РІШЕННЯ

іменем України

07 грудня 2023 рокуСправа №451/808/19
Провадження № 2/451/19/23

Радехівський районний суд Львівської області

в складі головуючого судді Семенишин О.З.

секретаря судового засідання Федорук І.Б.,

з участю представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні у м. Радехів цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу,

установив:

10 червня 2019 року до Радехівського районного суду Львівської області надійшла позовна заява ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу.

В позовній заяві зазначає, що з 24.03.2014 по 03.04.2017, вона орендувала приміщення продуктового магазину за адресою: АДРЕСА_1 , що належить чоловікові відповідача - ОСОБА_5 . В цей період нею було передано відповідачу матеріальних цінностей (товару) на суму 299 660, 10 грн (двісті дев`яносто дев`ять тисяч шістсот шістдесят) грн 10 коп. Враховуючи, що позивач добре знала ОСОБА_4 і довіряла їй, тому не мала підстав сумніватися, що ця сума буде нею повернута. 03.04.2017 вони з ОСОБА_4 провели підрахунок (ревізію) її заборгованості і вона власноручно написала розписку, у якій визнала суму боргу та написала зобов`язання повернути заборгованість. Саме з цих причин позивач вважає, що вони уклали договір позики. Борг відповідач обіцяла повернути до кінця 2018 року, що може підтвердити свідок, чоловік позивача - ОСОБА_6 , який був присутній під час написання розписки. Однак відповідач, свої зобов`язання згідно договору, в строк не виконала. Позивач неодноразово зверталася до неї з вимогою повернути гроші, однак відповідач суму боргу не повертає. Це змусило позивача звернутися за захистом порушеного права до суду. Просить стягнути з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , грошові кошти в сумі 299 660 (двісті дев`яносто дев`ять тисяч шістсот шістдесят) гривень 10 (десять) копійок, та сплачений судовий збір в сумі 2996,60 грн (а.с.4).

10 червня 2019 року автоматизованою системою документообігу суду Д-3 судді Семенишин О.З. передані згадані вище матеріали справи, для розгляду (а.с.9).

Представник позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав. Звертав увагу суду на те, що в даному випадку необхідно встановити правову природу договору та норми права, які до них застосовуються. Між сторонами була спільна діяльність, в усній формі укладений договір з продажу продуктів в магазині. Відповідач із своїм чоловіком передала позивачу приміщення магазину, де відповідачка здійснювала продаж продуктів. Між сторонами не було трудових відносин, а був договір про спільну діяльність, під час якого відбувся спільний вклад учасників. Відповідач надала позивачу приміщення магазину із відповідним обладнанням, а позивач надавала відповідачу товар для продажу, яка внесла свій вклад шляхом діяльності продажу продуктів, чого не заперечує відповідач. Таку діяльність проводили з 2014 по 2017 рік. У 2017 році за домовленістю між сторонами провели підсумок діяльності, якою було встановлено збитки на суму 299 660,10 гривень, які відповідач повинна компенсувати позивачу. В даному випадку утворилася новація боргу відбулося перетворення збитків у позикове зобов`язання, оформлене розпискою, що не суперечить нормам ст. 1033, 1047, 1053 ЦК України. Між сторонами був укладений усний договір, недотримання форми договору не несе наслідків недійсності такого договору. Передача магазину та обладнання для господарської діяльності відбулося усно. Подружжя ОСОБА_7 збудували приміщення магазину на їх земельній ділянці. Позивач на той час була об`єктом господарювання, у неї не було необхідності подачі звітності. Всі домовленості між позивачем та відповідачем були усними. Позивач прийшла до відповідача із товаром у приміщення її магазину. Заяву про зміну підстав позовних вимог не подавали, оскільки такі підстави залишилися незмінними, лише в судовому засіданні він як представник позивача надав пояснення щодо правової кваліфікації даних правовідносин. Позивач не орендувала приміщення, це некоректне твердження представника відповідача, оскільки сторони не мають юридичної освіти, тому й відповідно не оформили все юридично правильно. Розписка також складена некваліфіковано, так як сторони не мають юридичної освіти. Товар відповідачем було отримано від позивача на значно більшу суму і сама ОСОБА_4 визнавала це, що підтверджується розпискою. Магазин перебуває у спільній сумісній власності подружжя ОСОБА_7 , оскільки він був ними збудований за час шлюбу, докази про це у нього відсутні. Скільки торгових точок у ОСОБА_3 йому невідомо. У лютому 2017 року відповідач отримала ліцензію, мала дозвіл на продаж алкогольних напоїв та зареєструвалася як фізична особа підприємець, що на його в сукупності підтверджує господарську діяльність. Посилаючись на свої пояснення, просив їх врахувати при ухваленні рішення та позов задовольнити повністю.

Представник відповідача ОСОБА_2 в судовому засіданні, проти задоволення позовних вимог заперечив в повному обсязі та просив в задоволенні позову відмовити. Додатково пояснив, що представник позивача стверджує суду про виникнення правовідносин між сторонами. ОСОБА_3 стверджує, що вона є фізичною особою підприємцем та орендувала приміщення магазину, хоч договору оренди немає та приміщення магазину належить чоловікові відповідача ОСОБА_7 і з ним також жодних договорів оренди приміщення не укладались. Позивач зазначає, що ОСОБА_4 працювала продавцем у позивача та внаслідок ревізії виявлено нестачу товару, проте якого саме товару позивач не зазначає. Відповідач фактично від позивача грошові кошти не отримувала, а відтак жодного договору позики із нею не укладала. У розписці не зазначено дата передачі цінностей, зміст самої розписки не є договором позики, у ній не зазначена дата та місце складення. Товар не може бути заміною грошових коштів по розписці, в якій містяться закреслення. При позиковому зобовязанні повинні бути передані кошти, які відповідачу не передавались. Доказів факту передачі цінностей, майна, і якого саме, суду не подано. Звертав увагу суду на те, що підставою боргу була ревізія сума недостачі, проте у судовому засіданні встановлено, що відповідач участі у такій ревізії не приймала. Нормами ЦК України визначено процедура укладення договору про спільну діяльність, проте такий договір у податковій не реєструвався, а відтак він неіснує. Просив у задоволенні позову відмовити.

Позивач ОСОБА_3 у судовому засіданні 23 серпня 2022 року, допитана судом як свідок, суду показала, що з відповідачкою почали діяльність у 2014 році. Її чоловік познайомився із чоловіком відповідача та під час розмови повідомив, що він має магазин у с. Середпільці Радехівського району на території свого подвіря, це камяний двохповерховий будинок. Тоді вони погодилися вести спільну діяльність. Усі погодження між нею та відповідачем з участю чоловіків були усними. Жодних документів про передачу магазину не оформляли. За домовленістю вона із відповідачем вела тривалу спільну торгову діяльність. Товар привозили різні постачальники у період 2014-2017 років, а також вона особисто його привозила, у її відсутності за товар розписувалась відповідач. У неї наявні накладні та документи про матеріальні цінності, де містяться підписи відповідача. ОСОБА_4 добровільно визнавала, що була недостача, лише сказала, що у неї відсутні кошти для повернення, що і стало підставою для написання розписки. Не залучали юристів, бо вірила відповідачу. Вона зареєстрована як приватний підприємець з 2001 року та мала три торгівельні точки, у яких були оформлені продавці. Позовну заяву до суду виготовляв адвокат, вона скористалась правовою допомогою. Між нею та позивачем була усна домовленість про спільне ведення торгової діяльності, в основному така відбувалася усно по телефону. Акт передачі матеріальних цінностей відповідачу відсутній. Виручку у магазині отримувала від відповідача, розмір не пригадує. Відповідачу платила кошти за реалізацію товару. Після переобліку виявили недостачу та відповідач добровільно написала розписку. ОСОБА_4 увійшла в її довіру, тому в даний час виник спір. Вона в правоохоронні органи не зверталась, чи зверталась ОСОБА_4 їй невідомо. Отримуючи товар від постачальників ОСОБА_4 створювала для сторін зобовязання з чим на той час погоджувалась (а.с.168).

Відповідач ОСОБА_4 , допитана судом як свідок, у судовому засіданні 18 липня 2023 року, суду показала, що у неї із чоловіком ОСОБА_5 перебував у користуванні магазин, який вони вирішили здати в оренду, щоб погашувати свої кредити. Чоловік познайомився із ОСОБА_8 . Який оглянув приміщення магазину та погодився взяти його в оренду і що вона буде працювати там продавцем. Вона написала заяву про прийняття її на роботу на посаду продавця на імя ОСОБА_3 , яка була приватним підприємцем, її офіс знаходився у с.Куликів Радехівського району Львівської області та погодилась працювати так як це на подвірї будинку за місцем її проживання. Весь товар до магазину доставляв чоловік позивача бусом два рази в тиждень та забирав виручку. Крім цього магазину у позивача були ще три магазини у різних місцях. ОСОБА_6 повідомив, що у них продавці отримують заробітну плату 4% від виручки на що вона погодилася. Від постачальників вона також отримувала товар, де у накладних ставила свій особистий підпис. Торгувала з 2014 по 2017 рік, усе було добре, але у 2016 році чоловік позивачки повідомив їй, що у них є якість проблеми, тому буде платити їй лише 2% від виручки. Їй відомо, що у ОСОБА_9 була перевірка після якої ОСОБА_6 привіз їй одноразовий заповнений договір про те, що вона несе повну матеріальну відповідальність за товар, і в цьому договорі були зазначені години її робочого часу. Такий договір був дійсний лише два дні, після спливу двох днів вона заповняла наступний готовий бланк договору із печаткою, де зазначала лише прізвище та дату, а попередні договори ОСОБА_6 забирав, як і забрав незаповнені нею бланки. Через деякий час дізналася, що на її місце шукають іншого продавця. Тоді позивач із своїм чоловіком приїхали робити ревізію, ОСОБА_9 усе перераховував, а ОСОБА_9 записувала, забравши від неї усі записи, які вона робила за їх вказівкою. Участі у ревізії вона не приймала. В кінці року звірки відносно товару не проводились. В чому полягала недостача і за який саме товар виявили пояснити суду не змогла. ОСОБА_3 бачила дуже рідко, раз у пів року, вона приїжджала до магазину оглядала обстановку, ціни та робила різного роду зауваження, які вона відразу виконувала. Особисто вона не мала підприємницького інтересу, робила усе, що вони їй говорили. Договору оренди приміщення не укладала, ліцензії не отримувала та господарську діяльність не провадила.

Свідок ОСОБА_5 у судовому засіданні 20 вересня 2023 року суду показав, що ОСОБА_3 (позивач) йому знайома, бачив її кілька разів, коли вона приїжджала до магазину у с.Середпільці Радехівського ( в даний час Червоноградського) району Львівської області. З ОСОБА_10 познайомився у 2014 році, він з ним домовився про оренду магазину, при умові, що його дружина у цьому магазині буде працювати продавцем. Ініціатором оренди магазину був ОСОБА_6 , який оглядав приміщення магазину, погодили орендну плату у розмірі 400 гривень за місяць та почав користуватись магазином з 2014 року, договору оренди письмово не укладали, нотаріально не посвідчували. Товар до магазину доставляв ОСОБА_6 , на його прізвище товари не приходили та накладні не виписувались. У роботу магазину не вникав, його дружина ОСОБА_11 провадила діяльність із ОСОБА_6 , до цього він не мав жодного відношення. У 2017 року дружина повідомила йому, що щось не так, бо їй зменшили розмір зарплати та на її місце шукають іншого продавця. Після цього дружина оформила себе приватним підприємцем, щоб мати можливість самостійно провадити діяльність. Після реєстрації вона як підприємець жодної діяльності не здійснювала. Приміщення магазину він особисто оглядав, проте до товару не мав жодного відношення. ОСОБА_3 йому нічого не передавала, жодних договорів із нею не укладав, касового апарату у магазині не було, у продажі були алкогольні та тютюнові вироби й продукти харчування з 2014 року. Після перевірки ОСОБА_6 вимагав від нього гроші за недостачу, погрожував йому, внаслідок чого він подав до поліції заяву, змісту якої не пригадує. З позивачкою жодної розмови не мав, про термін договору оренди не домовлялися. За електроенергію сплачував ОСОБА_6 , на нього особисто договір не переоформляв. Особисто домовлявся із ОСОБА_6 про оренду приміщення магазину, жодної діяльності із ОСОБА_12 не проводив. З 2014 по 2015 роки не був зареєстрований як приватний підприємець, не знає хто на його прізвище замовляв товар.

Свідок ОСОБА_13 у судовому засіданні 20 вересня 2023 року суду показав, що його дружина (позивач у справі) із ОСОБА_4 вела спільну трудову діяльність з 2014 по 2017 рік. В результаті торгівельної діяльності, через дії ОСОБА_4 отримала збитки на суму 299 660,10 грн., які остання погодилась повернути та написала розписку. Дружина працює приватним підприємцем, він час від часу допомагав їй доставляти товар два рази у тиждень, крім постачальників, та у залежності від потреб. До знайомства із ОСОБА_14 у них був один магазин. ОСОБА_15 запропонував йому спільну співпрацю, останній дружині надав приміщення магазину, частину обладнання у с.Середпільці, а від дружини вимагалося лише доставити товар до магазину. Усі домовленості були між ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , вони разом співпрацювали. Приміщення магазину було у власності ОСОБА_5 із його слів. Про оренду приміщення магазину домовлялися також ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , жодної орендної плати він особисто не сплачував, оскільки приміщення магазину у ОСОБА_5 не орендував. Доставляв матеріальні цінності до магазину та передавав їх ОСОБА_4 за дорученням ОСОБА_3 , все це вона занотовувала у зошити, які знаходиться частина у ОСОБА_4 , інша частина у ОСОБА_16 жодних розрахунків із ОСОБА_4 не проводив, виручки не забирав, це все робили між собою ОСОБА_3 і ОСОБА_4 . Дружину привозив до магазину, жодних даних про рух коштів йому невідомо. Йому відомо, що договір оренди приміщення магазину був між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , йому його показувала дружина. Коли саме ОСОБА_4 зареєструвалась як приватний підприємець не пригадує. Тютюнових виробів та алкогольних напоїв у приміщенні магазину не продавали, бо у дружини не було на це ліцензії. Перероблік товару проводила ОСОБА_3 з ОСОБА_4 , за наслідками якого ОСОБА_4 написала розписку. Спільна діяльність між ОСОБА_3 і ОСОБА_4 почалась із початку їх співпраці. ОСОБА_4 та ОСОБА_5 також замовляли товар до магазину на їх прізвища і накладні також виписувались на їх прізвища, у нього є накладні, де ФОП ОСОБА_7 замовляв хліб, а ОСОБА_4 отримувала товар. ОСОБА_4 не була продавцем у ОСОБА_3 , у них була спільна діяльність, виручку вони між собою ділили. Не було ніяких одноразових договорів, які заповняла ОСОБА_4 . Дружина мала ще у власності два приміщення магазину, крім у того, що знаходився у с.Середпільці.

Вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, дослідивши покази свідків та подані учасниками справи документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступних міркувань.

Відповідно до положень, викладених у ст. 13, 81 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень.

Суд установив, що 3 квітня 2017 року ОСОБА_4 , власноручно написала розписку, відповідно до якої вказала, що працювала продавцем в п/п ОСОБА_3 з 24 березня 2014 року по 3 квітня 2017 року. Під час ревізії, 3 квітня 2017 року, була виявлена недостача на суму 299 660 (двісті дев`яносто дев`ять тисяч шістсот шістдесят) гривень 10 копійок. Гроші зобов`язується повернути (а.с.7).

В тексті зазначеної розписки міститься безумовне зобов`язання відповідача повернути позивачу грошові кошти.

Відповідно до виписки з єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, серії ААВ №742682 від 16.11.2012, видно, що ОСОБА_3 - фізична особа-підприємець (а.с.6).

Згідно виписки з єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, від 07.02.2017, видно, що ОСОБА_4 - фізична особа-підприємець (а.с.92).

З повідомлення ГУ ДПС у Львівській області та копій звітності ФОП ОСОБА_3 , встановлено нарахування єдиного внеску за період з 2014 по 2017 рр. та звітність квартальних податкових розрахунків за 2014-2017 рр. (а.с.101-138).

Відповідно до статті 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За правилами ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно з ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ч.1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного суду України від 24.02.2016 р. по справі № 6-50цс16.

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин - суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

За своєю правовою природою договір є правочином. Водночас, договір є й основною підставою виникнення цивільних прав та обов`язків (ст.11 ЦК України).

Згідно ст.526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч.3 ст.545 ЦК України, наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

Враховуючи, що боргові документи були надані позивачем до суду, а саме оригінал розписки та який був оглянутий в судовому засіданні, то позичальник за договором позики свої зобов`язання за договором не виконала.

Відповідно до ст.610 ЦК України: невиконання зобов`язання є порушенням зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 ЦК України).

Що стосується стягнення грошових коштів.

Тлумачення як ст. 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 ст. 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.

Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

За правилами ч. ч.2, 3 ст. 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року №2-р (II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що ч. 3 ст. 13, ч. 3 ст. 16 ЦК України не суперечать ч. 2 ст. 58 Конституції України та вказано, що «оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису ч. 1 ст. 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)».

Для приватного права властивою є також така засада, як розумність.

Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм.

Ураховуючи наведені норми права та беручи до уваги фундаментальний характер таких принципів як «добросовісність» та «розумність», вони безумовно мають застосовуватися у виконавчому провадженні.

Зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі напідставах, встановлених договором або законом (ч. 1 ст.598 ЦК України).

В доктрині приватного права припинення зобов`язання обумовлюється дією правоприпиняючих юридичних фактів. Юридичні факти, що зумовлюють припинення зобов`язання, отримали назву підстав припинення. Припинення зобов`язання - це припинення правового зв`язку його суб`єктів, у яких припиняються суб`єктивні права і обов`язки, що складають зміст зобов`язальних правовідносин (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 січня 2023 року в справі № 161/13862/19 (провадження № 61-7868св21).

За правилами ст.1053 ЦК України за домовленістю сторін борг, що виник із договорів купівлі-продажу, найму майна або з іншої підстави, може бути замінений позиковим зобов`язанням. Заміна боргу позиковим зобов`язанням провадиться з додержанням вимог про новацію і здійснюється у формі, встановленій для договору позики ( ст.1047 цього Колексу).

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій (постанова ВСУ від 09.11.2016 р. у справі за № 6-1457цс16).

Під новацією слід розуміти одну з підстав припинення зобов`язання, яка представляє собою домовленість сторін про заміну первісного зобов`язання новим зобов`язанням між тими ж сторонами ( постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 січня 2019 року в справі № 483/2085/16-ц, провадження № 61-33184св18).

Договір як універсальний регулятор приватних відносин, покликаний забезпечити їх регулювання та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення приватних прав та обов`язків ( постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 лютого 2023 року в справі № 465/5980/17 (провадження № 61-1178св20).

Відповідачка не визнає борг та не сплачувала жодних коштів позивачці в відшкодування заборгованості за договором позики, тим самим заперечує факт укладення договору позики з позивачем. Також в 2017 році зверталася із заявою про злочин в Радехівське ВП Червоноградського ВП ГУНП у Львівській області щодо вжиття заходів до ОСОБА_6 , який погрожував їй та вимагав гроші в сумі 10 000 дол. США за недостачу в магазині (а.с.83-98).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23.10.2019 року №723/304/16-ц зазначає, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

За статтею 604 ЦК Укпаїни зобов`язання припиняється за домовленістю сторін. Зобов`язання припиняється за домовленістю сторін про заміну первісного зобов`язання новим зобов`язанням між тими ж сторонами (новація). Новація не допускається щодо зобов`язань про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, про сплату аліментів та в інших випадках, встановлених законом. Новація припиняє додаткові зобов`язання, пов`язані з первісним зобов`язанням, якщо інше не встановлено договором.

ОСОБА_4 не заперечувала факту написання нею розписки, проте категорично заперечує отримання у борг будь-яких коштів, посилаючись на неофіційні трудові відносини між позивачем та нею (а.с.152-157).

Як вбачається із наведених вище обставини, частина із яких визнана обома сторонами, згадана розписка відповідача не є борговою, оскільки жодні кошти позивачем відповідачу у день її написання не передавались, а навпаки, така стверджує про те, що комплекс попередніх складних правовідносин між сторонами, що містили елементи різних договорів, переріс у боргове зобов`язання саме відповідача перед позивачем та саме на суму 299 660 (двісті дев`яносто дев`ять тисяч шістсот шістдесят) гривень 10 (десять) копійок, про що відповідач сама ствердила у розписці (новація боргу) та правовідносини, що виникли між ними до цього - припинилися.

Суд дійшов висновку, що між сторонами договір позики, в розумінні зазначених вище вимог закону, не укладався, а факт наявності розписки, яка не має форми двосторонньої угоди, не може безумовно свідчити про існування договору позики між позивачем та відповідачем, а також за відсутності будь-яких інших доказів про отримання відповідачем цих грошових коштів.

Таким чином, видана відповідачем ОСОБА_4 розписка від 03.04.2017 року у розумінні Цивільного кодексу не є договором позики.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного суду від 11.06.2021 року (справа № 753/11670/17).

Зі змісту статті 604 ЦК України вбачається, що ознаками новації є: спосіб припинення зобов`язання; вона можлива лише між тими самими сторонами (сторонами попереднього зобов`язання); двостороннім правочином (договором); нове зобов`язання пов`язане з попереднім і спрямоване саме на заміну первісного зобов`язання новим, а не на заміну цього зобов`язання. До умов новації згідно вимог закону віднесено наступні: нове зобов`язання повинне пов`язувати тих самих осіб, що і первісне; сторони мають досягти згоди щодо заміни одного зобов`язання іншим, а «домовленість про новацію», - це договір про заміну зобов`язання; вчиняється новація у формі двостороннього правочину (новаційного договору), який має відповідати вимогам до форми та змісту, необхідних для нового зобов`язання; наявність наміру сторін вчинити новацію, про який сторони повинні обов`язково вказати у договорі, а за відсутності такого застереження первинне зобов`язання не припиняється, а буде діяти поряд з новим; дійсність первинного зобов`язання (недійсність первинного зобов`язання веде до недійсності і нового зобов`язання, що витікає з новації, якщо ж недійсним є новаційний договір, сторони залишаються пов`язаними первинним зобов`язанням, і новація не відбувається); заміна змісту зобов`язання, або має виконуватися те саме, але на іншій правовій підставі; допустимість заміни первісного зобов`язання новим. Отже, важливою умовою новації є наявність наміру сторін вчинити новацію, про який сторони повинні обов`язково вказати у договорі, оскільки за відсутності такого застереження первинне зобов`язання не припиняється, а буде діяти поряд із новим.

Згідно з ч. ч. 1, 5, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного суду України №14 від 18.12.2009 «Про судове рішення у цивільній справі» встановлено, що обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Європейський суд з прав людини зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенці про захист прав людини і осговоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Європейської Конвенції з прав людини та основоположних свобод 1950, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року № 63566/00 «Проніна проти України (Pronina v. Ukraine)», § 23).

Строк повернення боргу, визначений сторонами в розписці не визначався, проте позивач просить повернути борг, який позивачу не повернуто. Станом на час звернення до суду та розгляду справи в суді відповідач не виконала свої зобов`язання.

Зважаючи на вказане, а саме виникнення у відповідача у зв"язку із написанням розписки нового зобовязання, попередні правовідносини між сторонами та правова природа набуття спірних коштів значення не мають, оскільки такі припинені, зважаючи на виникнення нового зобовязання, яке повинно бути виконане, а у звязку із невиконанням зобовязання відповідачем у добровільному порядку позовні вимоги про стягнення спірної суми є обґрунтованими.

Решта доводів відповідача не слід вважати такими, що впливають на висновки суду у цілому, а тому усі заперечення відповідача необхідно визнати безпідставними.

У зв`язку з цим, суд робить висновки, що позовні вимоги про стягнення з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_3 боргу в сумі 299 660 (двісті дев`яносто дев`ять тисяч шістсот шістдесят) гривень 10 (десять) копійок необхідно задовольнити.

У відповідності до вимог ст.141 ЦПК України із відповідача в користь позивача необхідно також стягнути судовий збір в розмірі 2996 гривень 60 копійок та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10 000 гривень.

Керуючись ст. ст. 3, 202, 207, 526 - 527, 545, 604, 610, 638, 1046, 1047, 1049, 1053, 1130, 1131 ЦК України, ст. ст. 12, 13, 15, 81, 141, 258 - 259, 263 - 265, 279, 354 ЦПК України, суд

ухвалив:

позов ОСОБА_3 задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_3 борг у сумі 299 660 (двісті дев`яносто дев`ять тисяч шістсот шістдесят) гривень 10 (десять) копійок.

Стягнути з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_3 судовий збір в розмірі 2996 (дві тисячі дев`ятсот дев`яносто шість) гривень 60 (шістдесят) копійок та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10 000 (десять тисяч) гривень.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Сторони та інші учасники справи.

Позивач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 .

Представник відповідача: адвокат Мулявка Олег Васильович, місцезнаходження: вулиця Л. Українки, 3, місто Радехів, Червоноградський район, Львівська область, 80200.

Відповідач: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: село Середпільці, Червоноградський район, Львівська область, 80240.

Представник позивача: адвокат Оприско Микола Васильович, місцезнаходження: вулиця Новаківського, 14, місто Львів, Львівська область, 79000.

Головуючий суддяСеменишин О. З.

Повний текст судового рішення виготовлено 12 грудня 2023 року.