Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

13 червня 2023 року м. Шаргород

Cправа №148/624/23

Провадження №2/152/196/23

Шаргородський районний суд

Вінницької області

в складі:

головуючого судді Славінської Н.Л.,

розглянувши в порядку письмового провадження у спрощеному позовному провадженні без повідомлення (виклику) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дитини та дружини до досягнення дитиною трьох років,

встановив:

І. Стислий виклад позицій позивача та відповідача

1. Виклад позиції позивача.

05.04.2023 року ОСОБА_1 звернулася до Тульчинського районного суду Вінницької області з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дитини та дружини до досягнення дитиною трьох років.

Відповідно до ухвали Тульчинського районного суду Вінницької області від 06.04.2023 року цивільна справа за підсудністю передана на розгляд до Шаргородського районного суду Вінницької області (а.с.12).

09.05.2023 року цивільна справа надійшла до Шаргородського районного суду (а.с.15).

У позовній заяві позивач просить стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/3 частини усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову і до досягнення дитиною повноліття, та аліменти на своє утримання в розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, до досягнення донькою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , трирічного віку, допустити негайне виконання рішення суду у частині стягнення аліментів у межах суми платежу на дитину за один місяць, а також стягнути всі понесені та документально підтверджені нею судові витрати.

Мотивуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 зазначила, що з 22.01.2022 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем.

Від шлюбу вона та відповідач мають малолітню дитину: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

З січня 2023 року вона та відповідач проживають окремо, а малолітня дитина проживає з нею та знаходиться на її утриманні.

Відповідач є працездатним, інших осіб на своєму утриманні немає, за станом здоров`я та матеріальним становищем спроможний утримувати свою малолітню дитину. Угоди щодо добровільної сплати аліментів між ними не досягнуто.

Окрім того, вона не працює, оскільки знаходиться у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, тому має право на утримання від чоловіка, згідно з вимогами ч.2 ст.84 СК України.

При зверненні з цим позовом до суду позивач покликається на вимоги ст.ст.84, 180, 181, 182, 183 СК України, ст.8 ЗУ «Про охорону дитинства».

2. Виклад позиції відповідача.

Відповідач ОСОБА_2 не скористався правом на подання відзиву на позов і не подав до суду відзиву на позов із викладенням своїх заперечень, не дивлячись на пропозицію суду, викладену в ухвалі від 10.05.2023 року (а.с.20-21), яку отримав 16.05.2023 року, що підтверджується зворотним рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с.23).

ІІ. Заяви, клопотання позивача, відповідача

1. Позивач ОСОБА_1 заяв та клопотань, пов`язаних з розглядом справи, до суду не подавала.

2. Відповідач ОСОБА_2 заяв та клопотань, пов`язаних з розглядом справи, до суду не подавав.

ІІІ. Процесуальні дії у справі

1. Ухвалою Тульчинського районного суду Вінницької області від 06.04.2023 цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дитини та дружини до досягнення дитиною трьох років передано для розгляду до Шаргородського районного суду Вінницької області за підсудністю (а.с.12).

2. Відповідно до ухвали Шаргородського районного суду Вінницької області від 10.05.2023 року прийнято до розгляду позовну ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дитини та дружини до досягнення дитиною трьох років в порядку спрощеного позовного провадження, відкрито провадження та призначено судове засідання на 13.06.2023 року без повідомлення (виклику) сторін; роз`яснено сторонам, що у випадку наявності клопотання про виклик їх у судове засідання, його слід подати до суду у встановлені строки; запропоновано відповідачеві у п`ятнадцятиденний строк з дня вручення копії цієї ухвали подати до суду відзив на позовну заяву (а.с.20-21).

3. Частиною 1 статті 279 ЦПК України встановлено, що розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі.

Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше (ч.5 ст.279 ЦПК України).

Вказана вимога ЦПК України роз`яснена судом учасникам справи в ухвалі про відкриття провадження у справі.

Сторони у справі не подавали клопотань про розгляд означеної справи з повідомленням сторін, а суд не вбачає підстав для розгляду справи з повідомленням сторін з власної ініціативи.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Частиною 8 статті 178 ЦПК України встановлено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Відповідач відзив на позов у встановлений судом строк не подавав, хоча ухвалу про відкриття провадження у справі з пропозицію подати відзив впродовж п`ятнадцяти днів з дня вручення цієї ухвали отримав 16.05.2023 року, що вбачається із зворотного рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с.23).

Виходячи з наведеного, суд вважає, що розгляд справи у спрощеному позовному провадженні без повідомлення сторін слід здійснювати у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без проведення судового засідання, в силу вимог ч.13 ст.7, ч.8 ст.178 ЦПК України.

4. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, … в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Враховуючи, що розгляд означеної справи здійснюється у порядку письмового провадження у спрощеному провадженні без повідомлення сторін, тобто за їх відсутності, то суд не вбачає підстав для здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України.

ІV. Фактичні обставини, встановлені судом, зміст спірних правовідносин, докази

Вирішуючи спір, суд встановив, що між сторонами виникли сімейні правовідносини щодо виконання батьком обов`язку утримувати дитину та права дружини, з якою проживає дитина, на утримання від чоловіка батька дитини до досягнення дитиною трьох років.

Судом встановлено наступні фактичні обставини, що підтверджуються доказами.

Суд встановив, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебувають у зареєстрованому шлюбі з 22.01.2022 року, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 (а.с.5).

Від шлюбу позивач та відповідач мають малолітню дитину: дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , батьком якої у вказаному свідоцтві, згідно з актовим записом про народження за №181 від 09.08.2022 року, зазначений відповідач, а матір`ю позивач (а.с.6).

Дитина сторін ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає з матір`ю ОСОБА_1 в АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом з реєстру територіальної громади від 15.08.2022 року (а.с.7), довідкою Шпиківської селищної ради про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб за №1122 від 21.03.2023 року (а.с.8).

З довідки Рахнівсько-Лісового старостинського округу Шпиківської селищної ради Тульчинського району Вінницької області за №1123 від 21.03.2023 року вбачається, що на утриманні ОСОБА_1 дійсно знаходиться її дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.9).

Вказані обставини не заперечуються відповідачем з огляду на те, що останній не скористався своїм правом на подання відзиву, не дивлячись на пропозицію суду, викладену в ухвалі про відкриття провадження від 10.05.2023 року, яку отримав 16.05.2023 року, що вбачається із зворотного рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с.23).

Також, суд звертає увагу на те, що відповідно до вимог ч.3 ст.181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників, разом з яким проживає дитина, тобто позивач ОСОБА_1 , з якою проживає малолітня дитина сторін, має право на звернення до суду з означеним позовом про стягнення аліментів та на вибір способу стягнення аліментів.

При цьому, позивачем обрано спосіб стягнення аліментів на утримання дитини у частці від доходу батька у розмірі 1/3 частини, але не менше мінімального гарантованого розміру аліментів, що визначений державою і не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, згідно з вимогами ч.2 ст.182 СК України.

Судом встановлено, що відповідач добровільно коштів на утримання дитини не надає, що вбачається із позовної заяви, довідки Рахнівсько-Лісового старостинського округу Шпиківської селищної ради Тульчинського району Вінницької області за №1123 від 21.03.2023 року, згідно з якою дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , знаходиться на утриманні матері ОСОБА_1 , а також не заперечується відповідачем, оскільки відзиву на позов із викладенням заперечень щодо позовних вимог, розміру та способу стягнення аліментів на утримання дитини та дружини останній до суду не подав.

Також, відповідачем не подано до суду доказів того, що він має хворобливий стан здоров`я, або є непрацездатним.

Крім того, відповідачем не подано до суду доказів того, що він має на утриманні інших осіб, окрім доньки та дружини.

До того ж, суд звертає увагу, що відповідач не надавав до суду доказів того, що він перебуває на обліку у відповідній районній філії Вінницького обласного центру зайнятості чи іншого центру зайнятості як безробітний, чи звертався у пошуках роботи.

Таким чином, судом встановлено, що відповідач не перебуває на відповідному обліку в будь-якій філії центру зайнятості як безробітний, тобто не звертався у пошуках роботи.

Крім того, відповідачем не представлено суду доказів того, які взагалі доходи він отримує.

Таким чином, суд вважає, що відповідач за станом здоров`я здоровий, є особою працездатного віку, будь-яких висновків лікарських комісій з приводу заборони працювати, або про встановлення непрацездатності чи групи інвалідності відповідачем суду не надано, тому він може працювати та надавати допомогу на утримання як дитини, так і дружини, тобто не позбавлений можливості забезпечувати на рівні з позивачем інтереси та утримання своєї малолітньої дитини, проте від добровільного надання щомісячної матеріальної допомоги на утримання дитини ухиляється, оскільки, як вбачається з позовної заяви та досліджених у справі доказів, дитина сторін ОСОБА_3 проживає з матір`ю та перебуває на утриманні останньої, а відтак, обсяг обов`язків, пов`язаних з утриманням дитини, покладено саме на позивача ОСОБА_1 , що ставить останню в скрутне матеріальне становище та у нерівні умови у порівнянні з відповідачем щодо обов`язку утримувати дитину.

До вказаного висновку суд прийшов, виходячи також із того, що відповідачем не надано суду доказів того, що ним добровільно надаються кошти на утримання дитини.

Крім того, судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 потребує матеріальної допомоги, оскільки здійснює догляд за дитиною ОСОБА_3 до досягнення трирічного віку.

Здійснення догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку не дає можливості позивачу отримати належні доходи, котрі б забезпечували їй повноцінне утримання, тоді як судом встановлено, що відповідач є працездатним, тому може надавати допомогу на утримання дружини, оскільки ним не надано суду доказів того, що він непрацездатний, або є обмеження, визначені лікарською комісією, щодо неможливості працювати, отримувати дохід та утримувати дружину, яка здійснює догляд за дитиною сторін до досягнення трирічного віку.

Також, суд констатує, що відповідач не має на утриманні інших осіб, оскільки доказів наявності у нього інших утриманців, крім дитини та дружини, ОСОБА_2 суду не надано.

Відповідач добровільно коштів на утримання дружини не надає, що, на переконання суду, не заперечується відповідачем, оскільки останній відзиву на позов до суду не подав.

Таким чином, судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 потребує матеріальної допомоги, а відповідач є фізично здоровим, працездатним, може працювати та отримувати дохід, тому може надавати допомогу на утримання дружини до досягнення дитиною трирічного віку.

Отже, суд вважає, що слід стягнути з відповідача аліменти на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/3 частини усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову і до досягнення дитиною повноліття.

Також, слід стягнути з відповідача аліменти на утримання позивача в розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, до досягнення донькою ОСОБА_3 трирічного віку, виходячи із вимог ст.84 СК України, враховуючи, що відповідачем не представлено суду належних та допустимих доказів щодо відсутності доходу та неможливості сплачувати аліменти на утримання дружини.

Відтак, суд вважає, що відповідач не позбавлений можливості утримувати як малолітню дитину до досягнення нею повноліття, так і дружину, з якою проживає дитина, до досягнення дитиною ОСОБА_3 трирічного віку.

При цьому, загальний розмір усіх відрахувань з доходу ОСОБА_2 не буде перевищувати 70 відсотків (1/4 доходу становить 25% доходу; 1/3 доходу становить 33,3% доходу; 25%+33,3%=58,3% доходу боржника), що відповідає вимогам ч.3 ст.70 Закону України «Про виконавче провадження», якою передбачено, що загальний розмір усіх відрахувань під час кожної виплати заробітної плати та інших доходів боржника не може перевищувати 50 відсотків заробітної плати, що має бути виплачена працівнику, у тому числі у разі відрахування за кількома виконавчими документами. Це обмеження не поширюється на відрахування із заробітної плати у разі відбування боржником покарання у виді виправних робіт і стягнення аліментів на неповнолітніх дітей. У таких випадках розмір відрахувань із заробітної плати не може перевищувати 70 відсотків.

V. Норми права, які застосовує суд, мотиви їх застосування.

Встановленим судом фактам відповідають сімейні правовідносини щодо виконання батьком обов`язку утримувати дитину та права дружини, з якою проживає дитина, на утримання від чоловіка батька дитини до досягнення дитиною трьох років, які регулюються Конституцією України, Сімейним кодексом України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод.

Згідно із ст.48 Конституції України, кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло.

Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України, встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків... має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Статтею 5 Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей.

Відповідно до ч.2 ст.51 Конституції України, батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття.

Частиною 3 ст.51 Конституції України встановлено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку (ст.8 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно зі статтею 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Відповідно до статей 150, 180 СК України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття.

Статтями 18, 27 Конвенції про права дитини встановлено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Частиною 1 ст.181 СК України встановлено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними.

За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі ч.2 ст.181 СК України).

За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, з яким проживає дитина (абз.1 ч.3 ст.181 СК України).

Відповідно до ч.1 ст.182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (ч.2 ст.182 СК України).

Частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом (ч.1 ст.183 СК України ).

Розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим кодексом (ч.1 ст.192 СК України).

Аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу із дня подання такої заяви (ч.1 ст.191 СК України).

Відповідно до ч.1 ст.179 СК України, аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини.

Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини (ч.2 ст. 179 СК України).

Загальний розмір усіх відрахувань під час кожної виплати заробітної плати та інших доходів боржника не може перевищувати 50 відсотків заробітної плати, що має бути виплачена працівнику, у тому числі у разі відрахування за кількома виконавчими документами. Це обмеження не поширюється на відрахування із заробітної плати зокрема у разі стягнення аліментів на неповнолітніх дітей. У такому випадку розмір відрахувань із заробітної плати не може перевищувати 70 відсотків (ч. 3 ст. 70 ЗУ «Про виконавче провадження»).

Відповідно до ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

За змістом ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого порушеного права та інтересу, зокрема, з позовом про стягнення аліментів.

Дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного. Право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу (ч.ч.1, 2 ст.75 СК України).

Один із подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом (ч.4 ст.75 СК України).

Відповідно до ч.2 ст.84 СК України, дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка батька дитини до досягнення дитиною трьох років.

Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу (ч.4 ст.84 СК України).

Утримання одному із подружжя надається другим із подружжя у натуральній або грошовій формі за їхньою згодою. За рішенням суду аліменти присуджуються одному з подружжя, як правило, у грошовій формі. Аліменти сплачуються щомісячно. За взаємною згодою аліменти можуть бути сплачені наперед (ч.ч.1, 2, 3 ст.77 СК України).

Відповідно до ч.1 ст.80 СК України, аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі.

Аліменти присуджуються за рішенням суду від дня подання позовної заяви (ч.1 ст.79 СК України).

Розмір аліментів, визначений судом, може бути згодом змінений за рішенням суду за позовною заявою платника або одержувача аліментів у разі зміни їхнього матеріального і (або) сімейного стану (ч.3 ст.80 СК України).

VІ. Висновки суду

СК України встановлює принцип рівності прав та обов`язків батьків. Відповідно до закону, брати участь у матеріальних витратах зобов`язані обоє батьків, незалежно від того, з ким із них проживає дитина.

З огляду на те, що судом встановлено той факт, що відповідач не приймає належної участі у матеріальному утриманні дитини і весь обсяг обов`язків по її утриманню покладено на позивача, то це ставить сторони у нерівні умови, тому позов в частині стягнення аліментів на утримання дитини в розмірі 1/3 частини від заробітку (доходу) відповідача, щомісячно, до повноліття дитини підлягає задоволенню.

До того ж, розмір стягуваних з відповідача на користь позивача на утримання дитини аліментів повинен бути визначений не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

При цьому, суд виходить із захисту інтересів дитини, забезпечення одержання дитиною сторін коштів, необхідних для її життєдіяльності, збереження того рівня життя, який вона мала б тоді, коли б утримувалася обома батьками, оскільки визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, якраз і забезпечить надійний захист інтересів дитини і отримання дитиною сторін надійного стабільного матеріального утримання з боку батька.

Позивачем наведено обставини щодо ухилення відповідача від добровільного надання коштів на її утримання, тоді як відповідно до ч.ч.2, 4 ст.84 СК України, дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка батька дитини до досягнення дитиною трьох років, незалежно від того, чи вона працює та незалежно від її матеріального стану.

Визначальним на підставі цієї норми закону є наявність у дружини права на утримання, незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища.

Відтак, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 в частині стягнення аліментів на її утримання в розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, до досягнення донькою ОСОБА_3 трирічного віку, також підлягає задоволенню, з огляду на те, що відповідач працездатного віку та може надавати таке утримання.

Отже, суд вважає, що позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню, так як обставини, на які зсилається позивач, підтверджуються належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, проаналізованими судом.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України).

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом (ч.1 ст.78 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст.79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст.80 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ч.1 ст.81 ЦПК України).

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.ч.5, 6 ст.81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ч.ч.1, 2 ст.89 ЦПК України).

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, і, враховуючи, що право позивача на матеріальне утримання дитини з боку батька та на її утримання від чоловіка до досягнення дитиною трирічного віку порушене, то воно підлягає судовому захисту, а позов задоволенню.

VІІ. Розподіл судових витрат

Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються : 1) у разі задоволення позову на відповідача; 2) у разі відмови в позові на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.ч.1, 2 ст.141 ЦПК).

Згідно з вимогами ч.6 ст.141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

При зверненні до суду з означеним позовом ОСОБА_1 не сплачено судовий збір, оскільки позивач звільнена від його сплати.

Так, відповідно до п.3. ч.1 ст.5 ЗУ «Про судовий збір», від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються, в тому числі позивачі у справах про стягнення аліментів, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів чи зміну способу їх стягнення.

Таким чином, підлягає стягненню з відповідача судовий збір в сумі 1073,60 грн. відповідно до вимог ст.141 ЦПК України.

Крім того, у позовній заяві позивач зазначає про те, що вона понесла судові витрати на надання їй правничої допомоги за підготовку позовної заяви, які становлять 1500 грн. і які просить стягнути з відповідача.

Частиною 3 ст.133 ЦПК України встановлено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

При вирішенні судом позовних вимог в частині стягнення витрат на правничу допомогу суд враховує норми ст.ст.2, 15, 62, 133, 137, 141 ЦПК України та практику ЄСПЛ щодо розподілу судових витрат.

Так, Європейський суд з прав людини у п.95 рішення від 26.02.2015 року у справі «Баришевський проти України» вказав, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим.

Право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (рішення від 16 листопада 2000 року №13-рп/2000; рішення від 30 вересня 2009 року №23-рп/2009; рішення від 11 липня 2013 року №6-рп/2013).

Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року №23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги (ст.15 ЦПК України).

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п.12 ч.3 ст.2 ЦПК України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи: 1) попереднє визначення суми судових витрат (стаття 134 ЦПК України); 2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 137 ЦПК України); 3) розподіл судових витрат між сторонами (стаття 141 ЦПК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Згідно із ч.4 ст.62 ЦПК України, повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність».

До позовної заяви позивачем додано квитанцію за №30/03 від 30.03.2023 року, видану адвокатом АО «Вінницька обласна колегія адвокатів» Дунаєвою О.В. про отримання від ОСОБА_1 1500 грн. за підготовку позовної заяви про стягнення аліментів на утримання дитини та дружини, яка не містить ні підпису, ні печатки адвоката (а.с.10).

Договору про надання правової допомоги, а також довіреності чи ордеру адвоката позивачем до позовної заяви не додано.

Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Водночас зі змісту частини четвертої статті 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині четвертій статті 141 ЦПК України. Разом із тим, у частині п`ятій наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Зокрема, відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Договір про надання правової допомоги домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (п.4 ст.1 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Разом з тим, Договору про надання правничої допомоги чи витягу з Договору в частині встановлення розміру гонорару адвоката за надану правничу (правову) допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку позовної заяви та подання її до суду, визначення порядку проведення розрахунків клієнта з адвокатом, позивачем суду не надано.

Надана позивачем квитанція за №30/03 від 30.03.2023 року не містить ні підпису, ні печатки особи, яка надавала правову допомогу у справі, тому не може бути прийнята судом як доказ реального понесення позивачем ОСОБА_1 витрат у розмірі 1500 грн. на правничу допомогу.

Таким чином, в частині позову про стягнення судових витрат на правничу допомогу слід відмовити.

Керуючись ст.ст.4, 5, 7, 8, 10, 11, 12, 76-81, 83, 89, 133, 137, 141, 258, 259, 263, 264, 265, ч.4 ст.268, ст.ст.273, 274-279 ЦПК, на підставі ст.ст.75, 77, 79, 84, 150, 179, 180, 181, 182, 183, 191 СК України, суд

вирішив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дитини та дружини до досягнення дитиною трьох років задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дитини: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі однієї третини (1/3 частини) заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 13.06.2023 року і до досягнення дитиною повноліття.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на її утримання в розмірі однієї чверті (1/4 частини) усіх видів заробітку (доходу) платника аліментів, щомісячно, починаючи з 13.06.2023 року і до досягнення дитиною ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , трирічного віку, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_3 .

В решті позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення на її користь понесених судових витрат на правничу допомогу в сумі 1500 гривень відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 судовий збір в сумі 1073 (одна тисяча сімдесят три) гривні 60 (шістдесят) копійок в дохід держави (отримувач коштів: ГУК у м. Києві/м. Київ/22030106; код отримувача (код за ЄДРПОУ): 37993783; банк отримувача: Казначейство України (ЕАП); рахунок отримувача: UA0026001; код класифікації доходів бюджету: 22030106).

Строк і порядок набрання рішенням суду законної сили та його оскарження

Рішення може бути оскаржене у апеляційному порядку до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення (ч.1 ст.354, ст.355 ЦПК України).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду (ч.ч.1, 2 ст.273 ЦПК України).

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення (п.1 ч.2 ст.354 ЦПК України).

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин (ч.3 ст.354 ЦПК України).

Якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них (ч.4 ст.273 ЦПК України).

У разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення (ч.4 ст.268 ЦПК України).

Порядок негайного виконання рішення

Допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у межах суми платежу за один місяць.

Повне ім`я сторін:

- позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , уродженка с. Рахни-Лісові Шаргородського району Вінницької області, жителька АДРЕСА_2 , паспорт громадянина України № НОМЕР_3 , виданий 01.06.2022 року органом 0540, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 ;

- відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , уродженець с. Садки Могилів-Подільського району Вінницької області, зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 , паспорт громадянина України № НОМЕР_5 , виданий 15.09.2020 року, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_6 .

Повне рішення складено та підписано 13.06.2023 року.

Суддя: