Справа № 522/8839/23
Провадження № 2/522/4335/23
Приморський районний суд м. Одеси у складі:
головуючого судді - Ярема Х.С.
при секретарі судового засідання - Кніш Д.А.
розглянув у загальному позовному провадженні справу
за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2
про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
05.05.2023 ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулись до суду з позовом до ОСОБА_3 .
Позивачі просять суд:
- визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 .
12.05.2023 відкрито загальне позовне провадження.
04.10.2023 закрито підготовче провадження.
Відповідач в судові засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Суд направляв поштову кореспонденцію за зареєстрованим місцем проживання відповідача. На адресу суду повернулись поштові відправлення з причин їх не вручення адресату, тому в розумінні п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, повістка вважається врученою. Відзив на позов не надходив.
На підставі ч. 4 ст. 223 ЦПК України, за сукупністю підстав, передбачених ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи.
Позивачі звернення до суду з цим позовомобгрунтовують тим, що їм на праві спільної часткової власності належить квартира АДРЕСА_1 . ОСОБА_3 є колишнім чоловіком позивача ОСОБА_1 і фактично з листопада 2013 рокуву квартирі не проживає, не оплачує комунальні послуги, не приймає участі в утриманні житла. Перешкод у проживанні в даній квартирі відповідачу ніхто не чинить. З 2014 роки відповідач виїхав на постійне проживання до Німеччини, точне місце його перебування не відомо. Наразі, реєстрація відповідача в квартирі позивачів є для них перешкодою у вільному розпорядженні своїм майном.
Судом встановлені такі осбставини справи.
Квартира АДРЕСА_1 належала на праві спільної часткової власності в рівних частках (по 1/3) ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .
На підставі нотаріально посвідченого договру дарування від 17.07.2014 ОСОБА_3 подарував ОСОБА_1 належну йому 1/3 частину квартири.
З 21.10.1995 ОСОБА_3 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 16.05.2014 (справа № 522/3569/14-ц).
Згідно з інфомацією Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_2 (з 06.01.1999), ОСОБА_1 (з 06.01.1999), ОСОБА_3 (з 06.01.1999), ОСОБА_4 (з 06.01.1999), ОСОБА_3 (з 05.11.2004).
15.03.2023 складено Акт про не проживання особи за місцем реєстрації, з якого вбачається, що ОСОБА_3 фактично не проживає в зазначеній квартирі з листопада 2013 по теперішній час. Акт складено сусідами будинку АДРЕСА_2 .
Висновки суду.
Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.
Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 Житлового кодексу Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.
Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
Відповідно до положень частин першої, другої статті 319 ЦПК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
За змістом частини другої статті 386 ЦПК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.
Згідно із статтею 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним.
Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав.
При цьому, частиною першою статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.
Стаття 156 ЖК України передбачає, що припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє права бувших членів сім`ї власника користування займаним приміщенням.
Проте, частиною другою ст. 405 ЦК України передбачено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення (постанова Верховного Суду від 09.12.2020 у справі №209/2642/18).
Судом з`ясовувалось питання тривалості відсутності відповідача у квартирі, чи не втратила ця особа інтерес до проживання у спірній квартирі, наявності чи відсутності перешкод у доступі до проживання в цій квартирі, чи справедливим буде визнання її такою, що втратила право користування житлом, в якому зареєстрована.
В контексті обставин даної справи, суд бере до уваги те, що ОСОБА_3 вже не є ані співвласником квартири АДРЕСА_1 , ані членом сім`ї співвласника цієї квартири ОСОБА_1 , проте продовжує бути зареєстрованим у вказаній квартирі.
Квартира є спільною частковою власністю позивачів.
Позивачами доведено факт постійної відсутності ОСОБА_3 у квартирі понад один рік без поважних причин. Також, судом не встановлено обставин, які б свідчили про створення з боку позивачів чи інших осіб перешкод відповідачу у проживанні в даній квартирі. Інших поважних причин не проживання ОСОБА_3 в квартирі не встановлено. Отже, підстав для продовження терміну зберігання за відповідачем права користування спірним житлом немає. Реєстрація ОСОБА_3 створює перешкоди позивачам у розпорядженні їх квартирою.
Таким чином, позов підлягає задоволенню.
Керуючись ст.ст. 263-265, 280-282 ЦПК України, -
Позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задовольнити.
Визнати ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 ) таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 .
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 1073,60 гривень.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 1073,60 гривень.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом 30 днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Рішення може бути оскаржено до Одеського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Повний текст рішення складено 13.12.2023.

Суддя Ярема Х.С.