Дата документу 29.11.2023 Справа № 334/813/21
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 334/813/21 Головуючий у 1-й інстанції: Турбіна Т.Ф.
Провадження № 22-ц/807/2130/23 Суддя-доповідач: Трофимова Д.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 листопада 2023 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Трофимової Д.А.

суддів: Бєлки В.Ю.,

Онищенка Е.А.

при секретарі: Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Мухіної Людмили Сергіївни на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 17 серпня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 , яка діє за себе особисто та як законний представник малолітніх дітей ОСОБА_3 , ОСОБА_3 , до ОСОБА_1 , третя особа: Друга Запорізька державна нотаріальна контора, про визнання права власності на майно в порядку спадкування, припинення права на частку у спільному майні, та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , яка діє за себе особисто та як законний представник малолітніх дітей ОСОБА_3 , ОСОБА_3 , третя особа: Друга Запорізька державна нотаріальна контора, про визнання права власності на майно в порядку спадкування, визнання квартири об`єктом особистої власності одного з подружжя,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2021 року ОСОБА_2 , діючи за себе особисто та як законний представник малолітніх дітей ОСОБА_3 , ОСОБА_3 , звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання права власності на майно в порядку спадкування.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_2 посилалася на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її чоловік - ОСОБА_4 . На час смерті чоловіка позивачка разом із чоловіком та малолітніми дітьми проживали разом за адресою: АДРЕСА_1 . Вони разом вели спільне господарство, робили ремонт, купували техніку та інші речі домашнього вжитку, сплачували комунальні та інші послуги щодо цієї квартири. Після смерті чоловіка позивачка разом з дітьми проживала у цій квартирі та відповідно сплачувала комунальні та інші послуги, але 04 квітня 2020 року мати чоловіка - ОСОБА_1 вигнала її разом із дітьми з квартири. Позивачу разом із дітьми довелося переїхати у належну їй квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . На цей час у квартирі за адресою: АДРЕСА_3 , проживає мати померлого відповідачка ОСОБА_1 .

Після смерті чоловіка залишилось спадкове майно, яке складається з: квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 ; 1/2 частка квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_5 , батьку спадкодавця, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , спадкоємцем якого був син - ОСОБА_4 , який прийняв спадщину, але не оформив своїх спадкових прав; автомобіль марки VOLKSWAGEN, модель TOUAREG, випуску 2007 року, номер шасі (кузов, рама) НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , який належав спадкодавцю на підставі Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 , виданого Запорізьким ВРЕР №1 УДАІ ГУМВС України в Запорізькій області 29.05.2012 року.

21 листопада 2018 року Другою Запорізькою державною нотаріальною конторою було заведено спадкову справу №242/2019 щодо майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 .

Крім позивачки є інші спадкоємці першої черги спадкування: малолітня дочка спадкодавця - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , малолітня дочка спадкодавця - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , мати спадкодавця - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

За життя померлим ОСОБА_4 заповіт не було складено.

26 лютого 2020 року Друга запорізька державна нотаріальна контора видала ОСОБА_2 постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії за вих. № 246/02-31.

Право власності на 1/2 частку квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , не було оформлено за життя ОСОБА_4 , оскільки вказана частка квартири належала ОСОБА_5 , батьку спадкодавця, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , оскільки вказана квартира придбана на ім`я дружини померлого ОСОБА_5 - ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу.

Вказане майно є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, тобто власністю ОСОБА_1 та власністю її померлого чоловіка - ОСОБА_5 , після смерті якого єдиним спадкоємцем якого був його син - ОСОБА_4 , з урахуванням 1/2 частки у спадщині, від якої відмовилась дружина спадкодавця ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 .

24 жовтня 2019 року ОСОБА_2 , діючою від свого імені та від імені своїх малолітніх дітей, було отримано свідоцтва про право на спадщину за законом в цілому на 3/4 частки автомобіля марки VOLKSWAGEN, модель TOUAREG, випуску 2007 року, номер шасі (кузов, рама) НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 . ОСОБА_1 також було отримано свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/4 частку вказаного автомобіля.

Відповідачка не приймає участі в утриманні автомобіля, всі витрати позивачка несе самостійно. У витратах на поточний ремонт відповідачка також участі не приймає. У зв`язку з конфліктною ситуацією та непорозумінням між позивачкою та відповідачкою, є неможливим спільне володіння та користування майном, спадкоємцями якого вони є після померлого ОСОБА_4 , а саме, щодо квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , та автомобіля марки VOLKSWAGEN, модель TOUAREG, випуску 2007 року, реєстраційний номер НОМЕР_2 .

Позивачка неодноразово зверталася до відповідачки з пропозицією викупу її частки в квартирі, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , яка складає 1/4 частку, та частки автомобіля марки VOLKSWAGEN, модель TOUAREG, випуску 2007 року, номер шасі (кузов, рама) НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , яка також складає 1/4 частку, оскільки позивачка разом із своїми малолітніми дітьми є спадкоємцями більш істотної частини вказаного майна.

Вказані вище обставини свідчать про неможливість спільного володіння та користування майном, оскільки з боку відповідачки не вчиняються жодні дії, спрямовані на утримання, ремонт та догляд за автомобілем як його співвласника та щодо квартири. Відповідачка здійснює тільки перешкоди щодо користування нею, також не впускаючи їх до квартири.

Розмір частки відповідачки як співвласника квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , у відповідності до технічної характеристики на квартиру, не дає можливості виділити в натурі приміщення (кімнату) відповідно до ідеальних часток співвласників з технічної точки зору для володіння та користування, оскільки становлять менший розмір ніж площа будь-якого із приміщень квартири, а тому квартира як річ за наявності такого розміру часток співвласників є річчю неподільною. Також це стосується й автомобіля марки VOLKSWAGEN, модель TOUAREG, випуску 2007 року, реєстраційний номер НОМЕР_2 , у якому неможливо виділити в натурі частку, оскільки він є річчю неподільною.

Враховуючи те, що частки відповідача у квартирі та автомобілі є незначними, не можливий ні їх поділ в натурі між співвласниками, ні виділ частки у спільному майні співвласникам, ні встановлення порядку їх користування між співвласниками, більш того, вартість часток є незначною, на думку позивача, припинення за рішенням суду прав відповідачки на частки у спільному майні, яким є вказана вище квартира та вказаний вище автомобіль, не завдасть істотної шкоди інтересам відповідачки.

Посилаючись на зазначені обставини, ОСОБА_2 , діючи за себе особисто та як законний представник малолітніх дітей ОСОБА_3 , ОСОБА_3 , просила:

1. визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/4 частку квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка - ОСОБА_4 .

2. Визнати за малолітньою ОСОБА_3 право власності на 1/4 частку квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , в порядку спадкування за законом після смерті батька - ОСОБА_4 .

3. Визнати за малолітньою ОСОБА_3 право власності на 1/4 частку квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , в порядку спадкування за законом після смерті батька - ОСОБА_4 .

4. Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/4 частку квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , спадкоємицею якої є ОСОБА_1 в порядку спадкування за законом після смерті сина ОСОБА_4 , що перебуває у спільній частковій власності зі стягненням відповідної грошової компенсації з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 у розмірі 126 927,50 грн.

5. Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/8 частку квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка - ОСОБА_4 .

6. Визнати за малолітньою ОСОБА_3 право власності на 1/8 частку квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після смерті батька - ОСОБА_4 .

7. Визнати за малолітньою ОСОБА_3 право власності на 1/8 частку квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після смерті батька - ОСОБА_4 .

8. Припинити право спільної часткової власності ОСОБА_1 на 1/4 частку автомобіля марки VOLKSWAGEN, модель TOUAREG, випуску 2007 року, номер шасі (кузов, рама) НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , що перебуває у спільній частковій власності зі стягненням відповідної грошової компенсації з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 у розмірі 59 608,00 грн.

9. Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/4 частку автомобіля марки VOLKSWAGEN, модель TOUAREG, випуску 2007 року, номер шасі (кузов, рама) НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 .

У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2 , яка діє за себе особисто та як законний представник малолітніх дітей ОСОБА_3 , ОСОБА_3 , про визнання права власності на майно в порядку спадкування, визнання квартири об`єктом особистої власності одного з подружжя.

Зазначає, що звертаючись з позовом до суду, ОСОБА_2 не зазначила інше майно, яке входить до складу спадщини після смерті ОСОБА_4 , і на яке ОСОБА_1 як спадкоємиця за законом першої черги, також має право. Крім того, вважає безпідставним віднесення до спадкового майна квартири АДРЕСА_4 .

Вважає, що до складу спадкового майна після смерті ОСОБА_4 увійшли:

1. Квартира АДРЕСА_5 , про яку заявлено в позові ОСОБА_2 .

2. Автомобіль марки VOLKSWAGEN, модель TOUAREG, випуску 2007 року, реєстраційний номер НОМЕР_2 , який належав померлому на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 , який був придбаний сином до укладення шлюбу, і знаходиться у ОСОБА_2

3. 1/4 частка в праві власності на квартиру АДРЕСА_6 , право власності на яку зареєстровано на ім`я ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Кияниця Н.В., 24 березня 2017 року за р.№ 942. Квартира придбана під час шлюбу між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , тому до спадкової маси входить 1/2 частка в праві власності на квартиру, про виділ якої заявляється вимога в позовній заяві.

4. 1/2 частка в праві власності на автомобіль «Citroen С3», випуску 2013 року, державний реєстраційний номер НОМЕР_4 , який належав померлому на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_5 . Автомобіль зареєстровано за власником ОСОБА_4 02.11.2016 року, тобто придбано під час шлюбу, тому до спадкової маси входить 1/2 частка, про виділ якої заявляється вимога в позовній заяві.

5. Земельна ділянка кадастровий номер :02:002:0103 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Біленьківської сільської ради Запорізького району Запорізької області площею 3,0403 га, яка належала померлому ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого Другою Запорізькою державною нотаріальною конторою 25 лютого 2016 року за р.№ 3-133 (до позовних вимог не включається);

6. Земельна ділянка кадастровий номер :06:001:1721, що розташована на території садівничого товариства «Будівельник» Володимирівської сільської ради Запорізького району Запорізької області, цільове призначення для індивідуального садівництва площею 0,0492 га, яка належала померлому ОСОБА_4 на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯГ № 353931, виданого Запорізькою районною державною адміністрацією від 22.05.2006р. № 14/185 (до позовних вимог не включається).

На частину спадкового майна, а саме на автомобіль VOLKSWAGEN, реєстраційний номер НОМЕР_2 , та на земельні ділянки всім спадкоємцям видани свідоцтва про право на спадщину по 1/4 частці кожному. Щодо іншого спадкового майна виникли проблеми з отриманням свідоцтв про право на спадщину у зв`язку з відсутністю необхідних документів та спором, який виник між спадкоємцями щодо цього майна.

Постановою нотаріуса Другої Запорізької державної нотаріальної контори від 26 лютого 2020 року ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_4 на вищезазначене майно. Вважає, що має право на 1/4 частку від всього спірного спадкового майна.

Крім того, ОСОБА_1 заперечує проти віднесення до спадкового майна після смерті ОСОБА_4 будь-якої частки квартири АДРЕСА_4 . Вважає, що ця квартира є об`єктом її особистої власності і не увійшла до складу спадкового майна після смерті ОСОБА_4 .

Зазначену квартиру було придбано особисто нею 22 листопада 2002 року за договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Сохою О.Б. за р.№ 1780. Придбання квартири було здійснено з метою забезпечення житлом самої себе в період, коли подружні відносини між нею та її чоловіком ОСОБА_5 було фактично припинено.

На початку 2000 року вона пішла від чоловіка, деякий час проживала у подруги, потім - на найманій квартирі. Нею було відкрито підприємницьку діяльність, вона почала самостійно отримувати доходи. Жодних відносин з чоловіком не підтримувала, проживали окремо, спільного бюджету не мали, за рахунок власних доходів вона забезпечувала себе та накопичувала кошти на придбання власного житла. Також з метою накопичення коштів на придбання житла продала належні їй особисто коштовні ювелірні прикраси. 22 листопада 2002 року вона придбала на своє ім`я квартиру АДРЕСА_4 , в якій і стала проживати. Одразу після придбання квартири в грудні 2002 року знялася з реєстрації в квартирі за адресою: АДРЕСА_3 , та зареєструвалася за адресою: АДРЕСА_1 . Вважає, такі обставини є підтвердженням укладення нею договору купівлі-продажу квартири не в інтересах сім`ї, а для себе особисто.

Питання про розірвання шлюбу між нею та ОСОБА_5 було практично вирішено за взаємною згодою, але саме в цей час чоловіку було запропоновано посаду завідуючого кафедрою травматології та ортопедії Запорізької медичної академії післядипломної освіти Міністерства охорони здоров`я України. Крім того, стояло питання про захист ним докторської дисертації. ОСОБА_5 був відомою публічною особою. На той час питання розладу в сім`ї могли зашкодити його репутації та як призначенню на відповідальну посаду, так і при захисті дисертації (в разі розлучення виникла б необхідність оновлювати анкетні документи, що відстрочило б терміни захисту дисертації). Тому розірвання шлюбу було відкладено.

Але через фактично чотири роки окремого проживання між нею та чоловіком подружні відносини відновилися. Вона повернулася проживати в квартиру АДРЕСА_5 . В придбаній нею квартирі поселився дорослий син ОСОБА_4 .

У 2006 році встало питання про приватизацію квартири АДРЕСА_5 . На сімейній нараді вирішили, що оскільки вона придбала квартиру на своє ім`я, то право власності на квартиру АДРЕСА_5 здобудуть чоловік та син. Тому, незважаючи на те, що, проживаючи в квартирі по АДРЕСА_7 , вона набула право на проживання та участь в приватизації квартири, вона не стала реєструватися в зазначеній квартирі, і приватизацію було здійснено на ім`я чоловіка та сина. Таким чином, чоловік фактично визнав наявність у неї права особистої власності на квартиру АДРЕСА_4 , і сину про це також було відомо.

Після смерті чоловіка, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , вона з сином звернулися до Другої Запорізької державної нотаріальної контори для оформлення спадщини. До складу спадщини після смерті ОСОБА_5 було включено 1/2 частку квартири АДРЕСА_5 , а також земельну ділянку кадастровий номер :02:002:0103 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Біленьківської сільської ради Запорізького району Запорізької області площею 3,0403 га, яка належала чоловіку особисто.

Нотаріусом було роз`яснено сину ОСОБА_4 наявність у нього права визначити частку померлого батька в праві власності на квартиру АДРЕСА_4 , яка набута хоча і на її ім`я, але під час перебування в зареєстрованому шлюбі. Але син цим правом відмовився скористатися, оскільки йому було відомо про те, що ця квартира придбана за її особисті кошти під час фактичного припинення шлюбних відносин. Вона відмовилась на користь сина від належної їй як спадкоємиці після смерті чоловіка частки в спадщині, до складу якої квартира АДРЕСА_4 не увійшла.

Сином було отримано свідоцтва про право на спадщину на 1/2 частку квартири АДРЕСА_5 та на земельну ділянку кадастровий номер :02:002:0103 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Біленьківської сільської ради Запорізького району Запорізької області площею 3,0403 га, яка була об`єктом особистої власності чоловіка ОСОБА_5 . Про квартиру АДРЕСА_4 ним не заявлялося, питання про визначення частки в праві спільної власності подружжя не ставилося, що свідчить про визнання ним наявності у неї права особистої власності на зазначену квартиру.

Посилаючись на зазначені обставини, ОСОБА_1 просила суд:

1. Визнати за нею право власності на 1/4 частку в праві власності на квартиру АДРЕСА_5 .

2. Визначити частку померлого ОСОБА_4 в праві спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_6 та на автомобіль «Citroen С3», випуску 2013 року, державний реєстраційний номер НОМЕР_4 , в розмірі 1/2 частки в праві власності.

3. Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/8 частку в праві власності на квартиру АДРЕСА_6 .

4. Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/8 частку в праві власності на автомобіль «Citroen С3», випуску 2013 року, державний реєстраційний номер НОМЕР_4 .

5. Визнати квартиру АДРЕСА_4 , придбану під час перебування в шлюбі з ОСОБА_5 , об`єктом особистої власності дружини ОСОБА_1 .

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 17 серпня 2023 року позов ОСОБА_2 , яка діє за себе особисто та як законний представник малолітніх дітей ОСОБА_3 , ОСОБА_3 , до ОСОБА_1 , третя особа: Друга Запорізька державна нотаріальна контора, про визнання права власності на майно в порядку спадкування, припинення права на частку у спільному майні задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/4 частку квартири АДРЕСА_5 в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка ОСОБА_4 .

Визнано за малолітньою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , право власності на 1/4 частку квартири АДРЕСА_5 в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_4 .

Визнано за малолітньою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , право власності на 1/4 частку квартири АДРЕСА_5 в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_4 .

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/8 частку квартири АДРЕСА_4 в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка ОСОБА_4 , який прийняв спадщину, але не оформив своїх спадкових прав після смерті батька ОСОБА_5 .

Визнано за малолітньою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , право власності на 1/8 частку квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_4 , який прийняв спадщину, але не оформив своїх спадкових прав після смерті батька ОСОБА_5 .

Визнано за малолітньою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , право власності на 1/8 частку квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_4 , який прийняв спадщину, але не оформив своїх спадкових прав після смерті батька ОСОБА_5 .

У задоволенні позову ОСОБА_2 про визнання за нею права власності на 1/4 частку квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , спадкоємицею якої є ОСОБА_1 в порядку спадкування за законом після смерті сина ОСОБА_4 , що перебуває у спільній частковій власності, зі стягненням відповідної грошової компенсації з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 у розмірі 126 927,50 грн. відмовлено.

У задоволенні позову ОСОБА_2 про припинення права спільної часткової власності ОСОБА_1 на 1/4 частку автомобіля марки VOLKSWAGEN, модель TOUAREG, випуску 2007 року, номер шасі (кузов, рама) НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , зі стягненням відповідної грошової компенсації з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 у розмірі 59 608,00 грн., та позову про визнання за ОСОБА_2 права власності на 1/4 частку автомобіля марки VOLKSWAGEN, модель TOUAREG, випуску 2007 року, номер шасі (кузов, рама) НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , яка діє за себе особисто та як законний представник малолітніх дітей ОСОБА_3 , ОСОБА_3 , третя особа: Друга Запорізька державна нотаріальна контора, про визнання права власності на майно в порядку спадкування, визнання квартири об`єктом особистої власності одного з подружжя задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/4 частку квартири АДРЕСА_5 в порядку спадкування за законом після смерті сина ОСОБА_4 .

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/8 частку квартири АДРЕСА_6 в порядку спадкування за законом після смерті сина ОСОБА_4 .

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/8 частку автомобіля «Citroen С3», випуску 2013 року, державний реєстраційний номер НОМЕР_4 , в порядку спадкування за законом після смерті сина ОСОБА_4 .

У задоволенні позову ОСОБА_1 в частині визначення за померлим ОСОБА_4 частини у праві спільної сумісної власності, та в частині визнання квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , об`єктом особистої власності ОСОБА_1 відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати, пов`язані зі сплатою судового збору, в сумі 2 967,95 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду в частині вирішення вимог про визнання квартири АДРЕСА_4 об`єктом особистої власності дружини ОСОБА_1 та визнання права власності на зазначену квартиру за ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , по 1/8 частці квартири за кожній в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 , який прийняв спадщину, але не оформив своїх спадкових прав після смерті батька ОСОБА_5 , ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, яка підписана адвокатом Мухіною Л.С., в якій, посилаючись на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить:

1. Скасувати рішення суду першої інстанції в частині:

- відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання квартири АДРЕСА_4 об`єктом особистої вартості дружини ОСОБА_1 ;

- визнання за ОСОБА_2 права власності на 1/8 частку квартири АДРЕСА_4 в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка ОСОБА_4 , який прийняв спадщину, але не оформив своїх спадкових прав після смерті батька ОСОБА_5 ;

- визнання за малолітньою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , права власності на 1/8 частку квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_4 , який прийняв спадщину, але не оформив своїх спадкових прав після смерті батька ОСОБА_5 .

- визнання за малолітньою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , права власності на 1/8 частку квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_4 , який прийняв спадщину, але не оформив своїх спадкових прав після смерті батька ОСОБА_5 .

2. Постановити нове рішення в зазначеній частині, яким задовольнити позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та як законний представник малолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , про визнання квартири АДРЕСА_4 об`єктом особистої власності дружини ОСОБА_1 . В позові ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та як законний представник малолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , про визнання права власності на частки в праві власності на квартиру АДРЕСА_4 по 1/8 частці за кожною відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції визнав недоведеними позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання квартири за адресою: АДРЕСА_1 , об`єктом її особистої власності і включив 1/2 частку зазначеної квартири до складу спадкового майна після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно наданих в матеріали справи документів, право власності на квартиру АДРЕСА_4 зареєстровано на ім`я ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Сохою О.Б. 22 листопада 2002 року за р.№ 1780. Дійсно, на час придбання квартири ОСОБА_1 перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 . Але, як ОСОБА_1 зазначила в своїй зустрічній позовній заяві і пояснила під час судового розгляду, зазначену квартиру вона придбала під час окремого проживання при фактичному припиненні шлюбу.

Вважає, що суд безпідставно не взяв до уваги надані ОСОБА_1 докази.

В якості доказів ОСОБА_1 було надано суду копію свого паспорту з відміткою про реєстрацію в квартирі АДРЕСА_4 на підтвердження факту окремого проживання, копію її свідоцтва про реєстрацію суб`єкта підприємницької діяльності на підтвердження наявності у неї незалежних від чоловіка доходів. Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_6 пояснила, що добре знала сім`ю ОСОБА_7 приблизно з 1990 року. Наприкінці 90-х років в їх сім`ї не занадилось, і ОСОБА_8 пішла від чоловіка. Спочатку проживала у неї та родичів, а потім, коли зібрала достатньо коштів, купила квартиру, де і стала проживати. Свідок спілкувалась і з чоловіком ОСОБА_1 , навіть він запрошував свідка до ресторану, де був з іншою жінкою. Свідок ОСОБА_9 пояснила, що наприкінці 90-х років у зв`язку з подружньою зрадою чоловіка ОСОБА_1 пішла від свого чоловіка, проживала окремо від чоловіка, в тому числі у свідка, мала за мету купити собі квартиру, що і зробила пізніше. В квартирі на ОСОБА_10 зробила ремонт, проживала там одна, свідок відвідувала її в цій квартирі. Мала намір розірвати шлюб з чоловіком, але він умовив її цього не робити. Приблизно через два роки після купівлі квартири ОСОБА_1 примирилася з чоловіком і повернулася жити в квартиру по АДРЕСА_7 .

Зазначає, що реєстрація подружжя за різними адресами у сукупності з іншими доказами по справі підтверджує факт роздільного проживання подружжя ОСОБА_7 , а реєстрація за адресою придбаної квартири до оформлення договору купівлі-продажу неможлива. До придбання квартири ОСОБА_1 не мала іншого постійного місця проживання, де могла би зареєструватися.

Вважає, що критичне ставлення суду до показів вищезазначених свідків не є обґрунтованим. Очевидно, що обставини особистого життя ОСОБА_1 могли бути відомі лише близьким до неї людям - подрузі та сестрі. Свідки надали конкретні пояснення щодо наявності конфлікту між ОСОБА_1 та її чоловіком ОСОБА_5 у зв`язку з його подружньою зрадою, навіть навели конкретні епізоди спілкування з новою обраницею ОСОБА_5 в ресторані за його запрошенням та підтвердили факт окремого проживання ОСОБА_1 в квартирі по АДРЕСА_8 . Та обставина, що вони не назвали точно дати тих подій пояснюється тривалим часом (20 років), який минув з тієї пори.

Мотивує свої доводи і тим, що судом безпідставно не прийнято до уваги пояснення ОСОБА_1 , підтверджені доданими до матеріалів справи документами, про те, що існували певні обставини, які перешкоджали оформленню між подружжям ОСОБА_7 розлучення, про які було зазначено у зустрічному позові.

Зазначає, що суд критично сприйняв і доводи ОСОБА_1 про те, що за взаємною згодою її та чоловіка приватизацію квартири АДРЕСА_5 , де станом на час приватизації фактично проживала і сама ОСОБА_1 , було здійснено лише на ім`я чоловіка та сина, оскільки вона вже мала право власності на квартиру по АДРЕСА_8 . Відмова ОСОБА_1 від участі в приватизації свідчить про те, що чоловік ОСОБА_1 - померлий ОСОБА_5 визнавав за життя наявність у дружиниправа особистої власності на придбану нею квартиру. Про те, що таке право визнавав за життя і син ОСОБА_4 , свідчить не зазначення ним теоретично належної батькові частки квартири АДРЕСА_4 у складі спадкового майна після смерті батька. З матеріалів спадкової справи після смерті чоловіка ОСОБА_1 - ОСОБА_5 вбачається, що вона відмовилась від своєї частки в спадщині після смерті чоловіка на користь сина, що також підтверджує наявність між ними угоди про відсутність з боку сина претензій до квартири, право власності на яку оформлено на ім`я матері.

Станом на день смерті ОСОБА_4 право власності на квартиру АДРЕСА_4 було зареєстроване за ОСОБА_1 , питання про виділ частки його померлого батька в праві власності на цю квартиру за життя ні померлим батьком, ні ним самим не ставилося, волевиявлення на отримання цієї частки ОСОБА_4 не виказував.

Суд зазначив в рішенні, що «вважає недоведеним з боку ОСОБА_1 належними доказами її тверджень про те, що вищезазначена квартира була придбана нею у 2002 році лише за рахунок коштів, які були отримані нею від розпочатої у листопаді 2000 року підприємницької діяльності та від продажу ювелірних прикрас, оскільки жодних фактичних даних щодо цих обставин нею не наведено і не підтверджено доказами». Але ж сам по собі факт відкриття ОСОБА_1 самостійної підприємницької діяльності, підтверджений належним доказом - свідоцтвом про реєстрацію суб`єкта підприємницької діяльності саме в період припинення відносин з чоловіком свідчить про наявність у неї незалежних від чоловіка доходів. Крім того, ст. 28 КпШС УРСР, який був чинний на момент придбання ОСОБА_1 спірної квартири, не ставила можливість визнання майна особистою власністю одного з подружжя в залежність від особистого вкладення коштів в придбання такого майна. Достатнім був факт придбання майна під час роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбних відносин, що і мало місце.

Вважає, що кожен із зазначених доказів окремо не є беззаперечним доказом належності ОСОБА_1 квартири АДРЕСА_4 як особистої власності. Але у сукупності вони свідчать про наявність достатніх підстав для встановлення обставин окремого проживання подружжя ОСОБА_1 та припинення подружніх відносин на час придбання нею квартири АДРЕСА_4 та визнання цієї квартири особистою власністю ОСОБА_1 . Крім іншого, жодних заперечень проти обставин, викладених ОСОБА_1 щодо її окремого проживання від чоловіка на час придбання спірної квартири, від відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_2 не надійшло.

Інші учасники справи рішення суду не оскаржують.

Від представника ОСОБА_2 адвоката Іванової Н.О. на адресу апеляційного суду надійшов відзив, у якому вона просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду - без змін. Зазначає, що викладені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду.

Так, ОСОБА_1 стверджує, що квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , була придбана нею у 2002 році лише за рахунок коштів, які були отримані нею від розпочатої у листопаді 2000 року підприємницької діяльності та від продажу ювелірних прикрас. При цьому ОСОБА_1 на підтвердження своїх слів не надано суду жодного доказу, що доходи від підприємницької діяльності за період з 2000 по 2002 роки дозволили їй придбати квартиру за власний кошт. Також відсутні документальні докази на підтвердження наявності у ОСОБА_1 ювелірних прикрас, їх продажу та отримання коштів.

Зі слів самої ОСОБА_1 , в цей період часу, її чоловік, ОСОБА_5 , отримав пропозицію зайняти посаду завідуючого кафедрою травматології та ортопедії Запорізької медичної академії післядипломної освіти Міністерства охорони здоров`я України, захищав докторську дисертацію, був відомою публічною людиною.

ОСОБА_2 тривалий час була членом родини ОСОБА_7 , тому їй відомо, що оформлення придбаної по АДРЕСА_1 , на дружину ОСОБА_1 обумовлено виключно небажанням ОСОБА_5 оформлювати на себе нерухоме майно, піклуючись про свою репутацію професора, доктора медичних наук, лікаря, для підтримання образу скромного медичного працівника.

Свідчення, надані самою ОСОБА_1 та її подругами, ОСОБА_6 , ОСОБА_9 , про сімейні негаразди, зради чоловіка, сварки та примирення в родині ОСОБА_7 - не є доказом на підтвердження визнання квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , об`єктом особистої власності ОСОБА_1 . Адже дані свідчення ніяк не спростовують наявність зареєстрованого шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , ведення ними спільного господарства.

Вважає, що вказана квартира є спільним майном ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , належить їм на праві спільної сумісної власності. Презумпція спільності права власності подружжя ОСОБА_7 на це нерухоме майно не спростована. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує, тобто на ОСОБА_1 .

Отже, ОСОБА_1 недоведені належними доказами її твердження про те, що вищезазначена квартира була придбана нею у 2002 році лише за рахунок коштів, які були отримані нею від розпочатої у листопаді 2000 року підприємницької діяльності та від продажу ювелірних прикрас, оскільки жодних фактичних даних щодо цих обставин нею не наведено і не підтверджено доказами. Не підтверджені також доводи ОСОБА_1 про те, що на час придбання спірної квартири подружжя фактично припинило шлюбні відносини і не вело спільне господарство, а отже, вказані твердження також не можуть бути покладені в основу судового рішення при вирішенні даного спору.

Таким чином, колегія суддів наголошує, що рішення суду оскаржується в частині вирішених вимог сторін про визнання квартири АДРЕСА_4 об`єктом особистої власності дружини ОСОБА_1 та визнання права власності на частки в праві власності на квартиру АДРЕСА_4 по 1/8 частці за ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . В решті вимог за первісним та зустрічним позовами рішення суду не оскаржується, та, відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, в апеляційному порядку не переглядається.

Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 03.10.2018 у справі № 186/1743/15-ц, яка, зокрема зазначає, у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

Таким чином, апеляційний суд переглядає рішення суду у даній справі лише в частині вирішених вимог сторін про визнання квартири АДРЕСА_4 об`єктом особистої власності дружини ОСОБА_1 та визнання права власності на частки в праві власності на квартиру АДРЕСА_4 по 1/8 частці за ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників справи,перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині - без змін, з таких підстав.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частин 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вище вимогам закону.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про смерть Серія НОМЕР_6 (т. 1, а.с. 14).

Спадкоємцями першої черги за законом є дружина померлого ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб НОМЕР_7 , виданим Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції 23.08.2013, їх малолітні діти: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (Свідоцтво про народження НОМЕР_8 , видане Ленінським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції 17.07.2014 року, актовий запис № 790) та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (Свідоцтво про народження НОМЕР_9 , видане Вознесенівським районним у місті Запоріжжі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області 15.02.2019 року, актовий запис за № 201) (т. 1, а.с. 15-18).

Також спадкоємцем першої черги за законом є мати померлого ОСОБА_1 , факт родинних відносин підтверджується свідоцтвом про народження ОСОБА_4 . Серія НОМЕР_10 (т. 1, а.с. 117).

21 листопада 2018 року за заявами ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , яка діяла також від імені своїх малолітніх дітей, Другою Запорізькою державною нотаріальною конторою було заведено спадкову справу №242/2018 щодо майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 , що підтверджується матеріалами спадкової справи, Витягом про реєстрацію в спадковому реєстрі за № 54167735 (т. 1, а.с. 38-78).

За життя померлим ОСОБА_4 заповіт не було складено.

Сторони у справі у встановленому законом порядку прийняли спадщину після смерті ОСОБА_4 , частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними, оскільки інших угод між ними у встановленому законом порядку укладено не було.

Згідно матеріалів спадкової справи, до складу спадкового майна після смерті ОСОБА_4 увійшли:

- автомобіль марки VOLKSWAGEN, модель TOUAREG, випуску 2007 року, реєстраційний номер НОМЕР_2 , який належав померлому на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 , придбаний ним 29.05.2012 до укладення шлюбу,

- земельна ділянка кадастровий номер :02:002:0103 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Біленьківської сільської ради Запорізького району Запорізької області площею 3,0403 га, яка належала померлому ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого Другою Запорізькою державною нотаріальною конторою 25 лютого 2016 року за р.№ 3-133,

- земельна ділянка кадастровий номер :06:001:1721, що розташована на території садівничого товариства «Будівельник» Володимирівської сільської ради Запорізького району Запорізької області, цільове призначення для індивідуального садівництва площею 0,0492 га, яка належала померлому ОСОБА_4 на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯГ № 353931, виданого Запорізькою районною державною адміністрацією від 22.05.2006 р. № 14/185.

Щодо вищезазначеного майна кожному спадкоємцю видано свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/4 частку (т. 1, а.с. 60-76).

Щодо іншого спадкового майна свідоцтва про право на спадщину видані не були у зв`язку з ненаданням необхідних документів та спором, який виник між спадкоємцями щодо цього майна.

Так, до складу спадкового майна входить квартира АДРЕСА_5 , 1/2 частка якої належала спадкодавцю на підставі свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_11 від 01.03.2006 року, виданого Ленінською районною адміністрацією м. Запоріжжя, та 1/2 частка на підставі свідоцтва про право на спадщину від 24 лютого 2016 року, виданого державним нотаріусом Другої Запорізької державної нотаріальної контори за р.№ 3-118, що підтверджується Інформацією з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно (т. 1, а.с.110).

Постановою нотаріуса Другої Запорізької державної нотаріальної контори від 26 лютого 2020 року ОСОБА_2 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на 1/2 частку квартири АДРЕСА_5 у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів. Постановою нотаріуса Другої Запорізької державної нотаріальної контори від 26 лютого 2020 року ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на 1/2 частку квартири АДРЕСА_5 у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів. (т. 1, а.с. 76-78).

На час відкриття спадщини на ім`я ОСОБА_4 зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_6 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Кияниця Н.В., 24 березня 2017 року за р.№ 942, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 230955692 від 04.11.2020 року, та на автомобіль Citroen С3, випуску 2013 року, державний реєстраційний номер НОМЕР_4 , який належав померлому на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_5 . Реєстрація права власності ОСОБА_4 на вказаний автомобіль підтверджується Витягом з Єдиного державного реєстру Міністерства внутрішніх справ стосовно зареєстрованих транспортних засобів.

Також судом встановлено, що право власності на квартиру АДРЕСА_4 зареєстроване на ім`я ОСОБА_1 22.11.2002 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Сохою О.Б. за р.№ 1780. Право власності було зареєстровано в Запорізькому міжміському Бюро технічної інвентаризації.

Ухвалюючи рішення в оскарженій частині, суд виходив із того, що вказана квартира є спільним майном ОСОБА_1 і ОСОБА_5 , належить їм на праві спільної сумісної власності. Презумпція спільності права власності подружжя ОСОБА_1 і ОСОБА_5 на це нерухоме майно не спростована. При цьому, реєстрація права власності на квартиру на ім`я ОСОБА_1 не свідчить про зміну правового статусу майна подружжя. Отже, виходячи з рівності часток у спільному майні, ОСОБА_5 на час смерті належала 1/2 частка в праві спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_4 , яка входить до складу спадщини і яку успадкував після смерті батька ОСОБА_4 , однак не оформив право на спадщину на це майно. Відсутність у ОСОБА_4 свідоцтва про право на спадщину на 1/2 частку квартири АДРЕСА_4 , не виключає належність цього майна до складу спадщини після його смерті. Суд дійшов вірного висновку, що доводи первісного позову щодо розміру частки померлого у спільній сумісній власності на спірну квартиру (1/2 частки) і належності вказаної частки спірної квартири до складу спадщини, знайшли своє підтвердження.

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Так, на час придбання спірної квартири ОСОБА_1 перебувала у шлюбі з батьком ОСОБА_4 ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_6 .

Згідно спадкової справи Другої Запорізької державної нотаріальної контори №212/2015 до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_6 ОСОБА_5 , його син ОСОБА_4 звернувся із заявою про прийняття спадщини після смерті батька, вказавши, що за наявною у нього інформацією спадкодавцю належала 1/2 частка квартири АДРЕСА_5 , земельна ділянка на території Біленьківської сільської ради Запорізького району Запорізької області, повний склад спадкового майна буде встановлено та повідомлено додатково.

ОСОБА_1 звернулась до нотаріуса із заявами про відмову від права на прийняття спадщини за законом на користь сина ОСОБА_4 , та від обов`язкової частки у спадщині.

За заявою ОСОБА_1 , яка діяла від імені ОСОБА_4 на підставі довіреності, нотаріусом було видано свідоцтво про право на спадщину за законом ОСОБА_4 на 1/2 частку квартири АДРЕСА_5 , та на земельну ділянку на території Біленьківської сільської ради Запорізького району Запорізької області, яка була об`єктом особистої власності ОСОБА_5 .

Таким чином, спадкоємцем майна ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_6 , являється його син ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_7 .

ОСОБА_1 заявила зустрічну вимогу про визнання квартири АДРЕСА_4 її особистою приватною власністю з підстав, передбачених ст. 57 СК України. В обґрунтування підстав зустрічного позову в частині вимог про визнання вказаної квартири особистою приватною власністю, ОСОБА_1 посилалася на те, що квартира була придбана нею за особисті кошти в період фактичного припинення шлюбних відносин.

Як правильно зазначив суд першої інстанції, оскільки зазначена квартира була придбана до 2004 року, а саме 22.11.2002 року, тобто до набрання чинності СК України, тому порядок набуття спільного майна та його правовий режим повинен визначатися КпШС України, який був чинним на час набуття спірного нерухомого майна.

Згідно статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.

Відповідно до пункту 1 розділу VII "Прикінцевих положень" СК України, зазначений кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності ЦК України, тобто з 01 січня 2004 року.

За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України), норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року.

До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності.

Відповідно до статті 13 КпШС України (який діяв на час спірних правовідносин) права і обов`язки подружжя породжує лише шлюб, укладений у державних органах реєстрації актів громадянського стану. Час виникнення прав і обов`язків подружжя визначається моментом реєстрації шлюбу в органах реєстрації актів громадянського стану.

Отже, до спірних правовідносин, ураховуючи зазначені правові норми, порядок набуття спільного майна та його правовий режим повинен визначатися за нормами КпШС України, який був чинним на час набуття спірного нерухомого майна.

Статтею 22 КпШС України передбачено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Згідно зі статтею 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.

Відповідно до вимог статті 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них.

Наведене правило встановлює правову можливість визнати майно не спільною, а особистою власністю, якщо воно набуто подружжям під час перебування у зареєстрованому шлюбі, проте після припинення шлюбних відносин. Наведене відповідним чином розподіляє тягар доведення між сторонами.

Статтею 16 Закону України "Про власність", чинного на час придбання спірної квартири, визначено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і КпШС України.

Тлумачення наведених норм матеріального права дає можливість дійти висновку, що кошти подружжя, як і інше майно, набуте у шлюбі, належать їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не спростовано відповідними доказами.

Пунктом 9 постанови Пленуму ВСУ «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» від 12 червня 1998 року роз`яснено, що вирішуючи спори про майно подружжя, належить виходити з того, що відповідно до статей 22, 25, 27-1 КпШС спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об`єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу).

Якщо котрийсь із подружжя зробив вкладення у придбання спільного майна за рахунок майна, яке належало йому до одруження або було одержане ним під час шлюбу в дар, у порядку спадкування, надбане за кошти, що належали йому до шлюбу, або іншого роздільного майна, то ці вкладення (в тому числі вартість майна до визнання його спільною сумісною власністю на підставі ст. 25 КпШС) мають враховуватися при визначенні часток подружжя у спільній сумісній власності (ст. 28 КпШС).

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, існує допоки не спростована. Один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Як встановлено судом, ОСОБА_1 за життя свого чоловіка ОСОБА_5 не зверталася до суду з позовом про визнання права власності на спірне майно, яке було набуто подружжям у шлюбі, та на яке, за загальним правилом, поширюється правовий режим спільної сумісної власності.

ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_6 . Як видно зі спадкової справи Другої Запорізької державної нотаріальної контори № 212/2015 до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_6 ОСОБА_5 , його син ОСОБА_4 звернувся із заявою про прийняття спадщини після смерті батька.

Спадкоємець ОСОБА_1 звернулась до нотаріуса із заявами про відмову від права на прийняття спадщини за законом на користь сина ОСОБА_4 (який прийняв спадщину), та від обов`язкової частки у спадщині.

У статті 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Стаття 1267 ЦК України визначає, що частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними. Спадкоємці за усною угодою між собою, якщо це стосується рухомого майна, можуть змінити розмір частки у спадщині когось із них. Спадкоємці за письмовою угодою між собою, посвідченою нотаріусом, якщо це стосується нерухомого майна або транспортних засобів, можуть змінити розмір частки у спадщині когось із них.

Відповідно до положень ст.1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Частиною 1 ст. 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Як встановлено судом, сторони у справі у встановленому законом порядку прийняли спадщину після смерті ОСОБА_4 , частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними, оскільки інших угод між ними у встановленому законом порядку укладено не було.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною другою статті 16 ЦК України визначено способи здійснення захисту цивільних прав та інтересів судом.

Необхідною умовою застосування судом певного способу захисту є наявність, доведена належними доказами, певного суб`єктивного права (інтересу) у позивача та порушення (невизнання або оспорювання) цього права (інтересу) відповідачем.

Згідно частини першої ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є зокрема змагальність сторін та диспозитивність.

Згідно із частиною першою ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За положеннями частини третьої ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини п`ятої, шостої статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта ст. 12 ЦПК України).

Враховуючи принцип змагальності, а також те, що висновки суду не можуть ґрунтуватись на припущеннях, апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції про не підтвердження доводів ОСОБА_1 про те, що на час придбання спірної квартири подружжя фактично припинило шлюбні відносини і не вело спільне господарство, про недоведеність зустрічного позову в частині вимог про визнання квартири АДРЕСА_4 об`єктом особистої власності дружини ОСОБА_1 , оскільки останньою не надано суду належних та допустимих доказів в розумінні ст.ст. 76 - 81 ЦПК України на підтвердження заявлених позовних вимог в цій частині, а отже, вказані позовні вимоги не підлягали задоволенню. Відповідно, висновок суду про визнання права власності за кожним з позивачів первісного позову в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 на 1/8 частку квартири АДРЕСА_4 є правильним.

Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, апеляційний суд не встановив.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

При цьому апеляційний суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «РуїзТоріха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

Враховуючи наведене, колегія суддів уважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції в оскарженій частині - без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність та обґрунтованість судового рішення не впливають.

Щодо судових витрат, то відповідно до підпунктів "б" та "в" пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення, та про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Мухіної Людмили Сергіївни залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжявід 17 серпня 2023 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 11 грудня 2023 року.

Головуючий Д.А. Трофимова

Судді: В.Ю. Бєлка

Е.А. Онищенко