ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2023 року

м. Київ

справа № 688/2151/23

провадження № 61-12898св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - приватне акціонерне товариство «Страхова компанія

«ПЗУ Україна»,

відповідачі: ОСОБА_1 , приватне акціонерне товариство «Страхове товариство «Гарантія»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» на ухвалу Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області

від 06 червня 2023 року у складі судді Березюк Н. П. та постанову Хмельницького апеляційного суду від 07 серпня 2023 року у складі колегії суддів: П`єнти І. В., Корніюк А. П., Талалай О. І.,

ВСТАНОВИВ:

1.Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2023 року приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «ПЗУ Україна» (далі - ПрАТ «СК «ПЗУ Україна») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 , приватного акціонерного товариства «Страхове товариство «Гарантія» (далі - ПрАТ «СТ «Гарантія») про відшкодування шкоди.

Позовну заяву мотивовано тим, що між ОСОБА_2 та ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» було укладено договір добровільного страхування ризиків, пов?язаних з експлуатацією наземних транспортних засобів, забезпечений транспортний засіб BMW, д.н.з НОМЕР_1 .

04 березня 2017 року сталася дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу BMW, під керуванням ОСОБА_2 , та транспортного засобу DAF, під керуванням відповідача ОСОБА_1 .

Постановою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області

від 20 березня 2017 року у справі №686/5092/17 ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП.

Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1 застрахована за полісом АЕ 4870241 у ПрАТ «СТ «Гарантія».

Відповідно до пункту 22.1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» здійснило виплату страхового відшкодування ОСОБА_2 у розмірі 18 145,42 грн.

Позивач вважає, що на підставі статей 993, 1187, 1194 ЦК України у відповідачів виникло зобов`язання перед позивачем відшкодувати завдані збитки в межах сплаченого позивачем страхового відшкодування страхувальнику останнього, а просив суд стягнути з ОСОБА_1 та

ПрАТ «СТ «Гарантія» на його користь завдані збитки в розмірі 18 145,42 грн.

Короткий зміст оскаржуваних судових рішень

Ухвалою Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 06 червня 2023 року відмовлено у відкритті провадження у справі в частині позовних вимог ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» до ПрАТ «СТ «Гарантія» про відшкодування шкоди.

Роз`яснено ПрАТ «СК «ПЗУ Україна», що розгляд цієї справи у вказаній частині віднесено до юрисдикції господарського суду. Прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за позовом ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди.

Постановою Хмельницького апеляційного суду від 07 серпня 2023 року ухвалу Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області

від 06 червня 2023 року в частині відмови у відкритті провадження у справі залишено без змін.

Відмовляючи у відкритті провадження у справі в частині позовних вимог ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» до ПрАТ «СТ «Гарантія» про відшкодування шкоди, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що правовідносини в цій частині виникли між двома господарюючими суб`єктами, а тому такі підлягають розгляду в порядку господарського судочинства.

Аргументи учасників справи

Узагальнені доводи вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» просить скасувати судові рішення в частині відмови у відкритті провадження у справіта направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судами норм процесуального права.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що судами запропоновано позивачу звернутись до кожного з відповідачів в окремих провадженнях з одним і тим самим предметом спору, обґрунтовуючи одними і тими самими доказами, однак така позиція судів суперечить принципу процесуальної економії, який не одноразово висвітлював Верховний Суд, зокрема у постановах від 12 вересня 2018 року у справі № 569/96/17, від 24 травня 2021 року у справі № 9901/20/21.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду від 05 жовтня 2023 року відкрито касаційне провадження у справі, а ухвалою від 29 листопада 2023 року справу призначено до судового розгляду.

2.Мотивувальна частина

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності й спеціалізації та визначається законом.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства: цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

З метою якісної та чіткої роботи судової системи міжнародним і національним законодавством передбачено принцип спеціалізації судів, а тому при визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі, правового статусу суб`єкта звернення та відповідний статус учасників справи.

Таким чином, судова юрисдикція - це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі встановленого законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин.

Відповідно до вимог статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ здійснюється в порядку іншого судочинства.

Отже, в порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б однією зі сторін є фізична особа, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Разом із предметним критерієм для визначення юрисдикції має враховуватися також суб`єктний чинник.

Відповідно до статті 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці.

Не допускається об`єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом (стаття 20 ЦПК України).

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

У справі, що переглядається, ПрАТ «СК «ПЗУ» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ПрАТ «СТ «Гарантія» про відшкодування майнової шкоди в порядку регресу.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року

у справі № 760/15471/15-ц в аналогічних правовідносинах зроблено висновок про те, що за вимогами статті 27 Закону України «Про страхування» та статті 993 ЦК України до страховика потерпілого переходить право вимоги до завдавача шкоди у деліктному зобов`язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Після такої виплати деліктне зобов`язання не припиняється. У ньому відбувається заміна кредитора: до страховика потерпілого переходить право вимоги, що належало цьому потерпілому в деліктному зобов`язанні, у межах виплаченого йому страхового відшкодування. Такий перехід права вимоги є суброгацією.

Тобто страховик, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, реалізує право вимоги, передбачене статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування», шляхом звернення з позовом до страховика, у якого завдавач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність.

Вирішуючи питання щодо юрисдикційності спору у вказаній справі, Велика Палата Верховного Суду погодилася з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про те, що спір між двома господарюючими суб`єктами (страховими компаніями) повинен бути вирішений за правилами іншого судочинства (господарського), оскільки солідарне стягнення із заподіювача шкоди та страховика за встановлених судом обставин є неможливим.

У зазначеній справі Велика Палата Верховного Суду погодилась із судовими рішеннями судів попередніх інстанцій, якими вирішено по суті вимоги страхової компанії потерпілої у ДТП особи, заявлені до фізичної особи - винуватця ДТП, та закрито провадження у справі в частині вимог, заявлених до юридичної особи - страховика винуватця ДТП.

Установивши, що правовідносини в частині позовних вимог ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» про стягнення страхового відшкодування з ПрАТ «СТ «Гарантія» виникли між двома господарюючими суб`єктами і підлягають розгляду в порядку господарського судочинства, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, дійшов правильного висновку про відмову у відкритті провадження у частині позовних вимог, пред`явлених до ПрАТ «СТ «Гарантія», на підставі пункту 1 частини першої статті 186 ЦПК України.

Схожий висновок також викладено у постанові Верховного Суду

від 07 липня 2021 року у справі № 515/425/20.

Доводи касаційної скарги про те, що суди не врахували висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 12 вересня 2018 року у справі № 569/96/17, є помилковими.

У зазначеній постанові Велика Палата Верховного Суду виснувала, що якщо страховик потерпілого, якому він виплатив страхове відшкодування, звертається з позовом до страховика особи, винної у настанні страхового випадку, про стягнення з нього суми виплаченого потерпілому страхового відшкодування у межах передбаченого укладеним з винною особою договором ліміту відповідальності страховика за завдану майну шкоду, такий спір має розглядатися за правилами господарського судочинства

З огляду на те, що ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» звернулася до суду із позовом про стягнення з ПрАТ «СТ «Гарантія» суми виплаченого потерпілому страхового відшкодування (18 145,42 грн) у межах передбаченого укладеним ПрАТ «СТ «Гарантія» з винною особою договором ліміту відповідальності страховика за завдану майну шкоду (100 000 грн), то висновок судів про віднесення спору між юридичними особами судам господарської юрисдикції не суперечить висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 12 вересня 2018 року у справі № 569/96/17.

Посилання у касаційній скарзі на неврахування судами висновків Верховного Суду, викладених в ухвалі від 24 травня 2021 року у справі

№ 9901/20/21 є помилковими, оскільки за змістом частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм, викладені у постановах Верховного Суду, а не в ухвалах.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» залишити без задоволення.

Ухвалу Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області

від 06 червня 2023 року тапостанову Хмельницького апеляційного суду

від 07 серпня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

В. В. Шипович