ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2023 року

м. Київ

справа № 932/7497/21

провадження № 61-11421св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: головуючого - Крата В. І.,

суддів: Дундар І. О., Коротуна В. М.,Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач), Русинчука М. М.,

учасники справи:

позивач -ОСОБА_1 ,

відповідач - Департамент житлового господарства Дніпровської міської ради,

треті особи: Комунальне підприємство «Жилсервіс-2» Дніпровської міської ради, ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргуОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_4 , на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 липня 2022 року у складі судді Приходченко О. С. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 25 жовтня 2022 року у складі колегії суддів:Демченко Е. Л., Куценко Т. Р., Ткаченко І. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Департаменту житлового господарства Дніпровської міськради, треті особи: комунальне підприємство «Жилсервіс-2» Дніпровської міської ради (далі - КП «Жилсервіс-2» Дніпровської міської ради), ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , про визнання відмови незаконною та зобов`язання вчинити певні дії.

Позов мотивований тим, що 10 лютого 1977 року його батькові - ОСОБА_5 було видано посвідчення про право на зайняття жилого приміщення квартири АДРЕСА_1 . На підставі рішення виконавчого комітету Ленінської районної ради депутатів трудящих № 81 «Про перенумерацію будинку АДРЕСА_2 » від 11 січня 1980 року змінено номер будинку та присвоєно «№ 140», замість « №135 А». Рішенням виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради «Про прийняття у комунальну власність територіальної громади міста житлових будинків ПАТ «ЕК «Дніпрообленерго» від 10 серпня 2011 року будинок АДРЕСА_3 було передано у комунальну власність територіальної громади міста, а 30 вересня 2013 року вказаний будинок було передано на баланс Комунального житлово-експлуатаційного підприємства № 25 (далі ? КЖЕП № 25). 01 вересня 2019 року балансоутримувачем будинку стало КП «Жилсервіс-2». На цей час його батько у квартирі АДРЕСА_4 не проживає, а отже не має право на приватизацію. Разом з тим, у цій квартирі проживає він, його дружина - ОСОБА_1 , їх повнолітній син - ОСОБА_3 та їх малолітня дочка - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

У жовтні 2020 року він звернувся до АТ «ДТЕК «Дніпровські електромережі» із заявою, у якій просив повідомити чи обліковується квартира АДРЕСА_4 як службове житло. Листом АТ «ДТЕК «Дніпровські електромережі» від 28 жовтня 2020 року його повідомлено про відсутність документів на право власності або користування зазначеного житлового приміщення. Листом КП «Жисервіс-2» Дніпровської міської ради від 20 листопада 2020 року № 3/1081 його повідомлено, що на підприємстві наявний акт прийняття-передачі об`єкта в управління КП «Жилсервіс-2» Дніпровської міської в управління ОСББ «Вільямса 140» та посвідчення № 71, видане ОСОБА_5 на право зайняття житлового приміщення АДРЕСА_5 , копії яких йому було надано.

У серпні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради із заявою про приватизацію квартири АДРЕСА_4 , однак у приватизації йому було відмовлено через відсутність у нього оригіналу ордеру. Вважає, що така відмова є незаконною, оскільки порушує його право та право третіх осіб на отримання житла у власність.

Просив суд:

визнати незаконною відмову Департамент житлового господарства Дніпровської міської ради у приватизації квартири АДРЕСА_4 ;

зобов`язати Департамент житлового господарства Дніпровської міською ради здійснити приватизацію квартири АДРЕСА_4 .

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 липня 2022 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 25 жовтня 2022 року, у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що дії відповідача щодо відмови у наданні ОСОБА_1 адміністративної послуги з розгляду питання про передачу у власність спірної квартири шляхом приватизації відповідають вимогам частини третьої статті 9 ЖК УРСР, частини першої статті 58 ЖК УРСР, частин першої і другої статті 61 ЖК УРСР, статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», оскільки відповідач не надав ордер на право зайняття приміщення, яке він має право приватизувати, тому у задоволенні позовних вимог в частині визнання дій Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради незаконними слід відмовити.

Позовні вимоги про зобов`язання відповідача провести приватизацію спірної квартири задоволенню не підлягають з тих підстав, що суд не може підміняти орган, до повноважень якого належить прийняття рішення, яке є предметом оскарження, приймати замість нього своє рішення та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта. Наведений висновок викладено у постанові Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року № 161/9939/17 у справі (провадження № 61-40053св18).

При цьому ОСОБА_1 не є квартиронаймачем спірного житлового приміщення АДРЕСА_4 , ордер на право зайняття квартири ані йому, ані, як стверджує позивач, його батькові, який після отримання розпорядження до відповідного органу для отримання ордеру на право зайняття житлового приміщення не звертався, видано не було.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції і також вказав, що спірна квартира, як службова, на підставі посвідчення № НОМЕР_1 була надана електромайстру ОСОБА_5 , працівнику ДПВЕМ «Дніпроенерго». Суд першої інстанцій правильно установив, що позивач не є квартиронаймачем спірного житлового приміщення, а ордер на право зайняття цієї квартири йому чи його батькові не видавався.

Аргументи учасників справи

21 листопада 2022 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просив скасувати судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що суди належним чином не врахували норми права, що були чинні у період отримання ОСОБА_5 документу для вселення в надане жиле приміщення у 1977 році. Лише з 11 грудня 1984 року було вперше затверджено форму ордеру та порядок його видачі, тоді як ОСОБА_5 було надано право на заняття житлової площі у квартирі АДРЕСА_1 . Таким чином, на момент видачі посвідчення від 10 жовтня 1977 року № 71 були відсутні норми житлового законодавства СРСР, що регулювали б обов`язковість видачі саме ордеру як єдиної підстави для вселення у службове жиле приміщення. При цьому нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Відповідно до статті 58 ЖК УРСР, яка кореспондується з пунктом 69 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР, що затверджено постановою Ради Міністрів Української РСР І Української республіканської ради професійних спілок від 11 грудня 1984 року № 470, зазначено, що ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення. Проте, як вбачається із наявних у матеріалах справи доказів, квартира була зайнята ОСОБА_5 з сім`єю з 1977 року, а тому ордер на спірну квартиру вже видати неможливо. Суди не надали оцінки тому, що належними і допустимими доказами підтверджено, що ОСОБА_5 отримав службову квартиру, яку в подальшому було передано у власність територіальної громади міста Дніпро.

Відсутність у нього ордера не може бути єдиною підставою для відмови у задоволенні позову. Перелік підстав для відмови в приватизації квартири є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає. Проте жодна із підстав для відмови у приватизації квартири, передбачена пунктом 2 статті 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» не настала. Таким чином, у порушення приписів частини десятої статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» відповідач відмовив йому у приватизації без законних на те підстав. Крім того, зі зміною власника будинку і категорії житла, її режим як службового житла втратився.

Суди не застосували актуальних правових позицій Верховного Суду та Великої Палати Верховного Суду, у зв`язку з чим поза увагою судів залишився той факт, що сім`я ОСОБА_6 прожила у квартирі з 1977 року, тобто майже 50 років. До того ж, з 1977 року сім`я ОСОБА_6 несла витрати на утримання квартири, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами (лист АТ «ДТЕК Дніпровські електромережі» від 28 жовтня 2020 року), законність проживання сім`ї ОСОБА_6 відповідачем не оспорена, вимоги про усунення перешкод у користуванні спірним житлом відповідач протягом усього часу його проживання у квартирі не заявляв, жодних доказів незаконності зайняття квартири до суду надано не було.

Cуди дійшли помилкового висновку про те, що він не є квартиронаймачем спірного житлового приміщення АДРЕСА_4 , оскільки його батько виселився з квартири, тоді як він - син квартиронаймача, з 1990 року продовжує постійно проживати у квартирі разом зі своєю сім`єю. Отже, він набув прав та обов`язків головного наймача вказаної квартири, а тому й порушено його право на приватизацію житла.

Він обрав належний та ефективний спосіб захисту порушеного права на приватизацію.

Рух справи, межі та підстави касаційного перегляду

Ухвалою Верховного Суду від 28 листопада 2022 року відкрито касаційне провадження в цій справі.

В ухвалі зазначено, що наведені у касаційній скарзі доводи містять підстави, передбачені пунктом 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження (суд першої та апеляційної інстанції в оскаржених судових рішеннях порушили норми процесуального права та застосували норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 200/18858/16-ц, від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17, у постанові Верховного Суду України від 11 липня 2012 року у справі № 6-60цс12, у постановах Верховного Суду від 31 серпня 2022 року у справі № 758/9406/19, від 17 листопада 2021 року у справі № 759/3119/16-ц, від 24 лютого 2021 року у справі № 296/4642/19, від 29 квітня 2020 року у справі № 755/17528/17, від 08 липня 2020 року у справі № 369/12652/15-ц, від 04 серпня 2021 року у справі № 316/672/18, від 09 червня 2021 року у справі № 296/2561/18, від 30 травня 2022 року у справі № 366/1285/20, від 18 травня 2022 року у справі № 463/2277/20-ц, від 04 вересня 2019 року у справі № 642/2100/18-ц, від 27 серпня 2021 року у справі № 521/5887/17, від 22 вересня 2021 року у справі № 641/1615/19, від 08 червня 2022 року у справі № 202/3820/19, від 18 грудня 2018 року у справі № 183/2859/16, від 19 червня 2019 року у справі

№ 338/347/16-ц, від 30 вересня 2020 року у справі № 754/6918/18, від 20 травня 2014 року у справі № 64/366-10, від 18 травня 2016 року у справі № 922/51/15).

Ухвалою Верховного Суду від 17 листопада 2023 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи

Суди встановили, що рішенням Ленінської районної ради м. Дніпропетровська від 09 вересня 1977 року № 620 житловий будинок АДРЕСА_2 (раніше ? Дніпропетровськ) затверджено як службове житло Дніпропетровського підприємства високовольтних електричних мереж «Дніпроенерго».

Відповідно до посвідчення від 10 жовтня 1977 року № 71 ОСОБА_5 , працівнику ДПВЕМ «Дніпроенерго», надано право на заняття житлової площі у квартирі АДРЕСА_1 , як службової.

На підставі рішення виконавчого комітету Ленінської районної ради народних депутатів від 11 січня 1980 року № 81 проведено перенумерацію будинку АДРЕСА_2 та присовоєно номер? № НОМЕР_2 .

Рішенням виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 10 серпня 2011 року № 1125 будинок АДРЕСА_3 передано у комунальну власність територіальної громади міста та на баланс КЖЕП № 25.

На підставі акта прийнятя-передачі об`єкта в управління з управління від 01 вересня 2019 року буд. АДРЕСА_3 передано в управління ОСББ «Вільямса 140».

Згідно з довідкою про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб № 7282, виданої 25 червня 2021 року Департаментом адміністративних послуг і дозвільних процедур Дніпровської міської ради, у квартирі АДРЕСА_4 зареєстровані: ОСОБА_1 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до листа Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради від 27 серпня 2021 року № 3116-3927 відмовлено ОСОБА_1 у наданні адміністративної послуги (приватизації квартири) і зазначено про необхідність подання документів у повному обсязі: засвідчена копія ордеру на квартиру АДРЕСА_4 та документ, який підтверджує набуття ОСОБА_1 статусу наймача.

Позиція Верховного Суду

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина першої статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду (див., зокрема постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справа № 582/18/21 (провадження № 61-20968 сво 21).

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження

№ 61-2417сво19).

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року у справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово вказувала на те, що застосування способу захисту має бути об`єктивно виправданим і обґрунтованим, тобто залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання, оспорення та спричинених відповідними діяннями наслідків. Це означає, що застосування судом способу захисту, обраного позивачем, має з урахуванням вимог правовладдя (верховенства права) дозволити досягнути мети судочинства, зокрема, реально відновити суб`єктивне право, яке порушив, оспорює або не визнає відповідач, а у разі неможливості такого відновлення - гарантувати отримання компенсації. Судове рішення, ухвалене на користь позивача, не має спонукати його знову звертатися за захистом до суду (див., зокрема постанову Великої Палати Верховного Суду від 18 січня 2023 у справі № 488/2807/17 (пункт 86).

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб (частина друга статті 16 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Стаття 47 Конституції України гарантує кожному право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону.

Згідно зі статтею 345 ЦК України фізична або юридична особа може набути право власності на майно у разі приватизації державного та комунального майна у порядку, встановленому законом.

У статті 106 ЖК України передбачено, що повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача. У разі відмови наймодавця у визнанні члена сім`ї наймачем за договором найму спір може бути вирішено в судовому порядку.

У разі вибуття наймача та членів його сім`ї, договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо із жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття (частина друга статті 107 ЖК України).

Громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом (частина третя статті 9 ЖК України).

Згідно з частиною другою статті 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, які використовуються громадянами на умовах найму.

Органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених законом. Спори, що виникають при приватизації квартир (будинків) та житлових приміщень у гуртожитках державного житлового фонду, вирішуються судом (частини десята, одинадцята статті 8 цього Закону).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 200/18858/16-ц (провадження № 14-165цс18) за позовом про визнання відмови в приватизації квартири незаконною та зобов`язання Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради провести приватизацію зазначеної квартири, на яку є посилання в касаційній скарзі, вказано, що:

«у частині десятій статті 8 Закону № 2482-XII закріплено, що органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених законом. Перелік таких випадків чітко визначений у законодавстві і є вичерпним. До них відноситься відсутність у особи права на приватизацію (частина друга статті 1 Закону України від 04 вересня 2008 року № 500-VI «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків»; далі - Закон № 500-VI), заборона приватизувати конкретне приміщення (частина четверта статті 1 Закону № 500-VI, частина друга статті 2 Закону № 2482-XII). Згідно з п. 17 Положення громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру (будинок), жиле приміщення в гуртожитку, кімнату в комунальній квартирі, звертається до орган приватизації, де одержує бланк заяви та необхідну консультацію. Пунктом 18 Положення затверджено перелік документів, які подаються громадянином до органу приватизації. Серед них має бути і копія ордера про надання жилої площі, а також документ, що підтверджує невикористання житлових чеків для приватизації державного житлового фонду. З матеріалів справи вбачається, що, звертаючись у 2016 році до органу приватизації, позивач отримав консультацію та вичерпний перелік документів, які він мав надати для приватизації спірної квартири. Усі необхідні документи позивач додав до заяви про приватизацію нерухомого майна. Відмовляючи в наданні адміністративної послуги у вигляді безоплатної приватизації квартири АДРЕСА_1, Управління житлового господарства Дніпровської міської ради у листі від 22 березня 2016 року зазначило підставу такої відмови - ненадання ордера про надання житлової площі, тоді як ОСОБА_3 надав ордер на право зайняття службового приміщення. Інших підстав відмови зазначено не було.

При цьому необхідно врахувати, що зі зміною власника житлового фонду і категорії житла його статус як службового втрачено. Разом з тим чинний ЖК УРСР не вимагає від наймача отримання іншого ордера з урахуванням природи останнього як підстави для вселення в житлове приміщення, оскільки наймач уже вселився у житлове приміщення на законній підставі і правомірно ним користується. Посилання заступника прокурора Дніпропетровської області на те, що площа спірного житлового приміщення перевищує норму безоплатної приватизації, тому наймач має сплатити вартість надлишку, є передчасними, оскільки спір між сторонами з цього питання відсутній і воно підлягає вирішенню в процесі приватизації відповідно до статті 3 Закону № 2482-XII, про що правильно зазначив суд апеляційної інстанції. З огляду на те, що на спірну житлову площу окрім ОСОБА_3, ніхто не претендує, квартира АДРЕСА_1 є єдиним об`єктом нерухомого майна, позивач вселився у житло на законних підставах і протягом тривалого часу (з 1998 року) добросовісно використовує квартиру як єдине житло, суди зробили правильний висновок про захист його житлових прав. Суди обґрунтовано задовольнили позов ОСОБА_3».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 серпня 2022 року у справі № 758/9406/19 (провадження № 61-1832св22) зазначено, що «позивач з дозволу та за ініціативою відповідача зареєстрований і проживає в однокімнатній квартирі з 2001 року, тобто на законних підставах, що відповідачем не оспорювалося. Спірна квартира виключена із числа службових розпорядженням Подільської районної у м. Києві державної адміністрації від 03 жовтня 2016 року № 642, належить до об`єктів приватизації, перелік яких визначений частиною першою статті 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», і не входить до переліку об`єктів, що не підлягають приватизації, передбаченого частиною другою статті 2 вказаного Закону. При цьому преюдиційним судовим рішенням апеляційного суду м. Києва від 06 квітня 2011 року у справі № 2-4359/10 встановлено, що позивачу ордер не було видано у зв`язку із тим, що відповідач не забезпечив йому видачу ордера на квартиру та проживання у ній на постійній основі, не дивлячись на необхідність виконання умов укладеного між ними трудового контракту та неодноразові звернення позивача. З огляду на викладене, апеляційний суд на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, врахувавши вищенаведені положення законодавства, дійшов правильного висновку про те, що порушене право ОСОБА_1 на приватизацію житла, в якому він проживає, зареєстрований та яким користується з дозволу відповідача з 2001 року, підлягає захисту».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 лютого 2021 року у справі № 296/4642/19 (провадження № 61-2708св20) вказано, що «висновки суду щодо обґрунтованості відмови ОСОБА_1 у приватизації зумовлені лише відсутністю в останнього ордеру на зазначену квартиру. При цьому, апеляційний суд не надав жодної оцінки тому, що позивач вселився до квартири АДРЕСА_1 на підставі відповідного рішення міської ради, зареєстрований і постійно проживає в ній з 2005 року та несе витрати з її утримання, законність його проживання відповідачем не оспорена, вимоги про усунення перешкод у користуванні спірним житлом відповідач протягом усього часу проживання позивача не заявляв. Окрім того, суд не звернув увагу на те, що іншого житла позивач не має, що свідчить про те, що він має достатні та триваючі зв`язки з конкретним місцем проживання, а зазначене житлове приміщення є в цілому його «житлом» у розумінні статті 8 Конвенції».

У постанові Верховного Суду у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 травня 2022 року у справі № 366/1285/20 (провадження № 61-6232св21) зазначено, що «у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача (частини перша та друга статті 64 ЖК України). Крім того, особи, які вселилися до наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо особи вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача та якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (стаття 65 ЖК України). Під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання. Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 11 липня 2012 року у справі № 6-60цс12 і підстав для відступлення від цієї правової позиції немає. Суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, належним чином з`ясувавши усі обставини справи та дослідивши надані сторонами докази, обґрунтовано виходив із того, що позивачем доведено факт набуття права на користування спірним жилим приміщенням, вселення до спільного житлового приміщення саме на умовах постійного проживання однією сім`єю з наймачем, і обґрунтовано задовільнив позов, оскільки позивачка була вселена у спірну квартиру як член сім`ї наймача, була вказана у ордері на вселення, і набула рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 листопада 2023 року у справі № 202/3404/22 (провадження № 61-10091св23) вказано, що «доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд, задовольняючи позов, здійснив втручання у дискреційні повноваження Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради, на увагу не заслуговують, оскільки щодо ефективності та належності визначеного позивачкою способу захисту порушеного права на безоплатну приватизацію державного житлового фонду шляхом зобов`язання вчинити певні дії щодо приватизації свідчать правові висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 200/18858/16-ц (провадження № 14-165цс18), які підтримані у постановах Верховного Суду: від 18 грудня 2018 року у справі № 183/2859/16 (провадження № 61-10997св18), від 19 червня 2019 року у справі № 338/347/16-ц (провадження № 61-24054св18), від 30 вересня 2020 року у справі № 754/6918/18 (провадження № 61-13774св19), від 08 червня 2022 року у справі № 202/3820/19 (провадження № 61-836св21)».

У частинах першій, третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У справі що переглядається:

суди зробили помилковий висновок, що вимога позивача про зобов`язання вчинити дії щодо приватизації квартири є неналежним способом захисту, оскільки у цій справі порушення прав позивача відбулося у формі відмови відповідача у здійсненні ним та членами його сім`ї права на приватизацію житлового приміщення;

суди не врахували, що органи приватизації не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків) у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених законом, до яких відноситься відсутність у особи права на приватизацію, заборона приватизації відповідного житлового приміщення; у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача; зі зміною власника житлового фонду і категорії житла його статус як службового втрачається; закон не вимагає від особи, яка уже вселилася у житлове приміщення на законній підставі і правомірно ним користується, отримання окремого ордера як підстави для вселення в житлове приміщення;

суди не звернули уваги, що право на заняття житлової площі у квартирі АДРЕСА_1 надано ОСОБА_5 , батькові позивача, відповідно до посвідчення від 10 жовтня 1977 року № 71, в якому він зазначений як член його сім`ї (син) ОСОБА_5 (а. с. 17); позивач та члени його сім`ї (треті особи) зареєстровані у спірній квартирі (а. с. 29), зокрема позивач - з 04 грудня 1990 року, тобтопротягом тривалого часу використовує квартиру як житло; у відзиві на позовну заяву Департамент житлового господарства Дніпровської міської ради вказав, що право позивача на приватизацію квартири ніким не оспорюється, а у наданні адміністративної послуги було відмовлено у зв`язку з тим, що надані позивачем документи оформлені не належним чином (а. с. 100).

За таких обставин порушене право позивача на приватизацію житла, в яке він вселився на законній підставі і правомірно ним користується протягом тривалого часу, підлягає захисту. Враховуючи підстави відмови ОСОБА_1 у наданні адміністративної послуги (приватизації квартири) з посиланням на необхідність подання копії ордеру на квартиру та документу, який підтверджує набуття ОСОБА_1 статусу наймача, які судом визнаються неправомірними, а також те, що інших підстав відмови, передбачених законом, не наведено і суди таких обставин не встановили, позовні вимоги ОСОБА_1 належить задовольнити.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 400 ЦПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Доводи касаційної скарги, з урахуванням меж касаційного перегляду, а також необхідності врахування висновків щодо застосування норм права, викладених у постановах Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справа № 582/18/21 (провадження

№ 61-20968 сво 21), Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року у справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 листопада 2023 року у справі № 202/3404/22(провадження № 61-10091св23), дають підстави для висновку, що оскаржені судові рішення ухвалені без додержання норм матеріального та процесуального права. У зв`язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити, оскаржені судові рішення скасувати та позов задовольнити.

Відповідно до підпунктів «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України у постанові суду касаційної інстанції має бути зазначено про новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Зважаючи на задоволення позову ОСОБА_1 , понесені ним судові витрати у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції (1 816 грн, а. с. 42, 57), апеляційної інстанції (1 362 грн, а. с. 162), переглядом справи у суді касаційної інстанції (1 816 грн) підлягають стягненню з відповідача.

Керуючись статтями 141, 400, 402, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 липня 2022 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 25 жовтня 2022 року скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову ОСОБА_1 .

Визнати незаконною відмову Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради від 27 серпня 2021 року № 3116-3927 у наданні ОСОБА_1 адміністративної послуги - приватизації квартири АДРЕСА_4 .

Зобов`язати Департамент житлового господарства Дніпровської міською ради провести приватизацію квартири АДРЕСА_4 за заявою ОСОБА_1 .

Стягнути з Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради на користь ОСОБА_1 4 994,00 грнсудових витрат на сплату судового збору.

З моменту прийняття постанови суду касаційної інстанції рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 липня 2022 року та постанова Дніпровського апеляційного суду від 25 жовтня 2022 року втрачають законну силу.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: І. О. Дундар

В. М. Коротун

Є. В. Краснощоков

М. М. Русинчук