"12" грудня 2023 р.
справа № 642/4770/23
провадження №2/642/1306/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2023 м. Харків

Ленінський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді Гримайло А.М.,

за участю секретаря Борсук В.Б.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача Остащенко О.М.,

розглянувши у підготовчому судовому засіданні цивільну справу за позовом, представника позивачки ОСОБА_2 адвоката Князєва Віктора Олександровича до ТОВ «Фінансова компанія «ГЕФЕСТ»», третя особа на стороні відповідача ОСОБА_3 про визнання недійсним кредитного договору, договору іпотеки та стягнення набутих відповідачем коштів,-

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ТОВ «Фінансова компанія «ГЕФЕСТ»», третя особа на стороні відповідача ОСОБА_3 про визнання недійсним кредитного договору, договору іпотеки та стягнення набутих відповідачем коштів.

Свої вимоги мотивує тим, що 19.04.2007 року між позивачем і відповідачем було укладено кредитний договір № 6/1/2007/840-К/210, який згідно п. 8.5. названого договору діє до повного виконання сторонами взятого на себе зобов`язання, надалі Договір. Зобов`язання по кредитному договору повністю не виконані. За таких обставин, строк позовної давності не сплив і цей договір не втратив юридичної сили.

19.04.2007 між позивачем по цьому позову та відповідачем було укладено договір іпотеки №6/12007/980-1/211, згідно якого позивач передав відповідачу в іпотеку нерухоме майно, а саме, квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач, а саме, Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ГЕФЕСТ», по справі № 642/7203/14-ц є правонаступником прав і обов`язків кредитора по кредитному договору № 6/1/2007/840-К/210 від 19.04.2007 року.

Позивач обирає спосіб захисту своїх порушених прав згідно цивільного законодавства України, а саме згідно приписів ст. 203, 215, 230 ЦК України шляхом визнання недійсним договору кредиту, що укладений під впливом обману.

Відповідно до п. 1.3. Договору кредит надавався на споживчі цілі, тому він є за своєю правовою природою договором споживчого кредиту.

Відповідно до Договору, відповідач зобов`язався надати позивачу кредит в доларах США у розмірі 15000 доларів США на умовах, визначених цим договором.

За таких обставин, а саме за обставин, що викладені у п. 1.1. названого Кредитного договору, цей зміст цього правочину, що оформлений, як кредитний договір, по-перше, суперечить законодавству України у сфері банківської діяльності, по-друге, укладений за обставин введення відповідачем в оману позивача стосовно предмету договору.

Таким чином, позивач стверджує, що цей договір є недійсним і укладений позивачем під впливом обману.

Відкриття кредитного рахунку у іноземній валюті і зарахування на цей кредитний рахунок іноземної валюти, тобто грошей банку, як кредит, не можливе, так як це не передбачене приписами пунктів 7.12, 7.13 Інструкції «Про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах» (Затверджена Постановою правління НБУ №492 від 12.11.2003 року та зареєстрованої в МЮУ 17.12.2003 р. №1172/8493), яка встановлює порядок відкриття і використання рахунків у національній та іноземних валютах.

Крім того, також неможлива законна видача фізичній особі, резиденту України готівкою іноземної валюти з кредитного рахунку, так як це не передбачене законодавством України. Фізична особа, резидент України може отримати іноземну валюту (долари США) з каси банку тільки з поточних рахунків.

Законодавством України, а саме цією Інструкцією НБУ, передбачені операції з іноземною валютою тільки на поточних рахунках фізичних осіб резидентів і не передбачені такі операції на кредитних рахунках фізичних осіб резидентів.

У період укладення цього договору кредиту в 2008 році законодавством країни не передбачалося відкривання фізичним особам резидентам кредитних рахунків в іноземній валюті. Не передбачалось і надання Банками України фізичній особі резиденту кредиту в іноземній валюті.

Доказом порушення названої інструкції Національного Банку України є документ, який був наданий Відповідачем до позовної заяви, а саме, копія заявки на видачу готівки від 19.04.2007.

Цей документ надавався до позову, як доказ факту одержання 19.04.2007 позичальником ОСОБА_2 15000 доларів США готівкою. З цього документу також вбачається, що 15000 доларів США були зняті з рахунку № НОМЕР_1 . На цьому рахунку, згідно Плану рахунків бухгалтерського обліку банків України рахуються «Довгострокові кредити на поточні потреби фізичним особам».

Докази порушення Відповідачем приписів Інструкції «Про касові операції в банках України» (Затверджена Постановою правління НБУ №337 від 14.08.2003 року та зареєстрованої в Мінюсті України 05.09.2003 р. за №768/8089).

Крім того, доказом відсутності законних підстав для надання готівкою кредитів фізичним особам резидентам в іноземній валюті є Інструкція Національного Банку України № 337 від 14.08.2003 року «Про касові операції в банках України».

Постанова Правління Національного банку України 14.08.2003 № 337 Зареєстровано в Міністерстві юстиції України 5 вересня 2003 року за № 768/8089.

Таким чином одна сторона правочину - відповідач навмисно ввела другу сторону - позивача в оману, щодо такої істотної обставини правочину, а саме, можливості надання на законних підставах кредиту позивачу в іноземній валюті - доларах США. Під час укладення 19.04.2007 року договору названого кредиту відповідач достовірно знав, що Інструкція про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах (редакція від 24.01.2006 року) № 492, 12.11.2003, Постанова, Національний банк України) і Інструкція Національного Банку України № 337 від 14.08.2003 року «Про касові операції в банках України», перешкоджають Відповідачу вчинення правочину по наданню Позивачу кредиту в іноземній валюті ( долари США) перешкоджають Відповідачу видати на законних підставах іноземну валюку, як кредит готівкою.

При цьому дії Відповідача, а саме складання тексту договору кредиту і такого документу, як «Заявка на видачу готівки» Позивачу від 19.04.2007 року, з якої вбачається, що 15000 доларів США були зараховані на кредитний рахунок № НОМЕР_1 , а потім були видані готівкою Позивачу, доказують наявність замовчування факту незаконного договору кредиту, що є доказом навмисного обману Позивача збоку Відповідача.

Такі умови кредитного договору і такі дії Банку привели до фактичної зміни природи правочину.

Крім того, такі умови кредитного договору і такі дії Банку привели до виникнення у Позивача протиправного обов`язку сплачувати послугу Банку за надання кредиту (відсотки) у іноземній валюті, тобто порушувати законодавство про обіг іноземної валюти в України.

Згідно приписів ч. 3 ст. 230 ЦК України сторона яка застосувала обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі і та моральну шкоду що завдана у зв`язку з вчиненням цього правочину.

З доданих до позову документів вбачається, що відповідачу було повернуто 1933,10 доларів США, як повернення кредиту, 10048,02 долара, як сплата відсотків, тобто, усього

12081 долар США. За таких обставин поверненню підлягає 24162 долара США.

У зв`язку з викладеним позивач просить визнати недійсним Кредитний договір № 6/1/2007/840-К/210 від 19.04.2007 року між позивачем і відповідачем з підстав його вчинення позивачем під впливом обману.

Визнати недійсним Договір Іпотеки від 19.04.2007 року № 6/1/2007/980-1/211.

Зобов`язати відповідача повернути позивачу 24162 долара СІІІА, що були набуті відповідачем від позивача.

Представник відповідача проти задоволення позову заперечував, надав відзив на позовну заяву в якому зазначив, що з моменту укладення Кредитного договору та видачі кредиту, позичальник був ознайомлений з його умовами та йому було відомо про порядок видачі йому кредиту, а тому саме з 19.04.2007р. почався перебіг строку позовної давності.

Строк позовної давності для оскарження кредитного договору укладеного 19.04.2007 р., сплив 20.04.2010р.

В даному провадженні позивач звернувся до суду для захисту саме порушених прав, але яким чином кредитний договір, що оскаржується порушує його права, позивач не зазначає.

Доводи позивача про порушення його прав, свобод чи інтересів є абстрактними, не містять жодного обґрунтування негативного впливу на його конкретні реальні індивідуально виражені права, свободи чи інтереси та свідчить лише про незгоду з порядком видачи кредиту,

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

Позивач, звертаючись до суду із даним позовом та вимагаючи визнати недійсними частково договори застави майнових прав, не будучи стороною за цими договорами, зобов`язаний довести, яким чином оспорювані ним договори порушують (зачіпають) його права та законні інтереси

Порушення або оспорювання прав та інтересів особи, яка звертається до суду за їх захистом, є обов`язковими; обов`язком позивача, відповідно до ст. 33 ГПК України є доведення/підтвердження/в установленому законом порядку наявності факту порушення або оспорювання його прав та інтересів.

Позивач всупереч наведених вище вимог, не наводить в чому полягає порушення його прав та законних інтересів, для захисту яких він звернувся до суду, а лише стверджує про те, що оспорюваний ним правочин, у відповідних частинах, суперечить вимогам чинного законодавства, адже відповідачі у справі не мали права вчиняти його без згоди позивача, що відповідно до ст. 227 ЦК України має наслідком визнання такого правочину недійсним.

В даній справі, що розглядається, позивач обґрунтовує невідповідність порядку видачі кредиту, але жодним чином не обґрунтовує з яких підстав кредитний договір є недійсним та тим більше не зазначає, яке саме його право порушено і в чому полягає таке порушення.

Третя особа на стороні відповідача ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилась. Про слухання справи повідомлялась належним чином. Заперечення щодо позову не надавала.

Ухвалою суду від 25.08.2023 відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 25.10.2023 закрито підготовче провадження.

Суд, вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, об`єктивно оцінивши докази у відповідності до вимог ст. 89 ЦПК України та у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Згідно ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією України та законами України.

Судом встановлено, що 19 квітня 2007 р. між Відкритим акціонерним товариством Комерційний банк «Надра», правонаступником всіх прав та зобов`язань якого є Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Надра» та ОСОБА_2 був укладений договір № 6/1/2007/840-К/210, відповідно до якого відповідачу були надані кредитні кошти у розмірі 15000,00 доларів США, на строк до 18 квітня 2017 р. включно зі сплатою 14,49 % на рік.

Свої зобов`язання за договором банк виконав у повному обсязі надавши відповідачу кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу банку на підставі заяви на видачу готівки № NL-3 від 19.04.2007р. Відповідно до п.3.3.1, п.3.3.2, п.3.3.3 договору відповідачка зобов`язалася повертати кредит та сплачувати передбачені п.1.3.1. договору відсотки безготівковим перерахуванням або внесенням готівкових коштів на поточний рахунок № НОМЕР_2 МФО 351834 шляхом сплати суми мінімально необхідного платежу, розмір якого складає 260, 63 доларів США до 19 числа поточного місяця. У разі прострочення строку сплати мінімально необхідних платежів по погашенню кредиту, відповідачка зобов`язалася сплачувати банку пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення. У відповідності до п.п.5.1-5.2 у разі прострочення відповідачкою строку сплати кредиту та/чи відсотків за користування кредитом, відповідачка сплачує банку штраф у розмірі 10% від суми кредиту.

В якості забезпечення виконання ОСОБА_2 зобов`язань щодо погашення кредиту та всіх інших платежів, передбачених договором, 19.04.2007 року між позивачем та ОСОБА_3 був укладений договір поруки №6/1/2007/840-П/212, в якому ОСОБА_3 поручилася за належне виконання ОСОБА_2 взятих на себе зобов`язань, що витікають з Договору, у повному обсязі як солідарний боржник (п.1.2.Договору поруки).

19.04.2007 року між позивачем по цьому позову та відповідачем було укладено договір іпотеки № 6/12007/980-1/211, згідно якого позивач передав відповідачу в іпотеку

нерухоме майно, а саме, квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 29 січня 2015 р. стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , та з ОСОБА_3 , на користь публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» заборгованість за кредитним договором №6/1/2007/840-К/210 від 19.04.2007 р. у розмірі 33029,54 грн.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 30.07.2020 замінено стягувача Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра» у виконавчих листах Ленінського районного суду м. Харкова відносно ОСОБА_2 , ОСОБА_3 у справі №642/7203/14-ц, на його правонаступника - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гефест».

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 17 листопада 2020 року у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Ленінського районного суду м. Харкова від 30 липня 3020 року відмовлено.

Постановою Верховний Суд від 04 жовтня 2021 року ухвалу Харківського апеляційного суду від 17 листопада 2020 року залишено без змін.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ст.2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти - це гроші національній або іноземній валюті чи їх еквівалент.

За положеннями ст.99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

При цьому Основний закон не встановлює обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до ст.192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Тобто, відповідно до законодавства України гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, в той час коли обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України .

Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання та валютного контролю, є Декрет Кабінету Міністрів України від 19.02.93 №15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Відповідно до ст.5 цього Декрету операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п.2 ст.5 Декрету.

Відповідно до п.10 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Вказана стаття визначає правовий статус гривні, але не встановлює сферу її обігу, а статтею 192 ЦК передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Отже, банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (стаття 19,47 Закону України «Про банки і банківську діяльність») банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024- VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з наданням кредитів у іноземній валюті (п.2 ст.5 Декрету про валютне регулювання ).

Статті 47 та 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції незалежно від виду валюти, яка використовується. Указані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії.

Порядок надання дозволу НБУ на банківські операції та генеральних ліцензій встановлюється також Положенням про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операції, затвердженим постановою Правління НБУ від 17.07.2001 № 275, у п.5.3 якого зазначено, що письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, що перераховані в цьому Положенні, є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно з Декретом.

Відтак банк, як фінансова установа, отримавши в установленому законом порядку банківську ліцензію та відповідний письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, який є генеральною ліцензією на валютні операції, має право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті.

Щодо вимог пп."в" п. 4 ст.5 Декрету, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії на надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують установлені законодавством межі, то на даний час законодавством не встановлено межі термінів і сум надання або одержання кредитів в іноземній валюті.

Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування режиму індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій достатньою правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами ст.5 Декрету є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої в установленому порядку, тобто отримання письмового дозволу НБУ на операції, пов`язані з іноземною валютою.

Тобто, надання кредитів у валюті за наявності в банку відповідної генеральної ліцензії не суперечить вимогам чинного законодавства України.

До аналогічного висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 30 березня 2021 року по справі № 545/2307/19.

Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1 - 3,5,6 ст. 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний недійсним.

Відповідно до ч.1,2 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 129 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Згідно з ч. 1 ст. 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи визнається недійсним.

Роз`ясненнями, викладеними в п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», встановлено, що відповідно до ст. ст. 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості .У договорах за участю фізичної особи споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів (ст.627 ЦК України) .

Відповідно до статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Вбачається, що у даній справі, оспорюваний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі.

Вбачається, що ОСОБА_2 на момент укладення договору не заявляла додаткових вимог щодо умов спірного договору та у подальшому виконувала його умови.

На виконання умов спірного договору без заперечень отримала кошти в іноземній валюті, тривалий час виконував свої зобов`язання за договором в частині повернення кредитних коштів.

Відповідно до ст. 15 Закону України «Про споживче кредитування», споживач має право протягом 14 календарних днів з дня укладання договору про споживчий кредит відмовитися від договору без пояснення ним причин, у тому числі в разу отримання ним коштів. Протягом семи календарних днів з дати подання письмового повідомлення про відмову від договору про споживчий кредит споживач зобов`язаний повернути кредитодавцю одержані кошти.

Тобто, якщо позивачі вважали що договір суперечить законодавству України, що він укладений зі значними порушеннями законодавства, та умови даного договору виявились для позивача не зрозумілими, та, на його думку, порушують права його як споживача, він мав право відмовитися від договору протягом 14 днів з дня укладання договору. Але, як вбачається з позовної заяви, усі вищезазначені вимоги до суду від позивача з`явилися пізніше, після унеможливлення оплати боргових зобов`язань.

При вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом-насильства (стаття 231 ЦК), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов`язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім`ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов`язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі.

Відтак позивачем не надано належних та достатніх доказів, які б свідчили про недобросовісність банківської установи при укладенні кредитного договору, невідповідності змісту правочину цивільному законодавству, які б мали наслідком визнання договору кредиту та іпотеки недійсними, також не надано суду доказів вчинення щодо нього обману та тиску. Відповідно до ст. 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За таких обставин, аналізуючи правовідносини, що склалися між сторонами, та правові норми, що їх регулюють, оцінивши надані сторонами докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для визнання договорів недійсними.

Що стосується доводів відповідача про сплив строку позовної давності, суд зазначає, що відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Частиною першою статті 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Порівняльний аналіз термінів "довідався" та "міг довідатися", наведених у статті 261 Цивільного кодексу України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого положеннями Цивільного процесуального кодексу України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, має довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Оскільки позивачем не надано суду належних і допустимих доказів на спростування презумпції можливості та обов`язку знати про стан своїх майнових прав, зокрема з моменту укладення та підписання оспорюваного кредитного договору 2007 року та укладенням договору іпотеки, тому на переконання суду, саме з цього дня позивач міг дізнатися про порушення його прав, а отже ним пропущено строк позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем, що є підставою для відмови у позові в частині визнання недійсним кредитного договору та договору іпотеки.

Разом із тим, відповідно до постанови Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі № 509/3589/16-ц (провадження № 61-16895св18), сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові та застосовується тільки до обґрунтованих позовних вимог. Якщо суд дійде висновку, що заявлені позовні вимоги є необґрунтованими, то повинен відмовити в задоволенні такого позову саме з цієї підстави.

У справі, яка розглядається, з підстав що наведені вище, суд дійшов висновку щодо необґрунтованості позовних вимог.

Таким чином, виходячи із встановлених фактичних обставин справи, вимог чинного законодавства, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити повністю.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У статті 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору і за результатами розгляду справи суд відмовив у задоволенні позову. За таких умов, відповідно до ст.141 ЦПК України якщо відповідна сторона звільнена від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави.

Частиною другою статті 141 ЦПК України визначено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову на відповідача; 2) у разі відмови в позові на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Стаття 59 Конституції України закріпила право кожної людини на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно з ч. 2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

У постанові Верховного Суду від 30.09.2020 (справа № 379/1418/18) вказано, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

Як убачається із матеріалів справи, 15 червня 2020 року № 16 між Адвокатським бюро Остащенко та ТОВ «ФК «Гефест» було укладено договір про надання правової допомоги.

Відповідно до додаткової угоди № 25 до договору № 16 про надання правової допомоги від 18 вересня 2023 року сторони погодили розмір гонорару адвоката, Адвокатського бюро в розмірі 1500 грн. за годину надання правової допомоги.

Згідно з актом виконаних робіт від 21.09.2023 загальна грошова сума, що підлягає оплаті за отримання позовної заяви та її аналіз - 3000 грн., консультація клієнта що до предмету спору -1500 грн., аналіз нормативно-правових актів, яким обґрунтовано відзив -6000 грн., підготовка відзиву - 9000 грн., всього - 19500 грн., гонорар за участь адвоката в судових засіданнях - 9000 грн., а всього 28500 грн.

Відповідно до закріпленого на законодавчому рівні принципу співмірності, розмір витрат на послуги адвоката при їхньому розподілі визначається з урахуванням складності справи, часу, витраченого адвокатом на надання правничої допомоги, обсягу наданих послуг та виконаних робіт, а також значення справи для сторони.

Аналогічні критерії застосовуються Європейським судом з прав людини при визначенні розміру справедливої компенсації потерпілій стороні на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зазначений підхід ілюструється у рішеннях ЄСПЛ від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (§80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (§34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (§95). Варто зауважити, що чинне процесуальне законодавство не обмежує сторін спору жодними нормативними рамками у контексті очікуваного розміру компенсації їхніх витрат, пов`язаних із правничою допомогою адвоката. Отже, за умови дотримання визначеної законом процедури попереднього визначення суми судових витрат, а також порядку подання необхідного об`єму доказів на підтвердження понесених витрат, сторона може розраховувати на відшкодування витрат на правничу допомогу в повному розмірі. Однак, беручи до уваги принцип співмірності, слід пам`ятати, що свобода сторін у визначенні розміру витрат на професійну правничу допомогу не є абсолютною та безумовною навіть у разі їхньої повної документальної доведеності.

Судом враховується, що розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю; суд не має право його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

Водночас, суд відзначає, що для включення всієї суми гонорару у відшкодування за рахунок позивача має бути встановлено, що за цих обставин справи такі витрати були необхідними, а розмір цих витрат є розумним та виправданим.

Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати всі витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Таким чином, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Аналогічних висновків дійшов також Європейський суд з прав людини, рішення якого, відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» можуть бути використані судом в якості джерела права.

Так, відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у п. 95 рішення у справі «Баришевський проти України» від 26.02.2015, п.п. 34-36 рішення у справі «Гімайдуліна і інших проти України» від 10.12.2009, п. 80 рішення у справі «Двойних проти України» від 12.10.2006, п. 88 рішення у справі «Меріт проти України» від 30.03.2004 р. заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28.11.2002 зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Як зазначено у постанові Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі № 756/2114/17, «при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критеріїв реальності адвокатських витрат (встановлення їх дійсності та необхідності), і розумності їх розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану сторін.

Також, у постанові Верховного Суду від 13 травня 2021 року у справі № 903/277/20 зазначено, що оцінка обґрунтованості, пропорційності витрат на професійну правничу допомогу з урахуванням обсягу наданих адвокатом послуг, складністю справи, беручи до уваги, зокрема критерії реальності понесення адвокатських витрат, розумності їхнього розміру, співмірності, а також підтвердженість таких витрат належними та допустимими доказами вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин кожної справи.

У рішенні від 19 жовтня 2000 року у справі «Іатрідіс проти Греції», заява № 31107/96, (щодо справедливої сатисфакції) ЄСПЛ вирішував питання обов`язковості для цього суду угоди, укладеної заявником зі своїм адвокатом стосовно плати за надані послуги, що співставна з «гонораром успіху». ЄСПЛ указав, що йдеться про договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом. Такі угоди, якщо вони є юридично дійсними, можуть підтверджувати, що у заявника дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові. Однак, угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли лише між адвокатом і клієнтом, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але й ураховуючи також те, чи були вони розумними (§ 55).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19) також зауважила, що за наявності угод, які передбачають «гонорар успіху», ЄСПЛ керується саме наведеними вище критеріями при присудженні судових та інших витрат, зокрема, у рішенні від 22 лютого 2005 року у справі «Пакдемірлі проти Туреччини» (Pakdemirli v. Turkey, заява №35839/97) суд також, незважаючи на укладену між сторонами угоду, яка передбачала «гонорар успіху» у сумі 6 672,9,00 євро, однак, на думку суду, визначала зобов`язання лише між заявником та його адвокатом, присудив 3 000,00 євро як компенсацію не лише судових, але й інших витрат (§ 70-72) (пункт 5.43 постанови).

З урахуванням наведеного вище, не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема, у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату «гонорару успіху», у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.

Варто також зауважити, що витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено, чи тільки має бути сплачено. Дана позиція є усталеною і підтверджується численними постановами Верховного суду, зокрема, постановами Верховного Суду від 23 грудня 2021 року у справі №923/560/17, від 10 листопада 2021 у справі № 329/766/18, від 01 вересня 2021 у справі №178/1522/18.

При визначенні розміру витрат на правничу допомогу на підставі поданих сторонами доказів, суд має виходити з критеріїв: їхньої реальності (тобто встановлення їхньої дійсності та необхідності); розумності їхнього розміру (виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін).

З урахуванням складності справи, обсягу і складності виконаної адвокатами роботи, критерію розумності їхнього розміру, суд вважає, що зазначені адвокатом витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 28 500 грн є завищеним щодо позивача, зважаючи на складність справи та витрачений адвокатом час, що суперечить принципу співмірності розподілу судових витрат.

З урахуванням викладеного, враховуючи, що понесені відповідачем витрати на професійну правничу допомогу підтверджені належними та допустимими доказами, суд при визначенні суми відшкодування виходить з критерію реальності адвокатських послуг, а також критерію розумності їхньої вартості, виходячи з конкретних обставин справи, як складність даної справи, участь представника відповідача у двох судових засіданнях в суді апеляційної інстанції, час, об`єктивно необхідний для підготовки відзиву на апеляційну скаргу, враховуючи те, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені витрати на професійну правничу допомогу, суд дійшов до висновку про наявність підстав для часткового задоволення заяви представника відповідача та стягнення з ОСОБА_4 на користь ТОВ «ФК «Гефест» витрат на професійну правничу допомогу, понесених під час розгляду справи в суді у розмірі 15 000 (п`ятнадцять тисяч) грн.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 16,203,215,230,231 ЦК України, ст.ст. 4, 10, 12, 13, 19, 76, 76-81, ч. 6 ст. 82, ст. ст. 89, 141, ч.4 ст.223, ч.2 ст.247, ст.ст. 259, 263-265 ЦПК України суд,-

УХВАЛИВ:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 до ТОВ «Фінансова компанія «ГЕФЕСТ»», третя особа на стороні відповідача ОСОБА_3 про визнання недійсним кредитного договору, договору іпотеки та стягнення набутих відповідачем коштів - в повному обсязі.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_2 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гефест» (код ЄДРПС І 42350033, адреса реєстрації: 01042, м. Київ, вул. Брановицького Ігоря, І буд. 3) судові витрати - витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 15000,00 (п`ятнадцять тисяч грн) гривень.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення виготовлено 12.12.2023.

Суддя А.М. Гримайло