ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6853/23 Справа № 201/9121/22 Суддя у 1-й інстанції - Антонюк О. А. Суддя у 2-й інстанції - Максюта Ж. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2023 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді - Максюти Ж.І.

суддів - Барильської А.П., Никифоряк Л.П.

за участю секретаря - Ніколиної А.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 21 квітня 2023 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення суми боргу за договором позики,-

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_2 16 листопада 2022 року звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_1 про стягнення суми боргу за договором позики, коштів та судових витрат. Позовні вимоги не змінювалися, не уточнювалися і не доповнювалися. Позивач в своєму позові та з представником посилаються на те, що відповідач 20 жовтня 2021 року взяв в нього в борг кошти в сумі 20 887 доларів США, між ними укладено договір позики у простій письмовій формі, такий договір в вигляді простого договору (розписки) від 20 жовтня 2021 року було складено і відповідач отримав від позивача ці кошти з обов`язком повернути суму боргу не пізніше 20 січня 2022 року, за вимогою позивача. Вимога позивача була, строк повернення грошових коштів в указаній сумі згідно договору закінчився, але ці кошти відповідач не повернув.

Позивач вважає, що відповідач своїми діями порушив його права та інтереси, а тому позивач просив стягнути з нього на його користь грошові кошти у вказаній сумі і суму судового збору. Гроші в борг отримані і використані, але в оговорений термін гроші позивачу відповідач в повній сумі не повернув, на прохання позивача добровільно вирішити спір відповідач не відповів нічого. Позивачу завдана шкода. Звернення до правоохоронних органів ні до чого не призвели. Позивач просив стягнути з відповідача вказаний борг з штрафними санкціями, витратами на правову допомогу та судовими витратами, задовольнивши позов в повному обсязі.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 21 квітня 2023 року позовну заяву задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , борг за договором позики від 20 жовтня 2021 року в сумі 40 212.05 доларів США, з яких: сума боргу 19 887 доларів США, три відсотки річних за період з 20 січня 2022 року по 16 листопада 2022 року 438.05 доларів США, пеня 19 997 доларів США.

Стягнуто з ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , сплачений при подачі позову судовий збір в сумі 12 405 грн. 00 коп..

Не погодившись з вищезазначеним рішенням, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить суд, скасувати рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 21 квітня 2023 року та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.

В своїй апеляції відповідач посилається на те, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення не враховано те, що:

- відповідачем повернуто позивачу 1500 доларів США, позивачем не надано розрахунку, який має бути належним доказом у справі, щодо суми заборгованості позивача перед ним, з урахуванням дат: отримання відповідачем грошей, їх суми, дат часткового повернення позивачем суми боргу, дати повернення боргу за розпискою, періоду нарахування 3% річних на суму боргу та остаточної суми боргу, пені на суму боргу, та періоду її нарахування, наявністю необхідності уточнення позовних вимог позивачем у цій частині до ухвалення рішення судом першої інстанції, що також суперечить обґрунтуванню позовних вимог позивача щодо відмови відповідача повертати борг у період з 2021-2022 роки;

- позивачем не було у встановленому законом порядку направлена вимога про повернення коштів, що підтверджується матеріалами справи;

- відповідач не був належним чином повідомлений про час, місце та дату розгляду справи;

- відповідачу не вручалась особисто копія ухвали про відкриття провадження у цивільній справі від 29.12.2022 року з наданням йому копії позовної заяви та усіх копій додатків до неї, що позбавило його права, яке надано йому процесуальними нормами ЦПК України на подання відзиву на позов, заперечень на відповідь позивача на відзив на позов, також не вручались особисто судові повістки про його виклик у судове засідання по справі.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

У частині першій статті 4 ЦПК України зазначено, що кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що за договором позики грошей від 20 жовтня 2021 року, оформленого в вигляді простого письмового договору між позивачем ОСОБА_2 з одного боку і відповідачем ОСОБА_1 з другого боку в цей день, 20 жовтня 2021 року, відповідач отримав в борг від позивача кошти в загальній сумі 20 887 доларів США на умовах зворотності, відплатності та строковості, про що було складено письмовий договір, оформлений в вигляді договору розписки, розписки про отримання коштів; вказаною угодою передбачалися умови користування і повернення коштів, відсотки по закону і що строком повернення відповідачем грошей позивачу повинно бути не пізніше 20 січня 2022 року, за вимогою позивача. Вказані кошти відповідачем самостійно та на вимогу позивача в повному обсязі в зазначений термін не повернуті.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок , а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту (ст. 527 Цивільного кодексу України). Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина 1 ст. 530 Цивільного кодексу України). Якщо кожна із сторін у зобов`язанні має одночасно і права і обов`язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов`язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї (п. 3 ст. 510 Цивільного кодексу України). Позичальник зобов`язується повернути (погасити) борг, сплатити проценти згідно умов договору.

В порушення закону та умов укладеного договору відповідач свої зобов`язання за вказаним договором позики належним чином не виконав, утворилася заборгованість. На вимогу позивача на протязі 2021-2022 років повернути суму боргу відповідач відповів відмовою, сума боргу залишилася не повернутою, хоча термін сторони встановили конкретний, вимога позивача була, але борг відповідач на вимогу позивача і в зазначений термін не повернув. Після звернення позивача до суду відповідач так і не повернув суму боргу. Звернення до правоохоронних органів ні до чого не призвели, в добровільному порядку спір не вирішено і позивач вимушений був звертатися з позовом до суду.

Встановивши обставини справи, дослідивши наявні у матеріалах справи докази, суд першої інстанції дійшов висновку, що вимоги позивача є обґрунтованими та доведеними, ґрунтуються на нормах матеріального права. Натомість відповідач не посилався на належні та допустимі докази повернення спірних коштів за договором позики, а тому наявні всі правові підстави для стягнення з відповідача на користь позивача боргу у визначеній договором сумі.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (терміні його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Дані правовідносини є за своєю правовою природою є зобов`язальними правовідносинами та регламентовані главою 71 Цивільного кодексу України.

Відповідно до статті 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

З урахуванням зазначеного, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник (відповідач) видає кредитору (позивачу) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора (позивача) певної грошової суми або речей та зобов`язання їх повернути у визначений строк.

Отже, станом на момент звернення до суду із даною позовною заявою сума заборгованості відповідача перед позивачем за договором позики не погашена.

Згідно ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Колегія суддів погоджується із висновком суду та не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги про те, що апелянта не було повідомлено про дату та час судового засідання належним чином не беруться до уваги виходячи з наступного.

Відповідно до пункту 3 частини 8 статті 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження.

Враховуючи правові висновки Верховного Суду, викладені у постанова від 02 лютого 2022 року у справі № 752/11662/20 (провадження № 61-14813св21), від 10 травня 2023 року у справі № 755/17944/18 (провадження № 61-185св23) районний суд, з висновком якого погодився і суд апеляційної інстанції, дійшли правильного висновку про належне повідомлення особи про судовий розгляд справи.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для ухвалення рішення у справі, оскільки відповідач, який був належно повідомлений про судовий розгляд, без поважних причин не з`явився до суду.

Доводи ОСОБА_1 про порушення судом першої інстанції норм процесуального права щодо порядку ухвалення судового рішення не підтвердилися під час перегляду справи в апеляційному порядку.

Належне повідомлення ОСОБА_1 про судовий розгляд справи підтверджено матеріалами справи та не спростовано ним, оскільки довідка поштового відділення з позначкою про неможливість вручення судової повістки у зв`язку з «відсутністю за вказаною адресою» вважається належним повідомленням сторони про дату судового розгляду. Зазначене свідчить про умисне неотримання судової повістки.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 було частково виконано договір позики, а саме в частині повернення суми позики в сумі 1500 доларів США, але при ухваленні оскаржуваного рішення дану суму не враховано, не приймаються до уваги виходячи з наступного.

Як вбачається із матеріалів справи, то договір позики було укладено на суму 20887 доларів США, але сторони домовились про внесення змін до укладеного договору та збільшили суму боргу на 500 доларів США і строк виконання договору, а тому загальна сума боргу за договором позики складала 21387 доларів США (20887+500), та вже при ухваленні рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 було враховано часткове виконання договору позики ОСОБА_1 у сумі 1500 доларів США, оскільки за рішення суду основна сума боргу становить 19887 доларів США (21387-1500), та саме з цієї суми були нараховані відсотки та пеня.

Інші наведені в апеляційній скарзі аргументи не спростовують висновків суду першої інстанції та не дають підстав вважати, що суд порушив норми процесуального права, про що зазначає в апеляційній скарзі заявник, по своїй суті зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду по їх оцінці, проте, відповідно до вимог ст.89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена .

Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Згідно з статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За вказаних обставин доводи апеляційної скарги є безпідставними. Обставини, на які посилається скаржник в апеляційній скарзі, спростовуються матеріалами справи та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні, судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені правовідносини, що склалися між сторонами і їм надана належна оцінка, в судовому рішенні повно відображені обставини, що мають значення для справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Нових доказів чи обставин, які не були предметом розгляду у суді першої інстанції та могли вплинути на рішення суду апелянтом до суду апеляційної інстанції, не надано.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити суду, та відмінності, які існують в державах - учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень (Проніна проти України, № 63566/00, пр. 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 р.).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, переглядаючи справу, відповідно до вимог 367 ЦПК України в межах розгляду справи судом апеляційної інстанції, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, за наявними в справі доказами, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін,то розподіл судових витрат,відповідно до вимог статей 141, 382 ЦПК України, не проводиться.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення

Рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 21 квітня 2023 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена відповідно до чинного законодавства.

Головуючий: Ж.І. Максюта

Судді: А.П. Барильська

Л.П. Никифоряк