Постанова

Іменем України

Єдиний унікальний номер справи 754/5676/22
Номер апеляційного провадження 22-ц/824/8047/2023
Головуючий у суді першої інстанції О. В. Лісовська
Суддя - доповідач у суді апеляційної інстанції Л. Д. Поливач

07 червня 2023 року місто Київ

Справа №754/5676/22

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого - Поливач Л. Д. (суддя - доповідач),

суддів Стрижеуса А. М., Шкоріної О. І.

секретар судового засідання Рудик О.Л.

сторони

позивач Публічне акціонерне товариство

Акціонерний банк «Укргазбанк»

відповідач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2 , законним представником якої є ОСОБА_3

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Акціонерного банку «Укргазбанк» на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 14 лютого 2023 року, ухвалене у складі судді Лісовської О. В., в приміщенні Деснянського районного суду міста Києва,

у с т а н о в и в :

У липні 2022 року ПАТ АБ «Укргазбанк» звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 , неповнолітньої ОСОБА_2 , законним представником якої є її матір - ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, Деснянська районна в м. Києві державна адміністрація, про виселення без надання іншого жилого приміщення.

В обґрунтування позову зазначив, що 12.07.2007 між ВАТ АБ «Укргазбанк» та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір № 204-ф/07, згідно умов якого Банк надав Позичальнику кредит в сумі 120 000,00 доларів США на строк до 11.07.2019 із сплатою процентів за користування кредитом, з розрахунку 12,5 % річних. Відповідно до пункту 2.1. Кредитного договору передбачено, що в забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором передається трьохкімнатна квартира АДРЕСА_1 . З метою забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором, між ВАТ АБ «Укргазбанк» та Позичальником укладено договір іпотеки без оформлення заставної, посвідчений 12.07.2007 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Заєць І. О. за реєстровим № 1579. Відповідно до пункту 2.1. Договору іпотеки, предметом іпотеки є нерухоме майно - квартира АДРЕСА_1 , складається з 3-х житлових кімнат, жилою площею 44,00 м.кв., загальною площею 78,00 м.кв. У зв`язку з неналежним виконанням зобов`язань за кредитним договором Банк звернувся до суду з позовом про стягнення з Позичальника заборгованості за кредитним договором. Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 29.10.2009 року по справі № 2-3206/2009 позов Банку задоволено, стягнуто з ОСОБА_6 на користь ПАТ АБ «Укргазбанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 128 479,46 доларів США та 47069,05 грн. та звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 . 12.10.2020 приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Телявським А. М. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 6328481 з примусового виконання виконавчого листа №2-3206/09, виданого 30.11.2009 Деснянським районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_6 на користь ПАТ АБ «Укргазбанк» загальної суми боргу в розмірі 128 479,46 дол США та 47 069,05 грн і звернення стягнення на предмет іпотеки - трикімнатну квартиру АДРЕСА_2 , що належить на праві власності відповідачу. Під час виконавчого провадження та відповідно до Витягу з Реєстру територіальних громад м. Києва встановлено, що станом на 22.10.2020 за адресою: АДРЕСА_3 , було зареєстровано ОСОБА_7 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), зареєстрована 18.02.2003; ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ), зареєстрована 17.06.2008; ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ), зареєстрований 24.04.2016; ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ), зареєстрована 08.05.2019. Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 26.03.2014 по справі № 22-ц/796/3932/2014 задоволено позов ПАТ АБ «Укргазбанк», виселено ОСОБА_6 із неповнолітньою дочкою ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 із квартири АДРЕСА_1 . Банк звертає увагу суду, що на момент укладання Договору іпотеки відповідачі (у тому числі і неповнолітня дитина) у вказаному житловому приміщенні не були зареєстровані, відповідно дана квартира не була їхнім мicцeм постійного проживання. Пунктом 3.4.3. Договору іпотеки, передбачено, що Іпотекодавець має право: виключно за письмовою згодою Іпотекодержателя: - передавати предмет іпотеки у наступну іпотеку; - відчужувати предмет іпотеки; - передавати предмет іпотеки в спільну діяльність, лізинг, оренду, користування. Не зважаючи на умови Іпотечного договору Іпотекодавець не звертався до Іпотекодержателя з приводу надання письмової згоди на реєстрацію в квартирі (предмет іпотеки) третіх осіб. Іпотекодержатель в свою чергу жодної згоди на реєстрацію в квартирі (предмет іпотеки) третіх осіб не надавав.

На підставі викладеного позивач просив виселити ОСОБА_1 та малолітню ОСОБА_2 з квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 та зняти з реєстрації місця проживання.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 14 лютого 2023 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ПАТ АБ «Укргазбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , законним представником якої є її матір ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, Деснянська районна в м. Києві державна адміністрація, про виселення без надання іншого жилого приміщення.

Не погоджуючись з рішенням суду ПАТ АБ «Укргазбанк» подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невстановлення та неповне з'ясування обставин справи, що мають суттєве значення для справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначено, що відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції не врахував, що на момент укладення договору іпотеки відповідачі не були зареєстровані у спірній квартирі, відповідно дана квартира не була їхнім місцем постійного проживання. У порушення вимог іпотечного договору іпотекодавець не звертався до іпотекодержателя з заявою про надання письмової згоди на реєстрацію в квартирі (предметі іпотеки) третіх осіб. Вважає, що суд першої інстанції помилково послався на положення статті 109 ЖК України, оскільки Закон України «Про іпотеку» був прийнятий після ЖК УРСР, тому є спеціальним нормативним документом, який регулює правовідносини між сторонами під час укладення договору іпотеки.

Вважає, що рішення суду першої інстанції не відповідає принципу справедливості, оскільки зводить нанівець існування такого правового інституту як іпотека, вона на даний час не має жодного сенсу, оскільки вже фактично не забезпечує основне зобов`язання так як майно не може бути передано на реалізацію в рахунок погашення боргу разом з людьми, які в ньому зареєстровані.

Судом також не враховано, що відповідачі не є співвласниками спірної квартири, а також не є особами, які мають законне право на користування іпотечним майном.

Безпідставними вважає посилання суду на положення ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства», оскільки малолітня ОСОБА_2 була зареєстрована в предметі іпотеки 08.05.2019, тобто після укладення договору іпотеки та є онукую іпотекодавця, а тому не має законного права користування цією квартирою. Відмовляючи у задоволенні позову судом не було встановлено місце проживання батька ОСОБА_2 та не встановлено навність або відсутність у його власності нерухомого майна (житла), та чи може дитина проживати за місцем реєстрації батька.

Необгрунтованим вважає посилання суду першої інстанції на те, що позивачем не доведено, що реєстрація відповідачів у предметі іпотеки порушує права позивача, оскільки ст. 39 та ст. 40 Закону України «Про іпотеку» не передбачають того, що іпотекодержатель має доводити своє право на виселення.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник ПАТ АБ «Укргазбанк» - Зарубайко П.І. підтримав апеляційну скаргу, просив її задовольнити з викладених підстав.

Відповідач ОСОБА_1 в судове засідання не з'явився, про розгляд справи повідомлявся у встановленому законом порядку. Представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_9 подав до суду клопотання про відкладення розгляду справи, у якому зазначив, що його довіритель не може самостійно прибути до суду, оскільки є особою з інвалідністю І групи, а він, як адвокат, не може прибути до суду за станом здоров'я. Будь-яких доказів на підтвердження поважності причин неявки у судове засідання представник відповідача ОСОБА_9 суду не надав.

Деснянська районна в м. Києві державна адміністрація подала до апеляційного суду заяву, у якій просила розглядати апеляційну скаргу ПАТ АБ «Укргазбанк» без участі їхнього представника, ухвалити рішення у відповідності до вимог чинного законодавства.

Законний представником малолітнього відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , треті особи ОСОБА_4 і Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації про час та дату розгляду справи повідомлені належним чином, у судове засідання не з`явилися, причини неявки суду не повідомили. Будь - яких заяв чи клопотань станом на день розгляду справи до апеляційного суду від цих осіб не надходило. Своїм правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу позивача відповідачі та треті особи не скористалися.

Відповідно до статті 129 Конституції України, суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права та застосовує засади судочинства, серед яких забезпечення права на апеляційний перегляд справи, розумні строки розгляду справи судом.

Згідно статті 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини гарантовано кожній фізичній або юридичній особі право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також, справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною.

Рішеннями Європейського суду визначено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки, зобов`язана демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду спору, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Право на доступ до правосуддя не є абсолютним, відтак в кожному випадку заявник при зверненні до суду повинен дотримуватися норм процесуального законодавства.

Суд апеляційної інстанції вважав за можливе розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явилися у судове засідання, з урахуванням вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України, оскільки їх неявка в судове засідання не унеможливлює встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та не перешкоджає її розгляду.

Відповідно до ч. 2, ч. 4 ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. 1, ч. 2 ст. 367 ЦПК України).

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення представника банку ОСОБА_10 , перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається із матеріалів справи та було встановлено судом, 12.07.2007 між ВАТ АБ «Укргазбанк» та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір № 204-ф/07, відповідно до умов якого, Банк надав Позичальнику кредит в сумі 120 000,00 доларів США 00 центів на строк до 11.07.2019 із сплатою процентів за користування кредитом, виходячи із 12,5 % річних.

Пунктом 2.1. Кредитного договору передбачено, що в забезпечення виконання

зобов`язань за Кредитним договором передається трьохкімнатна квартира АДРЕСА_1 .

Також 12.07.2007 між ВАТ АБ «Укргазбанк» та ОСОБА_4 з метою забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором, було укладено договір іпотеки без оформлення заставної, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Заєць І. О., реєстровий № 1579.

Згідно пункту 2.1. Договору іпотеки, предметом іпотеки є нерухоме майно - квартира АДРЕСА_1 , складається з 3-х житлових кімнат, жилою площею 44,00 м.кв., загальною площею 78,00 м.кв. Вказана квартира належала на праві власності позичальнику ще до укладання нею кредитного договору.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 29.10.2009 у справі № 2-3206/2009 стягнуто з ОСОБА_6 на користь ПАТ АБ «Укргазбанк» загальну суму заборгованості по кредитному договору у розмірі 128 479,46 доларів США та 47069,05 грн. Звернуто стягнення на предмет іпотеки - трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 та належить на праві власності ОСОБА_4

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 20.01.2014 банку відмовлено в частині задоволення позовних вимог про виселення. Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 26.03.2014 у справі № 22-ц/796/3932/2014 рішення Деснянського районного суду м. Києва від 20.01.2014 скасовано в частині відмови у задоволенні позовних вимог про виселення та ухвалено в цій частині нове рішення, яким виселено ОСОБА_6 разом із неповнолітньої дочкою ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 із квартири АДРЕСА_1 .

12.10.2020 приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Телявським А. М. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 6328481 з примусового виконання виконавчого листа №2-3206/09, виданого 30.11.2009 Деснянським районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_6 на користь ПАТ АБ «Укргазбанк» загальної суми боргу в розмірі 128479,46 дол США та 47069,05 грн і звернення стягнення на предмет іпотеки: трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 та належить на праві власності ОСОБА_4

Станом на 22.10.2020 за адресою: АДРЕСА_3 були зареєстровані особи: ОСОБА_7 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), зареєстрована 18.02.2003; ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ), зареєстрована 17.06.2008; ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ), зареєстрований 24.04.2016; малолітня ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ), зареєстрована 08.05.2019.

Згідно висновку Служби у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації щодо розв`язання спору про виселення без надання іншого жилого приміщення від 05.12.2022, батьками малолітньої ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , є ОСОБА_12 та ОСОБА_3 , які перебувають у шлюбі між собою.

Згідно витягу з Реєстру територіальної громади міста Києва від 08.11.2022 у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Власником цієї картири є ОСОБА_6 , що підтверджується договором купівлі-продажу.

За вказаною адресою спеціалістом Служби у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації було проведено обстеження житлово-побутових умов проживання та з`ясовано, що фактично квартирі АДРЕСА_1 проживають ОСОБА_3 (мати), ОСОБА_12 (батько), ОСОБА_2 (дитина), ОСОБА_6 (баба) та ОСОБА_1 (чоловік баби).

Для малолітньої ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , створені всі належні умови для виховання, зростання та розвитку, у дитини наявна окрема кімната, спальне ліжко, іграшки та одяг відповідно до віку дитини.

Деснянська районна в м. Києві державна адміністрація, на яку покладені повноваження органу опіки та піклування, на підставі матеріалів справи та рішення комісії з питань захисту прав дитини (протокол від 17.11.2022 № 20), діючи виключно в найкращих інтересах дитини, вважає що задоволення позовних вимог ПАТ АБ «Укргазбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , законним представником якої є її мати ОСОБА_3 , про виселення з квартири АДРЕСА_1 , без надання іншого жилого приміщення, є порушенням житлових прав малолітної дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

25.03.2021 ПАТ АБ «Укргазбанк» на адресу ОСОБА_4 направлено вимогу про добровільне виселення та зняття з реєстраційного обліку, а саме: з квартири АДРЕСА_1 зареєстрованих осіб протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги.

Звертаючись до суду із позовом ПАТ АБ «Укргазбанк» зазначив, що відповідачі не виконали вимогу про виселення, продовжують користуватися спірною квартирою та створюють перешкоди у здійсненні законних прав власника, який не може вільно користуватися та розпоряджатися нерухомим майном.

Відмовляючи ПАТ АБ «Укргазбанк» у задоволенні заявлених позовних вимог суд першої інстанції виходив із того, що громадян, яких виселяють із жилих приміщень, яке не було придбано ними за рахунок кредитних коштів, одночасно з їх виселенням їм надається інше постійне жиле приміщення. Проте позивач у позовній заяві не зазначає, що відповідачам надано або буде надано інше житло.

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони є законними та обґрунтованими, повністю відповідають обставинам справи та вимогам закону з огляду на таке.

Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного жилого приміщення, є стаття 109 ЖК України, згідно з частиною першою якої звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи жиле приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду (ч. 2, ч. 3 ст.109 ЖК України).

Отже загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого постійного жилого приміщення встановлене частиною другою статті 109 ЖК України. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту (позики), повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Таким чином, за змістом вказаних норм закону особам, які виселяються із житлового будинку (жилого приміщення) - предмета іпотеки у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту (позики), забезпеченого іпотекою цього житла.

Такі висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 03 лютого 2016 року у справі № 6-2947цс15, яка в подальшому була підтримана Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження № 14-317цс18), та є незмінною.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду у вищевказаній постанові зазначила й про те, що правовий висновок Верховного Суду України про належне застосування статті 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК України, викладений у постановах від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16 та від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16, враховує вимоги як вітчизняного, так і міжнародного законодавства про дотримання положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції та практики Європейського суду з прав людини, а також ураховує, що такі обмеження є необхідними в демократичному суспільстві та застосовуються з дотриманням балансу інтересів сторін спірних правовідносин, оскільки наявні інші ефективні способи захисту прав власника.

Згідно з положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 березня 2023 року у справі №361/4481/19, вирішуючи питання щодо виселення з іпотечного майна при зверненні стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку, зазначила таке.

Аналізуючи статтю 109 ЖК України, можна зробити висновок, що частина третя цієї статті деталізує порядок виселення осіб, які проживають у переданому в іпотеку житловому приміщенні після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на житло шляхом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін (у договірному порядку) без звернення до суду. У такому випадку після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передане в іпотеку житло всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя добровільно звільнити приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк.

Якщо громадяни не звільняють житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

У цьому випадку частина третя статті 109 ЖК України відсилає до частини другої цієї статті, у якій зазначається про необхідність надання громадянам, яких виселяють із житлових приміщень, іншого постійного житлового приміщення (за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на житлові приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку), із зазначенням такого постійного житлового приміщення в рішенні суду.

Тобто порядок звернення стягнення на предмет іпотеки (шляхом позасудового врегулювання чи в судовому порядку) не впливає на встановлені законом гарантії надання іншого житлового приміщення при вирішенні судом спору про виселення з іпотечного майна, передбачені частиною другою статті 109 ЖК України. Визначальним у цьому випадку є встановлення, за які кошти придбано іпотечне майно, - за рахунок чи не за рахунок кредитних коштів.

Велика Палата Верховного Суду зазначила, що загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення, передбачене частиною другою статті 109 ЖК України, стосується не тільки випадків виселення мешканців при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку, а й у разі виселення мешканців при зверненні стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку, коли мешканці відмовляються добровільно звільняти житлове приміщення, тобто не досягнуто згоди щодо виселення між новим власником і попереднім власником чи наймачами житлового приміщення.

Суд першої інстанції встановив, що спірна квартира набута ОСОБА_6 у власність не за рахунок кредитних коштів. Також суд встановив, що відповідачі зареєстровані та проживають у спірній квартирі, іншого житла не мають. Банк не надав доказів на спростування зазначених обставин. Банк, ініціювавши питання про виселення відповідачів із спірної квартири, не вказав у позовній заяві іншого постійного житлового приміщення, яке відповідно до вимог частини другої статті 109 ЖК України має бути надане особам одночасно з їх виселенням.

Так, згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статі 76, 77 ЦПК України).

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, враховуючи вказані норми матеріального права, правильно встановивши обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов обґрунтованого висновку про відмову ПАТ АТ «Укргазбанк» у задоволенні позовних вимог, оскільки в іпотеку була передана квартира, яка придбана не за рахунок отриманих кредитних коштів, а тому відсутні підстави для виселення мешканців зі спірної квартири без надання їм іншого постійного житла. Колегія суддів вважає, що такі висновки суду відповідають положенням статті 109 ЖК України про виселення та узгоджуються із наведеними вище висновками Верховного Суду України та Великої Палати Верховного Суду.

Також колегя суддів звертає увагу, що апеляційна скарга не містить обґрунтованих доводів про те, що відповідачі незаконно вселилися у спірне житло або мають у власності інше житло, а також безпідставини є доводи апеляційної скарги щодо нез`ясування судом місця проживання батька ОСОБА_2 . Такі доводи не дають підстав для висновку, що рішення суду першої інстанції прийняте без додержання норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до положень, викладених у ст. ст. 13, 81 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі.

Добросовісне здійснення учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконання обов`язків щодо доказів передбачає чесне, старанне і сумлінне виконання своїх прав та обов`язків в сфері цивільного процесуального доказування. Вірність своєму слову, почуття відповідальності учасників справи за свої дії, пов`язані з доказуванням фактів і обставин з метою обґрунтування вимог чи заперечень, сприяють належному дослідженню та оцінці доказів, прискоренню захисту прав, свобод чи інтересів. Навпаки, приховування доказів, введення суду та інших учасників справи в оману, розбіжності в поясненнях та доказовій Інформації, приховане або відкрите перешкоджання сприянню суду в реалізації учасникам судового процесу прав у сфері доказування тощо, гальмують хід процесу, а тому можуть розцінюватися як підстави для витребування доказів судом.

По суті, збирання судом доказів за власної ініціативи - це діяльність суду з метою забезпечення ефективності відправлення правосуддя. Витребування доказів за власною ініціативою необхідно розглядати як засіб боротьби із недобросовісною поведінкою учасників цивільного судочинства, а не як механізм сприяння одній із сторін у збиранні процесуального матеріалу. Безумовно, правові норми, які закріплюють основні положення щодо змагальності сторін, мають розглядатися як базові, а положення, які передбачають можливість збирання доказів судом за власною ініціативою, необхідно розглядати як винятки, що мають застосовуватися за наявності виключних умов, передбачених процесуальним законом, з належним мотивуванням у кожному конкретному випадку.

Отже, застосування частини сьомої статті 81 ЦПК України є засобом боротьби із недобросовісною поведінкою учасників цивільного судочинства, а не механізмом сприяння стороні у збиранні процесуального матеріалу.

Водночас у суду першої інстанції підстав, передбачених частиною сьомою статті 81 ЦПК України, для збирання з власної ініціативи доказів не було.

Згідно вимог ЦПК України учасники справи мають передбачені процесуальним законом права і обов`язки.

Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову.

У випадку невиконання учасником справи його обов`язку із доведення відповідних обставин необхідними доказами, такий учасник має усвідомлювати, що несе ризик відповідних наслідків, зокрема, відмови у задоволенні позовних вимог, у зв`язку із їх недоведеністю.

Із матеріалів справи вбачається, що позивач будь - яких клопотань до суду з метою встановлення обставин щодо місця реєстрації батька неповнолітньої ОСОБА_2 та наявності у нього окремого житла не подавав.

Загалом доводи заявника зводяться до свого власного тлумачення положень статті 109 ЖК України та статті 379 ЦК України, яке не відповідає усталеній практиці Верховного Суду при вирішенні подібних спорів.

Установивши, що спірне іпотечне майно було набуто не за кредитні кошти, на нього звернено стягнення, проте мешканці цього житла відмовляються добровільно звільняти житлове приміщення, суд дійшов законного висновку, що виселення цих осіб повинне відбуватися на підставі рішення суду з наданням іншого постійного житлового приміщення. Водночас при вирішенні спору в цій справі суд обґрунтовано виходив із того, що позивач не надав належних та допустимих доказів наявності у відповідачів іншого житла, окрім спірного.

При цьому колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що суд не встановив фактичних обставин справи, що мають істотне значення для її вирішення, а саме не встановив чи мають відповідачі інше житло для постійного проживання, зокрема місце проживання батка неповнолітньої дитини, яку банк просить виселити з квартири, оскільки нормами частини першої статті 81 ЦПК України обов`язок доказування цих обставин покладений саме на позивача.

Крім того, згідно із частиною сьомою статті 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Та обставина, що банк не є стороною правовідносин щодо надання іншого постійного житлового приміщення в контексті статті 109 ЖК УРСР, оскільки норми цієї статті не розповсюджуються на правовідносини щодо користування будинками приватного житлового фонду, а також те, що саме на державу покладено обов`язок надання житла особам, які підлягають виселенню, не є підставою для задоволення поданого ПАТ АТ «Укргазбанк». Вказані норми закону невірно тлумачаться позивачем та зводяться до неправильного розуміння норм чинного законодавства у контексті виниклих між сторонами правовідносин.

Суд вважає безпідставними посилання заявника на неврахування судами висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду: від 18 грудня 2018 року у справі №355/689/16, оскільки встановлені фактичні обставини у вищенаведеній справі відрізняються від встановлених обставин у справі, яка переглядається, оскільки предметом спору в указаній справі є права особи на проживання у спірному житловому приміщенні, набутому за кредитні кошти, тоді як у справі, що переглядається, предметом спору є виселення відповідачів зі спірного іпотечного майна, набутого не за кредитні кошти, без надання іншого житлового приміщення.

Інші доводи апеляційної скарги були предметом розгляду суду першої інстанції та додаткового правового аналізу судом апеляційної інстанції не потребують, на законність судового рішення, яке оскаржується позивачем, не впливають, а зводяться до незгоди заявника із висновками суду, а також спростовуються встановленими вище обставинами справи. Такі доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що судове рішення, яке переглядається, ухвалене без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться значною мірою до невірного тлумачення норм закону та переоцінки доказів у справі.

У частині третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів), як це визначено у частинах першій-третій статті 89 ЦПК України.

Отже, жодних доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції матеріали справи не містять. Таких доказів не додано стороною позивача до апеляційної скарги та не отримано таких доказів судом апеляційної інстанції у ході розгляду справи.

При цьому колегія суддів зазначає, що аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.

Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте, Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

Суд у своєму рішенні навів мотиви з яких не прийняв до уваги доводи позивача щодо наявності підстав для задоволення позову та навів достатнє мотивоване обґрунтування прийняття заперечень відповідачів.

Таким чином, під час розгляду справи суд першої інстанції дотримався вимог закону, повно та всебічно з`ясував обставини справи, надав правову оцінку доводам і запереченням сторін та зібраним у справі доказам, вірно застосував норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, з огляду на що, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим.

Решта доводів апеляційної скарги, які зводяться до неналежної оцінки зібраних у справі доказів та необхідності у задоволенні позову у повному обсязі, також не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді оскаржуваного рішення, такі доводи є безпідставними та такими, що не можуть вплинути на правильність висновків суду по суті спору. Загалом такі доводи ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального права і зводяться до намагання переоцінити встановлені судом обставини.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам матеріального та процесуального закону. Підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі ПАТ АБ «Укргазбанк» колегія не знаходить.

Справу було розглянуто судом першої інстанції на підставі встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та належних доказів. Зроблено вірний висновок у тому, що позивачем не доведено порушення його прав.

Судом достеменно встановлено, що спірна квартира набута ОСОБА_6 у власність не за рахунок кредитних коштів, відповідачі зареєстровані та проживають у спірній квартирі, іншого житла не мають. У свою чергу Банк не надав доказів на спростування зазначених обставин. При цьому Банк, ініціювавши питання про виселення відповідачів із спірної квартири, не вказав у позовній заяві іншого постійного житлового приміщення, яке відповідно до вимог частини другої статті 109 ЖК України має бути надане особам одночасно з їх виселенням.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив позивачу у задоволенні позовних вимог про виселення зі спірної квартири відповідачів без надання їм іншого постійного жилого приміщення, правильно застосувавши до спірних правовідносин положення статті 109 ЖК України.

Зважаючи на викладене, суд апеляційної інстанції рішення суду першої інстанції залишає без змін, а апеляційну скаргу ПАТ АБ «Укргазбанк» без задоволення.

Питання щодо розподілу судових витрат, пов`язаних із розглядом справи у суді апеляційної інстанції, суд вирішує відповідно до положень статті 141 ЦПК України. Судові витрати позивача по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги не підлягають відшкодуванню відповідачами, оскільки суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, 381-384, 386, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Акціонерного банку «Укргазбанк» залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 14 лютого 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 12.06.2023.

Судді

Л. Д. Поливач

А. М. Стрижеус

О. І. Шкоріна