ПОСТАНОВА

Іменем України

02 червня 2023 року м. Кропивницький

справа № 941/1026/22

провадження № 22-ц/4809/540/23

Кропивницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючий суддя - Дьомич Л. М. (суддя - доповідач),

судді - Головань А.М., Письменний О.А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - Приватна виробничо-комерційної фірма «Время»

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватної виробничо-комерційної фірми «Время» про стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати при звельненні та середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні за апеляційною скаргою Приватної виробничо-комерційної фірми «Время» на рішення Петрівського районного суду Кіровоградської області (суддя Колесник С.І.), -

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог, відзив на позовну заяву

ОСОБА_1 у жовтні 2022 року звернувся до суду з позовом про стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати при звільненні та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, вимоги заявлені до Приватної виробничої-комерційної фірми «ВРЕМЯ».

Позов обґрунтований тим, що у період з 08 листопада 2019 року по 13 квітня 2022 року позивач перебував у трудових відносинах з Приватною виробничою-комерційною фірмою «ВРЕМЯ».

В період роботи відповідачем була нарахована, але не виплачена заробітна плата в розмірі 22 093,28 (двадцять дві тисячі дев`яносто три гривні 28 коп). Заборгованість підтверджується довідкою за № 12/07 від 18.07.2022 року.

Позивач звільнився за власним бажанням відповідно до статті 38 КЗпП України 13 квітня 2022 року наказом № 9/К

В день звільнення, 13.04.2022 року, роботодавець вимоги трудового законодавства не виконав, письмово не повідомив про нараховані суми належні при звільненні та не здійснив повного розрахунку, чим порушив положення частини 1 статті 116 Кодексу законів про працю України.

Згідно довідки про доходи за № 11/07 та довідки про суми заборгованості за № 12/07 від 18.07.2022 року, у зв`язку із звільненням позивача роботодавцем нараховані до виплати: 11 015,19 грн. - заробітна плата за лютий 2022 року; 11 078,09 грн. - компенсація за невикористану відпустку.

Загальна заборгованість становить 22 093,28 грн, дана сума підлягає стягненню.

Як передбачено частиною першою статті 117 Кодексу законів про працю України, у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові середній заробіток за весь час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Згідно довідки про доходи № 11/07 від 18.07.2022 року, середньомісячна заробітна плата позивача за два календарні місяці роботи склала 14 049,39 грн, середньоденна заробітна плата складає 360,24 грн. З моменту звільнення до моменту звернення до суду пройшло 138 робочих дні, до стягнення середній заробіток за час затримки розрахунку становить 49 713,12 грн.

У відзиві на позовну заяву відповідач просить у задоволенні позову відмовити повністю за наступного.

08 листопада 2019 року позивача, відповідно до наказу № 23 від 07 листопада 2019 року прийнято на роботу до ПВКФ «ВРЕМЯ» на посаду машиніста тепловозу. Підприємство зареєстровано в м. Запоріжжя, але господарську діяльність здійснювало в м. Маріуполь на території ПрАТ «ММК ІМ. ІЛЛІЧА».

01 січня 2022 року між ПрАТ «ММК ІМ. ІЛЛІЧА» (Замовник) та ПВКФ «ВРЕМЯ» (Виконавець) було укладено Договір № 97, за яким відповідач надавало ПрАТ «ММК ІМ. ІЛЛІЧА» послуги по здійсненню в цілодобовому режимі потягової та маневрової роботи, а також виконання інших маневрових операцій за завданням Замовника тепловозами серії ТЕМ (та модифікації) та ТГМ-6 в кількості 5 одиниць на території ПрАТ «ММК ІМ. ІЛЛІЧА» (м. Маріуполь).

В межах даного договору позивач виконував свої трудові обв`язки машиніста тепловоза на території комбінату у м. Маріуполь (наказ про направлення у відрядження № 6 від 31 січня 2022 року).

З отриманих коштів за виконані роботи за Договором № 97 від 01 січня 2022 року ПВКФ «ВРЕМЯ» сплачувало заробітну плату своїм працівникам, в тому числі і позивачу.

З початку збройної агресії Російської Федерації проти України відбувалися обстріли та бої за м. Маріуполь. Відповідно до наказу Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України 25 квітня 2022 року № 75, місто Маріуполь віднесено до територіальних громад, розташованих в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають в тимчасовій окупації. Проведення активних бойових дій що відбувалися за місцезнаходженням ПрАТ «ММК ІМ. ІЛЛІЧА» (на територій міста Маріуполь), внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України, позбавило можливості ПВКФ «ВРЕМЯ» надавати послуги за договором № 97 від 01 січня 2022 року, а отже повністю зупинило господарську діяльність підприємства.

Позивачу відомо, що тепловози підприємства серії ТЕМ (та модифікації) та ТГМ-6 в кількості 5 одиниць залишилися на території ПрАТ «ММК ІМ. ІЛЛІЧА» (м. Маріуполь) та ПВКФ «ВРЕМЯ» не має до них жодного доступу. Через відсутність доступу до основних фондів підприємства ПВКФ «ВРЕМЯ» не має можливості відновити та вести свою господарську діяльність на території вільної України.

Через збройну агресію Російської Федерації проти України та бойовими діями у м. Маріуполь ПрАТ «ММК ІМ. ІЛЛІЧА» не розрахувалося із ПВКФ «ВРЕМЯ» за виконані у лютому 2022 році роботи в сумі 4 132 899,00 грн (чотири мільйони сто тридцять дві тисячі вісімсот дев`яносто дев`ять грн. 00 коп.).

Цих коштів вистачило б розрахуватися з працівниками підприємства.

Господарським судом Запорізької області розглядається справа № 908/1703/22 про стягнення даної заборгованості в судовому порядку.

Позивач вважає, що розрахунок з ним ПВКФ «ВРЕМЯ» повинно було провести в день звільнення, а саме 13 квітня 2022 року, однак ОСОБА_1 в день звільнення не працював, відтак зазначені суми виплачуються не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Працівник не працював 13 квітня 2022 року, оскільки трудовий договір із ним було призупинено відповідно до наказу №5/к-17 від 25 березня 2022 року на підставі ст.13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

Додатковим підтвердженням відсутності позивача на роботі 13 квітня 2022 року є його заява про звільнення. На момент звільнення він перебував не у м. Запоріжжя, а у смт Петрово Кіровоградської області, куди просив направити йому трудову книжку.

Тому розрахунок із працівником, який не працював у день звільнення, відповідно до приписів ст. 116 КЗпП України, повинен відбуватися не в день звільнення, а не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

ОСОБА_1 з вимогою про проведення розрахунку до ПВКФ «ВРЕМЯ» не звертався, а відтак у відповідача не настав строк, передбачений ст.116 КЗпП України, для проведення розрахунку з працівником, який не працював у день звільнення.

Звільнення ОСОБА_1 відбувалося після набрання чинності Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану». Відповідно до п. 2 Глави ХІХ Прикінцевих положень КЗпП України, під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України "Про правовий режим воєнного стану", діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану".

Згідно з Указом Президента України від 24.02.2022 р № 64/2022 із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року на всій території країни введено воєнний стан, який діє і по цей час. Тому на момент звільнення ОСОБА_1 норми КЗпП України застосовувалися з урахуванням особливостей, встановлених Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

Відповідно до ч. 4 ст.10 Закону, в разі неможливості своєчасної виплати заробітної плати внаслідок ведення бойових дій, строк виплати заробітної плати може бути відтермінований до моменту відновлення діяльності підприємства.

ПВКФ «ВРЕМЯ» не заперечує про наявність заборгованості перед позивачем із виплати заробітної плати в розмірі 22 093,28 грн, але до строку виплати цієї суми повинні бути застосовані положення частини 4 статті 10 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», та виплату всіх сум, що належать позивачу від підприємства, буде здійснено після відновлення діяльності підприємства, по результатам розгляду господарської справи № 908/1703/22.

Про неможливість виплати вказаних сум саме 13 квітня 2022 року свідчать банківські виписки ПВКФ «ВРЕМЯ» за період з 01 лютого 2022 року по 30 вересня 2022 року, за якими на рахунку у підприємства відсутні власні кошти та існує заборгованість перед банком (за овердрафтом) у розмірі 523 276,30 грн.

Дані обставини виникли виключно через збройну агресію Російської Федерації проти України та через заборгованість ПрАТ «ММК ІМ. ІЛЛІЧА» перед ПВКФ «ВРЕМЯ» по Договору № 97 від 01 січня 2022 року.

Розрахунок з виплати заробітної плати позивачу може бути проведено вже після відновлення діяльності ПВКФ «ВРЕМЯ.

Відповідно до ч. 3 ст.10 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», роботодавець звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці, якщо доведе, що це порушення сталося внаслідок ведення бойових дій або дії інших обставин непереборної сили.

Торгово-промислова палата України листом № 2024/02.0-7.1 від 28 лютого 2022 року на підставі ст.ст.14, 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» від 02.12.1997 № 671/97-ВР, Статуту ТПП України, засвідчила форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили): військову агресію Російської Федерації проти України, що стало підставою введення воєнного стану із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» та підтвердила, що зазначені обставини з 24 лютого 2022 року до їх офіційного закінчення ці обставини є надзвичайними, невідворотними та об`єктивними обставинами для суб`єктів господарської діяльності.

Звернуто увагу на розрахунок середнього заробітку за затримку розрахунку, що в період з 13 квітня 2022 року по 13 жовтня 2022 року - 132 робочих дні, а не 138, як зазначається в позові.

За вищевикладеного, позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Короткий зміст оскарженого судового рішення

Рішенням Петрівського районного суду Кіровоградської області від 18 січня 2023 року позовну заяву ОСОБА_1 до Приватної виробничо-комерційної фірми «ВРЕМЯ» про стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати при звільненні та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, задоволено частково.

Стягнуто з Приватної виробничо-комерційної фірми «ВРЕМЯ» заборгованість по заробітній платі у розмірі 22093, 28 грн (двадцять дві тисячі дев`яносто три гривні 28 коп). В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з Приватної виробничо-комерційної фірми «ВРЕМЯ» на користь держави судовий збір у сумі 992 грн 40 коп.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що порушене право позивача підлягає захисту в частині заявлених вимог про стягнення заборгованої заробітної плати за лютий 2022 року у розмірі 11015,19 грн та компенсацію за дні невикористаної відпустки у сумі 11078,09 грн.

Вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, не підлягають задоволенню через форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили).

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погоджуючись з судовим рішенням в частині задоволених вимог, відповідачем подана апеляційна скарга, якою просить про скасування рішення і ухвалення нового про відмову в задоволенні позову, вказано, що підприємством до цього часу не порушені строки, встановлені ст. 116 КЗпП України для проведення розрахунків із працівником, що звільняється, тому відсутнє порушене право позивача.

Стаття 116 КЗпП України містить не один, а два строки для проведення розрахунків: в день звільнення; не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Застосування того чи іншого строку для проведення розрахунків, передбаченого ст. 116 КЗпП України, законодавець ставить в пряму залежність від того, чи працював працівник в день звільнення, чи не працював.

Якщо працівник працював в день звільнення, то розрахунок з ним здійснюється у день звільнення.

Якщо працівник не працював в день звільнення, то розрахунок з ним здійснюється не в день звільнення, а не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок

ОСОБА_1 неодноразово звертався із заявами про надання довідок про заборгованість, але саме з вимогою про проведення розрахунку до ПВКФ «ВРЕМЯ» по сьогоднішній день не звертався.

Відтак у відповідача не настав строк, передбачений ст. 116 КЗпП України, для проведення розрахунків із працівником, який не працював у день звільнення.

Судом при здійсненні розрахунку не вказано про утримання обов`язкових платежів при виконанні судового рішення в частині стягнутого заробітку.

Відзив на апеляційну скаргу не подано

Рух справи в суді апеляційної інстанції

Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подана 21 лютого 2023 року безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 21 лютого 2023 року витребувано з Петрівського районного суду Кіровоградської області матеріали даної цивільної справи.

Ухвалою суду від 15 березня 2023 року апеляційну скаргу ПВКФ «Время» залишено без руху; встановлено строк, для усунення недоліків.

Оскільки недоліки апеляційної скарги скаржником усунуто у встановлений судом строк, ухвалою суду від 07 квітня 2023 року відкрито провадження у даній справі; встановлено строк для подачі відзиву.

21 квітня 2023 року закінчено підготовчі дії, справу призначено до розгляду в Кропивницькому апеляційному суді на 31 травня 2023 року, про що постановлено відповідну ухвалу.

Учасників справи належним чином повідомлено про дату, час та місце апеляційного розгляду справи (а.с.145-147).

Про участь сторін в суді апеляційної інстанції

29 травня 2023 року на електронну адресу суду від позивача надійшла заява про розгляд справи без його участі (а.с.148).

Відповідач належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи в судове засідання не з`явився (а.с.147). Відповідно до ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

За положеннями ч.5 ст.268 ЦПК, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

08 листопада 2019 року позивача відповідно до наказу №23 від 07 листопада 2019 року прийнято на роботу до ПВКФ «ВРЕМЯ» на посаду машиніста тепловозу (а.с.21).

01 січня 2022 року між ПрАТ «ММК ІМ. ІЛЛІЧА» (Замовник) та ПВКФ «ВРЕМЯ» (Виконавець) укладено Договір № 97 (а.с.22-39).

Відповідно до Договору № 97 від 01 січня 2022 року, ПВКФ «ВРЕМЯ» надавало ПрАТ «ММК ІМ. ІЛЛІЧА» послуги по здійсненню в цілодобовому режимі потягової та маневрової роботи, а також виконання інших маневрових операцій за завданням Замовника тепловозами серії ТЕМ (та модифікації) та ТГМ-6 в кількості 5 одиниць на території ПрАТ «ММК ІМ. ІЛЛІЧА» (м. Маріуполь).

В межах даного договору із ПрАТ «ММК ІМ. ІЛЛІЧА» позивач виконував трудові обв`язки машиніста тепловоза на території комбінату у м. Маріуполь (наказ про направлення у відрядження № 6 від 31 січня 2022 року) (а.с.41).

Згідно з Указом Президента України від 24.02.2022 р. №64/2022 із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року на всій території країни в зв`язку із військовою агресією Російської Федерації проти України було введено воєнний стан.

Трудовий договір із позивачем призупинено відповідно до наказу відповідача №5/к-17 від 25 березня 2022 року на підставі ст.13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (а.с.43).

13 квітня 2022 року відповідно до наказу відповідача за № 9/К ОСОБА_1 звільнений за власним бажанням відповідно до статті 38 Кодексу законів про працю України. Копія наказу не долучена до матеріалів, але сторонами цей факт не заперечуються. Про наказ про звільнення міститься інформація в довідці відповідача про доходи позивача. №11/07 від 18 .07.2022 року (а.с.9)

Відповідачем нарахована, але не виплачена заробітна плата позивачу в розмірі 22 093,28 (двадцять дві тисячі дев`яносто три гривні 28 коп.) (а.с.8).

Згідно довідки відповідача про доходи за № 11/07 та довідки про суми заборгованості із заробітної плати № 12/07 від 18.07.2022 року, у зв`язку із звільненням позивача було нарахована до виплати: 11 015,19 грн - заробітна плата за лютий 2022 року; 11 078,09 грн - компенсація за невикористану відпустку (а.с.9).

Позиція апеляційного суду

Відповідно до частини другої статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За положеннями ст. 376 ЦПК підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Дослідивши підстави оскарження, переглядаючи судове рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходив апеляційний суд, та застосовані норми права

Оскаржуваним судовим рішенням позовні вимоги задоволені частково. Позивачу відмовлено в стягненні середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні і рішення в цій частині ним не оскаржується, апеляційна скарга не подавалася. Відповідач оскаржує рішення в частині задоволеної вимоги про стягнення розрахункових сум, при цьому щодо суми стягнення спору немає, спір про наявність підстав для стягнення в судовому порядку, при відсутності письмової вимоги звільненого працівника про здійснення розрахунку.

Межі перегляду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, стаття 367 ЦПК.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Спір в справі виник за наслідками трудових відносин.

Згідно зі ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом, право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про оплату праці» основна заробітна плата, це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки).

Положеннями ст. 94 КЗпП України передбачено, що заробітна плата, це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган за трудовим договором виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Статтею 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Роботодавець зобов`язаний вжити всіх заходів для своєчасного нарахування та виплати зарплати працівникам відповідно до чинного законодавства про працю та трудового договору. Виплата зарплати під час воєнного стану регламентована статтею 10 Закону України "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану". Однак при звільненні працівника всі суми, що належать йому від роботодавця, мають бути повністю виплачені за рахунок підприємства.

З копією наказу про звільнення, роботодавець зобов`язаний видати працівникові також і письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні. Тобто при звільненні заробітна плата виплачується безпосередньо у дату звільнення працівника. Якщо працівник не був на робочому місці в цей день, слід погасити всі заборгованості перед ним не пізніше наступного за отриманням вимоги про розрахунок дати.

Відповідач наполягає про відсутність підстав для виплати ОСОБА_1 розрахункових сум через відсутність письмової вимоги про розрахунок, посилаючись на норми ст. 116 КЗпП.

Суд першої інстанції правильно визначившись зі спірними правовідносинами, дійшов підставного висновку про задоволення вимог та стягнення належних працівникові сум при звільненні, вказавши, що звільнення роботодавця від відповідальності за несвоєчасну оплату праці, зовсім не звільняє від обов`язку виплатити заробітну плату.

Згідно з частиною першої статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи (частина третя статті 124 Конституції України).

За змістом частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Ураховуючи зазначені положення законодавства України, звернення працівника, який у день звільнення не працював, до суду з позовом про стягнення сум, які належать йому до виплати від підприємства, установи, організації станом на день звільнення, слід вважати пред`явленням вимоги про розрахунок, яка передбачена статтею 116 КЗпП України (якщо така вимога раніше не пред`являлась) Звернення до суду відбулося 28 жовтня 2022 року, цю дату законодавець пов`язує з письмовою вимогою про здійснення розрахунку.

Аналогічний висновок містить постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року у справі № 682/3060/16-ц .

За положеннями ч. 4 ст. 263 ЦПК при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Таким чином доводи апеляційної скарги, які за своїм змістом аналогічні запереченням на позовну заяву, обґрунтованих порушень оскаржуваного судового рішення не містять, підстав для скасування судового рішення не встановлено.

Доводи скарги, що судом не зазначено про утримання обов`язкових платежів при визначенні середнього заробітку за затримку розрахунку не є підставою для зміни судового рішення, так як вирішується/визначається під час виконання судового рішення. В разі необхідності державний виконавець чи сторона виконавчого провадження може звернутися до суду за роз`ясненням судового рішення.

Загальний висновок апеляційного суду

Частиною першою статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Підстави для нового розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Кропивницький апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Приватної виробничо-комерційної фірми «Время» залишити без задоволення, а рішення рішення Петрівського районного суду Кіровоградської області від 18 січня 2023 року, без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Л. М. Дьомич

Судді А.М. Головань

О.А. Письменний