Справа № 367/644/21
Головуючий у суді першої інстанції: Шевчук А.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Крижанівська Г.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2023 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

судді-доповідача Крижанівської Г.В.,

суддів Матвієнко Ю.О., Шебуєвої В.А.,

при секретарі Шпирук Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу адвоката Лежух Тетяни Іванівни, подану в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 07 червня 2023 року, ухвалене у складі судді Шевчука А.В., у справі №367/644/21 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Орган опіки та піклування виконавчого комітету Ірпінської міської ради, про визначення місця проживання дітей, -

ВСТАНОВИВ:

У січні 2021 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа: Орган опіки та піклування виконавчого комітету Ірпінської міської ради, про визначення місця проживання дітей. Зазначала, що вона та ОСОБА_1 є батьками малолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Діти від народження постійно проживають з нею у м. Ірпінь Київської області, де і відвідують школу. Вказувала, що вона створила належні умови проживання дітей - кожен має окрему кімнату, достатнє харчування та одяг, все необхідне для фізичного, морального та духовного розвитку. Діти ростуть в умовах материнської любові та турботи про них, вона приділяє велику увагу їх розвитку. При цьому діти мають центр життєвих інтересів саме в Україні. Відповідач змінив свою позицію щодо участі в житті дітей та ініціював у досудовому порядку через Службу у справах дітей та сім`ї Ірпінської міської ради Київської області питання щодо проживання двох малолітніх дітей разом з ним за межами України у Республіці Польща. З урахуванням викладеного, позивач ОСОБА_2 просила визначити місце проживання малолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з нею.

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 07 червня 2023 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Орган опіки та піклування виконавчого комітету Ірпінської міської ради, про визначення місця проживання дітей - задоволено.

Визначено місце проживання малолітніх ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з їх матір`ю ОСОБА_2 .

Стягнуто зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 908,00 грн.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, адвокат Лежух Т.І., яка діє в інтересах ОСОБА_1 , подала апеляційну скаргу. Просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Посилається на те, що судом було порушено норми матеріального та процесуального права, неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи. Зазначає, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що ОСОБА_1 ще в грудні 2020 року звернувся з аналогічним позовом до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дітей до Районного суду в м. Пулави Республіки Польща, а відтак, суд зобов`язаний зупинити провадження у даній справі. Наголошує на тому, що оскільки, спільні діти сторін мають подвійне громадянство України та Республіки Польща, а ОСОБА_1 ще в грудні 2020 року, тобто за півтора місяці до звернення ОСОБА_2 до суду з даним позовом, звернувся з аналогічним позовом до польського суду, то відповідно до положень міжнародного договору, підписаного між Україною та Республікою Польща, про правову допомогу та правові відносини у цивільних і кримінальних справах, повноваження українських судів вирішувати дану справу виключаються. Звертає увагу на те, що 30 вересня 2021 року Консульство Республіки Польща в Україні направило до державних органів України дипломатичну ноту щодо питань, пов`язаних зі справами дітей ОСОБА_1 . Також зазначає, що на момент звернення ОСОБА_2 до суду з даним позовом обидва батьки приймали активну участь у вихованні дітей, всі питання по вихованню та утриманню дітей вирішувались батьками спільно. ОСОБА_1 покривав значну частину витрат на дітей, в повному обсязі оплачував послуги по навчанню доньки ОСОБА_4 в ТОВ «Ірпінський ЗЗСО-ліцей «Альпа Скул», а на сьогоднішній день сплачує в повному обсязі аліменти, визначені судовим наказом. Звертає увагу на те, що ОСОБА_2 грубо порушує батьківські права ОСОБА_1 , зокрема, не дає можливості останньому виїздити з дітьми за межі України, спільні подорожі відповідача з дітьми відбуваються виключно зі згоди ОСОБА_2 . Також наголошує на тому, що позивачкою не доведено факту того, що визначення місця проживання дітей з нею відповідатиме найкращим інтересам дітей. При цьому, наявний в матеріалах справи висновок служби у справах дітей Ірпінської міської ради є недостатньо обґрунтованим, оскільки в ньому відсутня інформація щодо підстав затвердження висновку щодо доцільності проживання дітей з матір`ю. Судом першої інстанції також не обґрунтовано які саме інтереси дітей враховано при вирішенні питання щодо визначення їх проживання з матір`ю. Звертає увагу на те, що відповідач є громадянином Республіки Польща і до грудня 2022 року діти проживали в Польщі поряд з ним, відвідували школу. ОСОБА_2 без згоди відповідача вивезла дітей на територію України, де на сьогоднішній день продовжує діяти режим воєнного стану, на що суд першої інстанції уваги не звернув та не надав жодної оцінки в оскаржуваному рішенні.

Адвокат Фадєєва Н.І., яка діє в інтересах ОСОБА_2 , подала відзив на апеляційну скаргу. Просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. Заперечує проти доводів відповідача, вважає їх необґрунтованими, а апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню.

В судовому засіданні адвокат Лежух Т.І., яка діє в інтересах ОСОБА_1 , апеляційну скаргу підтримала, просила її задовольнити з наведених у ній підстав.

Адвокат Фадєєва Н.І., яка діє в інтересах ОСОБА_2 , проти доводів апеляційної скарги заперечувала, просила апеляційну скаргу залишити без задоволення з огляду на її безпідставність, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є батьками дітей - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (свідоцтво про народження серія НОМЕР_1 від 17.02.2016 року, а/з №419), та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (Виписка зі Свідоцтва про народження №8215/2011, видана Відділом реєстрації актів цивільного стану у Любліні, Республіка Польща) (т.1, а.с. 8, 9-11).

На сьогодні ОСОБА_3 та ОСОБА_4 проживають з матір`ю ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується висновком про визначення місця проживання дітей Служби у справах дітей Ірпінської міської ради Київської області (т. 1, а.с. 240-242).

З`ясувавши обставини справи, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд першої інстанції дійшов висновку наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_2 . Ухвалюючи рішення, суд виходив з того, що визначення місця проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 разом з матір`ю ОСОБА_2 на сьогодні максимально відповідатиме найкращим інтересам дітей.

Колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п.п. 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини).

Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.

Відповідно до статті 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

За ч. 1 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Тлумачення ч. 1 ст. 161 СК України свідчить про те, що до інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. При розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини.

Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 листопада 2021 року у справі №754/16535/19 (провадження № 61-14623св21).

Питання забезпечення інтересів дитини ґрунтується на розумінні, що розлучення батьків для дітей - це завжди тяжке психологічне навантаження, а дорослі, займаючись лише своїми проблемами, забувають про кардинальні зміни в житті дитини: нове оточення та місце проживання, неможливість спілкування з двома батьками одночасно тощо. Вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновку органу опіки та піклування. Проте найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин в їх сукупності. Адже, не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти відносини або домовитися, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства».

Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 жовтня 2019 року у справі №352/2324/17 (провадження № 61-14041св19).

Відповідно до ч.ч. 4-6 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.

Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є батьками дітей - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Судом встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 проживають з матір`ю ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до п. 72 Порядкупровадження органами опіки і піклування діяльності, пов`язаної з захистом прав дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року №866, під час розв`язання спорів між батьками щодо визначення місця проживання дитини служба у справах дітей має захищати інтереси дитини з урахуванням рівних прав та обов`язків матері та батька щодо дитини. При вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, стан здоров`я дитини та інші обставини, що мають істотне значення.

Служба у справах дітей Ірпінської міської ради Київської області у висновку від 21 грудня 2021 року за №167/16 врахувала обставини, передбачені вищевказаним Порядком, та вважає за доцільне визначити місце проживання малолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 разом з матір`ю ОСОБА_2 (т.1, а.с. 241-242).

При цьому ОСОБА_1 не надав суду належних та допустимих доказів на спростування вказаного висновку органу опіки та піклування, що ставили б під сумнів його обґрунтованість та підтверджували обставини, які виключають можливість визначення місця проживання дитини з матір`ю.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 та визначення місця проживання дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 разом з нею.

Принцип забезпечення права дитини на гармонійний розвиток та належне виховання превалює над принципом рівності прав батьків щодо дитини, тому при вирішені спору щодо місця проживання дитини насамперед ураховуються інтереси дитини.

За встановлених обставин, в контексті першочергового врахування інтересів дітей, враховуючи вік ОСОБА_3 та ОСОБА_4 те, що на сьогоднішній день вони проживають з матір`ю, сталі соціальні зв`язки дітей в родині матері, їх психологічний стан, права та інтереси на гармонійний розвиток та належне виховання, колегія суддів дійшла висновку, що зібрані у справі докази з урахуванням висновку органу опіки та піклування вказують на те, що проживання дітей з матір`ю найкраще забезпечить інтереси цих дітей.

Визначення місця проживання малолітніх ОСОБА_3 та ОСОБА_4 разом із батьком не відповідатиме найкращому забезпеченню їх інтересів, оскільки у цьому випадку дітям доведеться адаптуватися до нового соціального середовища, що може негативно вплинути на їх психологічний стан.

При цьому, колегія суддів зауважує, що визначення місця проживання малолітніх ОСОБА_3 та ОСОБА_4 разом з матір`ю не позбавляє батька дітей права піклуватися про них, бачитись з ними, спілкуватись, брати участь в їх житті, проявляти батьківську любов.

Колегія суддів відхиляє доводи представника ОСОБА_1 , що він має більш сприятливі умови і можливості забезпечити належний фізичний, духовний та моральних розвиток дітей, а також більш відповідально ставиться до виконання своїх батьківських обов`язків. Колегія суддів зауважує, що сторони по справі однаково намагаються забезпечити належні умови для виховання та розвитку спільних дітей. При вирішенні позовних вимог про визначення місця проживання малолітніх ОСОБА_3 та ОСОБА_4 суд виходить виключно з інтересів дітей. Колегія суддів вважає безпідставними посилання ОСОБА_1 на необґрунтованість висновків органу опіки та піклування.

Колегія суддів відхиляє доводи представника ОСОБА_1 про те, що в грудні 2020 року він звернувся з аналогічним позовом до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дітей до Районного суду в м. Пулави Республіки Польща, а відтак, суд зобов`язаний зупинити провадження у даній справі. Наголошує на тому, що оскільки, спільні діти сторін мають подвійне громадянство України та Республіки Польща, а ОСОБА_1 ще в грудні 2020 року, звернувся з аналогічним позовом до польського суду, то відповідно до положень міжнародного договору, підписаного між Україною та Республікою Польща, про правову допомогу та правові відносини у цивільних і кримінальних справах, повноваження українських судів вирішувати дану справу виключаються.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1 дійсно в грудні 2020 року звернувся з позовом до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дітей до Районного суду в м. Пулави Республіки Польща.

Підсудність судам України справ з іноземним елементом визначається на момент відкриття провадження у справі, незважаючи на те, що в ході провадження у справі підстави для такої підсудності відпали або змінилися (ч. 1 ст. 75 Закону України «Про міжнародне приватне право»).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 76 Закону України «Про міжнародне приватне право» суди розглядають будь-які справи з іноземним елементом, зокрема, якщо на території України відповідач у справі має місце проживання або місцезнаходження, або рухоме чи нерухоме майно, на яке можна накласти стягнення, або знаходиться філія або представництво іноземної юридичної особи - відповідача.

Окрім того, п. 2 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про міжнародне приватне право» визначено виключну підсудності спорів із іноземним елементом судам України у випадку якщо у справі, яка стосується правовідносин між дітьми та батьками, обидві сторони мають місце проживання в Україні.

Як було встановлено судом, відповідач ОСОБА_1 має зареєстроване місце проживання в Україні за адресою: АДРЕСА_2 .

Питання правовідносин між Україною і Республікою Польща у справах цивільного та кримінального характеру врегульовані Договором між Україною і Республікою Польща про правову допомогу та правові відносини у цивільних і кримінальних справах від 24 травня 1993 року, який був ратифікований 04 лютого 1994 року та набрав чинності 14 серпня 1994 року.

Статтею 20 «Загальні положення» вказаного договору про правову допомогу визначено, що якщо відповідно до положень цього договору порушення справи належить до компетенції органів обох Договірних Сторін, а клопотання про порушення справи подано до органу однієї з них, то компетенція органу іншої Договірної Сторони виключається.

Відповідно до ст. 28 вказаного договору про правову допомогу в правових стосунках між батьками і дітьми, в тому числі аліментних обов`язках батьків застосовується законодавство тієї Договірної Сторони, громадянином якої є дитина.

Встановлення і оспорювання походження дитини від певної особи регулюється законодавством тієї Договірної Сторони, громадянином якої є мати дитини в момент народження дитини. Але достатнім є дотримання форми визнання дитини, що передбачена

законодавством тієї Договірної Сторони, на території якої визнання має бути або було здійснене.

В справах, зазначених в пунктах 1 і 2, компетентними є органи тієї Договірної Сторони, громадянином якої є дитина, а також органи тієї Договірної Сторони, на території якої дитина має місце проживання.

Як вбачається з матеріалів справи, малолітні ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є громадянами України та на момент звернення ОСОБА_1 до Районного суду в м. Пулави Республіки Польща з позовом про визначення місця проживання дітей (в грудні 2020 року) мали постійне місце проживання на території України.

Крім того, під час визначення юрисдикції цього спору також підлягають застосуванню Гаазькі конвенції 1980 та 1996 років, які регулюють питання міжнародної підсудності таких спорів й визначають, органи якої держави мають юрисдикцію вживати заходів, спрямованих на захист особи та майна дитини.

Відповідно до статті 29 Гаазької конвенції 1980 року ця Конвенція не перешкоджає будь-якій особі, установі або органу, що заявляє про порушення прав піклування або доступу відповідно до положень статей 3 або 21, прямо звернутися до судових або адміністративних органів будь-якої Договірної держави, на підставі положень цієї Конвенції або на іншій підставі.

Відповідно до статті 5 Гаазької конвенції 1996 року судові або адміністративні органи Договірної Держави звичайного місця проживання дитини мають юрисдикцію вживати заходів, спрямованих на захист особи чи майна дитини. З урахуванням статті 7 зазначеної Конвенції у разі зміни звичайного місця проживання дитини на іншу Договірну Державу, юрисдикцію мають органи держави нового звичайного місця проживання.

Стаття 5 Гаазької конвенції 1996 року містить загальне правило стосовно юрисдикції, яке полягає в тому, що заходи захисту дітей мають бути вжиті судовими або адміністративними органами держави місця постійного проживання дитини.

Звичайне місце проживання підтверджується: відвідуванням дошкільного навчального закладу - садка, школи, різноманітних гуртків; за результатами встановлення таких обставин: за дитиною здійснюється медичний догляд, у дитини є свої друзі, захоплення, дитина має сталі сімейні зв`язки та інші факти, які свідчать, що дитина вважає своє місце проживання постійним, комфортним і місцем проживання своєї родини, тощо.

Звичайне місце проживання відповідає місцю, яке відображає певний ступінь інтеграції дитини в соціальне і сімейне середовище. З цією метою, зокрема, повинні братися до уваги тривалість, регулярність, умови і причини перебування на території держави-члена і переїзду сім`ї в цю державу, громадянство дитини, місце і умови відвідування школи, мовні знання, а також сімейні та соціальні відносини дитини в цій державі.

Підсумовуючи, суд констатує, що звичайне місце проживання дитини варто розуміти як таке місце, існування якого доводить певний ступінь прив`язаності дитини до соціального та сімейного її оточення. З цією метою необхідно враховувати, зокрема, тривалість, регулярність, умови і причини перебування дитини і сім`ї в тій чи іншій державі, місце та умови відвідування освітніх закладів, знання мови, соціальні та сімейні відносини дитини у такій державі.

Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду від 17 серпня 2022 року, у справі № 613/1185/19 (провадження № 61-2286св21).

Як вбачається з матеріалів справи, звичайним місцем проживання малолітніх ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є їх місце проживання на території України за адресою:

АДРЕСА_1 малолітні ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відвідували та відвідують дошкільні та інші навчальні заклади, мають друзів та сталі соціальні зв`язки, що вказує на те, що діти вважають вищевказане місце проживання своїм постійним, комфортним місцем проживання своєї родини.

Колегія суддів звертає увагу на те, щоОСОБА_1 в апеляційній скарзі також зазначав про те, що на момент звернення ОСОБА_2 до суду з даним позовом діти постійно проживали спільно з матір`ю на території України в м. Ірпінь, Київської області, відвідували там навчальні заклади, значну частину витрат по навчанню в яких покривав ОСОБА_1 , зокрема вказував про те, що в повному обсязі оплачував послуги по навчанню доньки ОСОБА_4 в ТОВ «Ірпінський ЗЗСО-ліцей «Альпа Скул».

Відтак, враховуючи вищевикладене та з огляду на приписи міжнародного Договору про правову допомогу між Україною і Республікою Польща, Гаазької конвенції 1980 року, Закону України «Про міжнародне приватне право», компетенція судів з вирішення справ про визначення місця проживання дітей є виключною, а тому враховуючи постійне місце проживання дітей на території України, а також наявність зареєстрованого місця проживання відповідача на території України компетентним судом для розгляду даної справи є саме суд України, а саме по собі звернення відповідача до Районного суду в м. Пулави Республіки Польща не може бути підставою для припинення провадження у даній справі.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно тавсебічно розглянув справу, надав всім доводам заявника належну правову оцінку, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності та постановив законне, правильне по суті і справедливе судове рішення.

При апеляційному розгляді справи порушень норм матеріального і процесуального права, які є підставою для скасування рішення суду, в справі не виявлено.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суд першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу адвоката Лежух Тетяни Іванівни, подану в інтересах ОСОБА_1 , залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 07 червня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повне судове рішення складено 08 грудня 2023 року.

Суддя-доповідач

Судді