Дата документу 05.12.2023Справа № 554/5332/23
Провадження № 2/554/6936/2023
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2023 року м. Полтава

Октябрський районний суд м. Полтави в складі:

головуючого судді Сініцина Е.М.,

за участю секретаря судового засідання Леуської Л.Я.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні залі суду в м. Полтаві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної казначейської служби України в Полтавській області про стягнення моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Головного управління Державної казначейської служби України в Полтавській області про стягнення моральної шкоди.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що в липні 2019 року він звернувся до Національного банку України із запитом на отримання деякої інформації, яку вважав публічною за смислом Закону «Про доступ до публічної інформації». НБУ відмовив у наданні такої інформації, зазначивши, що запитана інформація не є публічною.

Верховний Суд постановою від 06.08.2020 року у справі 440/3005/19 задовольнив частково касаційну скаргу ОСОБА_1 і зобов`язав НБУ повторно розглянути його запит з дотриманням вимог Закону «Про доступ до публічної інформації» зазначивши, що запитана позивачем інформація є публічною, а відтак розгляд запиту НБУ було здійснено з порушенням закону.

Після цього на стадії виконання постанови Верховного Суду він неодноразово оскаржував дії НБУ у цій справі до суду в порядку, передбаченому статтями 382 і 383 Кодексу адміністративного судочинства України.

В 2021 році він подав до Полтавського окружного адміністративного суду дві заяви:

1) 11.08.2021 року подав заяву в порядку статті 382 КАСУ, в якій попросив суд застосувати до Голови Національного банку України Шевченка К.Є. заходи процесуального примусу у вигляді штрафу, передбаченого цією статтею Кодексу;

2) 30.08.2021 року подав заяву в порядку статті 383 КАСУ, в якій оскаржив зміст листа НБУ від 28.08.2021 року вказав, що НБУ надіславши такий лист, вкотре вчинив протиправні дії, які спрямовані на невиконання постанови Верховного Суду.

Полтавський окружний адміністративний суд розглянув обидві ці заяви одночасно і однією спільною ухвалою від 24.09.2021 року у справі 440/3005/19:

1) Задовольнив заяву ОСОБА_1 в порядку статті 382 КАСУ та наклав на високоповажного голову Національного банку штраф у розмірі 45 400 гривень, половину цього штрафу суд стягнув із голови НБУ на користь ОСОБА_1 ;

2) Відмовив у задоволенні заяви ОСОБА_1 в порядку статті 383 КАСУ суд вказав, що немає підстав для задоволення цієї заяви з огляду на те, що неодноразове задоволення заяв в порядку статті 383 КАСУ в одній справі суперечить положенням КАСУ.

На ухвалу від 24.09.2021 року подали апеляційні скарги і позивач, і НБУ.

Другий апеляційний адміністративний суд ухвалою від 28.10.2021 року відмовив у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 . Апеляційний суд зазначив, що судові рішення, ухвалені судом за наслідками розгляду заяви в порядку статті 383 КАСУ, підлягають апеляційному оскарженню тільки тоді, коли така заява задовольняється повністю чи частково, а ухвала суду про відмову у задоволенні такої заяви апеляційному оскарженню не підлягає.

Надалі ОСОБА_1 подав до Конституційного Суду конституційну скаргу, у якій оскаржив положення КАСУ щодо неможливості апеляційного оскарження ухвал судів про відмову у задоволенні заяв у порядку статті 383 КАСУ.

Конституційний Суд України за вказаною конституційною скаргою ухвалив рішення від 01.03.2023 № 2-р(II)/2023 і визнав неконституційними положення статті 383 КАСУ щодо неможливості апеляційного оскарження ухвали суду про залишення без задоволення заяви, поданої в порядку статті 383 Кодексу адміністративного судочинства України.

Конституційний Суд дійшов висновку, що наділення позивача в адміністративній справі і суб`єкта владних повноважень (як відповідача) неоднаковим правом на оскарження ухвали суду за наслідками розгляду заяви в порядку статті 383 КАСУ свідчить про процесуальну нерівність людини і держави в адміністративному процесі.

Полтавський апеляційний суд вже вирішував питання про стягнення шкоди, завданої неконституційним законом, у постановах від 28.11.2018 у справі 554/5057/18 і від 12.08.2020 у справі 554/6525/19 де вказав, що правовою підставою для відшкодування у цьому випадку є стаття 1175 ЦКУ і ч.3 ст.152 Конституції України.

Позивач вважає, що визнання Конституційним Судом України в рішенні від 01.03.2023 року положень статті 383 КАСУ неконституційними є достатнім доказом встановлення порушення щодо нього статті 6 Конвенції щодо гарантування права на доступ до суду. Таке порушення завдало позивачу моральну шкоду, адже він був змушений майже півтора роки витратити на оскарження неконституційного закону, прийняття якого державою призвело до процесуальної нерівності на користь органів державної влади що вже визнано в рішенні КСУ.

Велика палата Верховного суду в постанові від 27.11.2019 року у справі 242/4741/16-ц вирішила виключну проблему щодо відповідача за позовами про стягнення шкоди із держави. В пунктах 43-47 постанови Велика палата вказала, що за загальним правилом відповідачем в такій категорії справ є орган, в особі якого діє держава. Проте в цілях цивільного судочинства (тобто для зазначення відповідача в позовній заяві) позови можуть адресуватись органам ДКСУ.

Позивач вказує, що оскільки в його випадку немає чітко визначеного органу, відповідального за порушення, вчиненого державою, то в цілях цивільного судочинства він адресує позов до казначейської служби.

При цьому враховуючи той факт, що завдання шкоди позивачу мало місце в Полтавській області, то керуючись в порядку аналогії закону частинами 3-6 статті 28 ЦПК України він заявляє позов до Головного управління ДКС у Полтавській області.

КЦС Верховного Суду у постанові від 09.11.2022 у справі 462/6463/16-ц вже вказував, що не є обов`язковим і визначальним при відшкодуванні моральної шкоди є не/проведення психологічної експертизи.

Також КЦС Верховного Суду у постанові від 05.12.2022 у справі 214/7462/20 вказував: «Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновлення стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61/ 1132св22).»

Таким чином, розмір моральної шкоди визначається позивачем виходячи з його суб`єктивної оцінки страждань, а остаточний розмір шкоди визначає саме суд. З урахуванням обставин справи і для того, аби справа не була визнана малозначною він вважає, що розмір моральної шкоди складає 1 мільйон гривень.

Ураховуючи вищевикладене, позивач просить стягнути на його користь із держави в особі Головного управління Державної казначейської служби України у Полтавській області моральну шкоду в розмірі 1 000 000,00 гривень.

Позивач ОСОБА_1 у судове засідання не з`явився, просив здійснювати розгляд справи за його відсутності.

Представник відповідача ОСОБА_2 надала до суду відзив, у якому зазначала про безпідставність визначення позивачем відповідача Головного управління Державної казначейської служби України в Полтавській області з огляду на неможливість притягнення до відповідальності ГУ ДКС України через обсяг його функціональних обов`язків, а також з огляду на те, що допроцесуальних відносин між позивачем та відповідачем не існувало, відтак відповідач не може здійснювати відшкодування моральної шкоди, вчиненої іншими юридичними особами по відношенню до позивача. Крім того, вони вказують, що позивачем не надано жодного доказу, який міг би підтвердити факт спричинення йому моральної шкоди та жодних доказів в обґрунтування заявленого розміру відшкодування. Тому просять відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Суд, повно та всебічно дослідивши обставини справи та надані належні та допустимі докази, приходить до наступних висновків.

Відповідно до ст.ст.12,13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

В частинах 4,5 та 6 ст.82 ЦПК України закріплено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Відповідно до положень ст.82 ЦПК України, судом встановлено, що ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду у справі 440/3005/19 від 24.09.2021 року задоволено заяву ОСОБА_1 в порядку статті 382 КАСУ накладено на голову Національного банку штраф у розмірі 45 400 гривень, половину вказано штрафу стягнуто на користь ОСОБА_1 ; відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 в порядку статті 383 КАС України.

Ухвалою Другого апеляційного адміністративного суду від 28.10.2021 року ОСОБА_1 було відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою, з тих підстав, що судові рішення, ухвалені судом за наслідками розгляду заяви в порядку статті 383 КАСУ, підлягають апеляційному оскарженню тільки тоді, коли така заява задовольняється повністю чи частково, а ухвала суду про відмову у задоволенні такої заяви апеляційному оскарженню не підлягає.

Рішенням Конституційного суду за клопотанням ОСОБА_1 від 01.03.2023 № 2-р(II)/2023 визнано неконституційними положення статті 383 КАСУ щодо неможливості апеляційного оскарження ухвали суду про залишення без задоволення заяви, поданої порядком статті 383 Кодексу адміністративного судочинства України.

Згідно зі статтею 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, Конституційний Суд України в п.4.1 рішення від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Згідно з ч. 1 ст. 1173 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Судом встановлено, що позивач, згідно позовної заяви, просить стягнути моральну шкоду у визначеному ним розмірі із Головного управління державної казначейської служби України у Полтавській області.

При визначенні відповідача, позивач керувався пунктами 43-47 постанови Великої палати Верховного суду від 27.11.2019 року у справі № 242/4741/16-ц.

Посилаючись на вказані пункти постанови, позивач вказував, що Великою палатою Верховного суду вказано: «за загальним правилом відповідачем в такій категорії справ є орган, в особі якого діє держава. Проте в цілях цивільного судочинства (тобто для зазначення відповідача в позовній заяві) позови можуть адресуватись органам ДКСУ».

Однак, вказані доводи позивача не відповідають фактично викладеній позиції Великої палати Верховного суду у вказаній постанові, з огляду на наступне.

Так, відповідно до п.п. 43-47 постанови Великої палати Верховного суду від 27.11.2019 року у справі № 242/4741/16-ц:

«43. З урахуванням того, що саме на державу покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне вказати, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав. Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для відступу від висновку Верховного Суду України, який міститься у постанові від 08 листопада 2017 року у справі № 761/13921/15-ц (провадження № 6-99цс17), оскільки Верховний Суд України не робив висновку про обов`язкове залучення ДКСУ та неможливість задоволення позову у разі незалучення цього органу. Велика Палата Верховного Суду також вважає, що в ухвалі Верховного Суду від 04 вересня 2019 року, якою справа передана на розгляд Великої Палати Верховного Суду, міститься помилкове посилання на постанову Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16, оскільки в тій справі зроблений висновок про повернення сум виконавчого збору, надміру сплачених до Державного бюджету України, а не про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, і не зроблено висновку про обов`язкове залучення ДКСУ та неможливість задоволення позову у разі незалучення.

44. Держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів ДКСУ чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган.

45. Порядок виконання судових рішень про стягнення коштів з державного органу визначений Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» від 05 червня 2012 року № 4901-VI, яким встановлено, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

46. ДКСУ та її територіальний орган можуть бути залучені до участі у справі з метою забезпечення завдань цивільного судочинства, однак їх незалучення не може бути підставою для відмови у позові.

47. Враховуючи вищевикладене, Велика Палата Верховного Суду вважає помилковим висновок суду апеляційної інстанції про відмову у задоволенні позову з підстав незалучення відповідного територіального органу ДКСУ. Відмовивши у задоволенні позову з формальних міркувань, апеляційний суд не переглянув справу по суті.»

Таким чином, в зазначених пунктах постанови відсутні будь-яка правова позиція, що стосувалася б визначення ДКСУ відповідачем в такій категорії справ.

Крім того, з огляду на п. 44 постанови вбачається, що відповідачем в такій категорії справ, аналіз яких проведено постановою, є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган.

Із зазначеного випливає, що Велика палата Верховного суду у вказаній постанові вказує, що належним відповідачем у справі є держава у особі відповідних органів державної влади, зазвичай, органу, діями якого завдано шкоду, тоді як ДКСУ або її територіальні органи залучаються з метою виконання завдань цивільного судочинства.

Такими завданнями, з огляду на ст. 19 Конституції України, у випадку ухвалення судом рішення про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, на думку суду, є процедурне забезпечення відшкодування шкоди, оскільки саме на ДКСУ покладено функціональні обов`язки із безспірного списання коштів державного та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду, відповідно до пп. 3 п. 3 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого Постановою Кабінету міністрів України від 15.04.2015 року № 215.

Враховуючи вищезазначене, суд погоджується з позицією відповідача в частині зазначення того, що ГУ ДКСУ у Полтавській області не може бути належним відповідачем по справі, так як визначений позивачем відповідач моральної шкоди позивачу не заподіював, про що зазначено самим позивачем в позовній заяві, а може лише виконувати рішення суду в частині стягнення коштів із відповідного бюджету в порядку, визначеному Постановою Кабінету Міністрів України № 845 від 03.08.2011 року, відтак позивачем визначено неналежного відповідача.

Крім того, відповідно до ст.ст.2,5,63 Бюджетного кодексу України, бюджетна система України складається з державного бюджету та місцевих бюджетів.

Положення ст.383 КАСУ приймалися Верховною Радою України, які були визнані Конституційним Судом України 01.03.2023 № 2-р(II)/2023 неконституційними, тому, суд вважає, що вимоги, заявлені позивачем саме до Головного управління Державної казначейської служби України в Полтавській області необґрунтовані, тим більше, що згідно з пп. 14 п. 4 Положення про управління (відділення) Державної казначейської служби України у районах, районах у містах, містах обласного, республіканського значення, що затверджене Наказом Міністерства фінансів України від 12.10.2011 № 1280, Управління (відділення) Казначейства відповідно до покладених на них завдань та в установленому законодавством порядку здійснюють безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду.

Зазначене, ще раз підтверджує, що позов поданий до неналежного відповідача і в позові необхідно відмовити.

Окрім вищевикладеного, суд вважає, що зазначені позивачем доводи та надані докази, не підтверджують заподіяння позивачу конкретної шкоди, а відшкодування шкоди на підставі «витрачення часу на оскарження неконституційного закону» не передбачено чинним законодавством.

А також, суд зазначає, що з позовної заяви не вбачається вид заподіяної шкоди матеріальна або морально.

Крім того, позивачем не доведені обставини заподіяння шкоди чи була вона завдана діями або бездіяльністю відповідача, чи наявна вина відповідача у спричинених стражданнях, їх обсяг, та тривалість у часі; чи страждання були безперервними або виникали періодично, відсутнє обґрунтування розміру заявленого відшкодування в сумі 1 000 000,00 гривень.

Також, позивачем не зазначено правових підстав стягнення моральної шкоди, визначених Цивільним Кодексом або іншими Законами України, що на думку позивача підлягали застосування для виниклих правовідносин.

Як роз`яснено у п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому ця шкода полягає, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відповідно до п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв?язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових прав втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров?я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. (Постанова ВС КЦС від 22.11.2018 у справі № 158/2689/16-4). Однак, слід враховувати те, що розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи й не повинен призводити до її збагачення. Аналогічний висновок містить рішення ВСУ від 18.11.2009 по справі № 6-12041с609, рішення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10.12.2014 по справі N? 6-32078св 14).

Враховуючи вищевикладене, з огляду на те, що позов заявлений до неналежного відповідача, а також не доведено обставин заподіяння шкоди, суд вважає за необхідне відмовити в позові у повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 12, 81,82, 229, 247, 263-265, 268, 354 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В :

У позові ОСОБА_1 до Головного управління Державної казначейської служби України в Полтавській області про стягнення моральної шкоди відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Полтавського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Сторони у справі:

Позивач: ОСОБА_1 , адреса проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач: Головне управління Державної казначейської служби України у Полтавській області, місцезнаходження 36011, м. Полтава, вул. Шевченка, буд. 1, код в .

Суддя Е.М. Сініцин.