначені практикою Європейського суду з прав людини критерії, вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення вимог про стягнення з кожного з відповідачів на користь позивача по 5 000,00 грн з кожного судових витрат на професійну правничу допомогу, розмір якої підтверджено належними та допустимими доказами

Згідно з пунктом 1 частиною першою статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до частин першої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального

і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу ОСОБА_4 , яка діє як законний представник ОСОБА_3 , поданою адвокатом Івановою Оленою Ігорівною, без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 08 травня 2023 року та додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 01 червня 2023 року - залишити без змін - без змін, оскільки підстав для скасування судового рішення немає.

Оскільки Київський апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційних скарг без задоволення, а оскаржуваного судового рішення - без змін, розподіл судових витрат у зв?язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції відповідно до статті 141 ЦПК України Київським апеляційним судом не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 369, 374, 375, 381, 382, 383 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 , яка діє як законний представник ОСОБА_3 , поданою адвокатом Івановою Оленою Ігорівною,, залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 08 травня 2023 року та додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 01 червня 2023 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач: А.М. Стрижеус

Судді: Л.Д. Поливач

О.І. Шкоріна