КОРАБЕЛЬНИЙ РАЙОННИЙ СУД М.МИКОЛАЄВА

Справа № 488/203/21
Провадження № 2/488/209/23
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

25.05.2023 року м. Миколаїв

Корабельний районний суд міста Миколаєва у складі:

головуючої по справі - судді Чернявської Я.А.,

при секретарі судового засідання Кралі В.О.,

за участю позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Павленко Н.М.,

відповідача ОСОБА_3 ,

представника відповідача ОСОБА_3 - адвоката Качана Р.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі засідань суду цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , де третьою особою виступає ОСОБА_4 про відшкодування матеріальної шкоди та усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою,

ВСТАНОВИВ:

22.01.2021 року позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися в Корабельний районний суд міста Миколаєва з цивільним позовом до ОСОБА_3 , де третьою особою виступає ОСОБА_4 про відшкодування матеріальної шкоди та усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, в якому просили:

1. Стягнути з ОСОБА_3 , РНОКПП: НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , та ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_3 , матеріальну шкоду у розмірі 10 738,33 гривень (десять тисяч сімсот тридцять вісім гривень тридцять три копійки);

2. Зобов`язати ОСОБА_3 усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом встановлення за власний рахунок паркану, що відповідає вимогам ДБН Б.2.2-5:2011(зі змінами та доповненнями) від точки В до точки Б довжиною 2,50 м., відповідно до меж, встановлених Кадастровим планом земельної ділянки :05:094:0013 та межових знаків.

21.01.2021 року позивачі уточнили позовні вимоги, в яких відмовилися від позовної вимоги щодо зобов`язання ОСОБА_3 усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом встановлення за власний рахунок паркану, що відповідає вимогам ДБН Б.2.2-5:2011(зі змінами та доповненнями) від точки В до точки Б довжиною 2,50 м., відповідно до меж, встановлених Кадастровим планом земельної ділянки :05:094:0013 та межових знаків, в свою чергу просили:

1. Стягнути з ОСОБА_3 , РНОКПП: НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , та ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_3 , матеріальну шкоду у розмірі 8 590, 66 гривень ( вісім тисяч п`ятсот дев`яносто гривень шістдесят шість копійок);

2. Стягнути з ОСОБА_3 , РНОКПП: НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , та ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_3 , суму вартості відновлювального ремонту, який є необхідним для відновлення зруйнованих та пошкоджених парканів (огорож) № 7, 10, облицювання стіни прибудови літ б1 та відновленню штукатурки стелі приміщень 3-2 та 3-3 прибудови літ б1 садиби АДРЕСА_1 в розмірі 10 738, 33 гривень ( десять тисяч сімсот тридцять вісім гривень тридцять три копійки).

18.01.2022 року позивачі надали до суду нову редакцію позовної заяви про відшкодування матеріальної шкоди та усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, в якій просили:

1. Стягнути з ОСОБА_3 , РНОКПП: НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , та ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_3 , матеріальну шкоду у розмірі 8 590, 66 гривень ( вісім тисяч п`ятсот дев`яносто гривень шістдесят шість копійок) та суму вартості відновлювального ремонту, який є необхідним для відновлення зруйнованих та пошкоджених парканів (огорож) № 7, 10, облицювання стіни прибудови літ б1 та відновленню штукатурки стелі приміщень 3-2 та 3-3 прибудови літ б1 садиби АДРЕСА_1 в розмірі 10 738, 33 гривень ( десять тисяч сімсот тридцять вісім гривень тридцять три копійки);

2. Зобов`язати ОСОБА_3 не чинити перешкоди щодо демонтажу частини паркану, довжиною 8, 22 м., шириною в точках 1-2 - 0, 73 м., в точках 3-4 0, 53 м., встановленого між земельними ділянками в АДРЕСА_1 , кадастровий номер: :05:094:0013 та земельною ділянкою в АДРЕСА_1 , кадастровий номер: :05:094:0009, відповідно до плану схеми меж, земельної ділянки по АДРЕСА_1 , позначеної на схемі S-2.

Мотивуючи позовні вимоги в новій редакції тим, що позивачі ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є власниками житлового будинку, з усіма прилеглими до нього господарськими та побутовими будівлями та спорудами (по 1/2 частці), що розташований в АДРЕСА_1 , який належав їх померлій матері ОСОБА_5 на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого П`ятою Миколаївською державною нотаріальною конторою від 30 листопада 2000 року за р.№ 1-3270, та зареєстрованого в Миколаївському міжміському бюро технічної інвентаризації 14 грудня 2000 року.

Після смерті матері 02 червня 2016 року позивачі прийняли у свою спадщину по 1/2 частці спадкового майна, а саме житлового будинку, з усіма прилеглими до нього господарськими та побутовими будівлями та спорудами, що розташований в АДРЕСА_1 , що підтверджено Свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 22 травня 2017 року та зареєстрованого в реєстрі за № 1-429.

25 червня 2019 року відповідач ОСОБА_3 , що мешкає по сусідству в будинку АДРЕСА_2 , самостійно, без попередження і без присутності та згоди позивачів демонтувала паркан між будинками, чим на думку позивачів істотно порушила їх цивільне право на володіння та користування успадкованою земельною ділянкою.

На підставі того, що дане питання не можливо вирішити в позасудовому порядку, позивачі звернулися до суду.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник адвокат Павленко Н.М., підтримали позовні вимоги в повному обсязі, просили про їх задоволення.

Позивач ОСОБА_2 позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила про їх задоволення.

Відповідач ОСОБА_3 та її представник адвокат Качан Р.Ю., позовні вимоги не визнали в повному обсязі, категорично заперечували проти їх задоволення, просили відмовити у задоволенні позову, з підстав не доведеності.

Третя особа ОСОБА_4 в судове засідання не з`явився, надав заяву до суду в якій просив слухати справи за його відсутності.

Суд, заслухавши сторін по справі дослідивши письмові докази по справі, прийшов до наступного.

За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини другої статті 16 цього Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Відповідно до положень частини 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини (частина 2 статті 1166 ЦК України).

Відповідно до пункту 2 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» № 6 від 27.03.1992 року, розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.

З огляду на зазначене, підставою для відшкодування є наявність таких елементів складу цивільного правопорушення, як: шкода; протиправна поведінка її заподіювача; причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; вина.

За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає. Особа, яка завдала шкоду, звільняється від обов`язку її відшкодовувати, якщо доведе, що шкоди заподіяно не з її вини.

Відповідно до положень статті 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв`язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право.

На вимогу особи, якій завдано шкоди, та відповідно до обставин справи майнова шкода може бути відшкодована і в інший спосіб, зокрема, шкода, завдана майну, може відшкодовуватися в натурі (передання речі того ж роду та тієї ж якості, полагодження пошкодженої речі тощо), якщо інше не встановлено законом.

Згідно зі статтями 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Таким чином, при з`ясуванні, якими доказами кожна сторона буде обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо невизнаних обставин, суд повинен виходити з принципу змагальності цивільного процесу, за яким кожна сторона несе обов`язки щодо збирання доказів і доказування тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, якщо інше не встановлено процесуальним законом.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.

Так, відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Докази повинні бути належні, допустимі та достовірні.

Згідно із частиною 1 статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина 1 статті 77 ЦПК України).

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина 2 статті 78 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Крім того, Конституційний Суд України у п. 9 мотивувальної частини рішення від 30 січня 2003 року№3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , є власниками житлового будинку, з усіма прилеглими до нього господарськими та побутовими будівлями та спорудами (по 1/2 частці), що розташований в АДРЕСА_1 , який належав їх померлій матері ОСОБА_5 на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого П`ятою Миколаївською державною нотаріальною конторою від 30 листопада 2000 року за р.№ 1-3270, та зареєстрованого в Миколаївському міжміському бюро технічної інвентаризації 14 грудня 2000 року.

Після смерті матері 02 червня 2016 року позивачі прийняли у свою спадщину по 1/2 частці спадкового майна, а саме житлового будинку, з усіма прилеглими до нього господарськими та побутовими будівлями та спорудами, що розташований в АДРЕСА_1 , що підтверджено Свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 22 травня 2017 року та зареєстрованого в реєстрі за № 1-429.

25 червня 2019 року відповідач ОСОБА_3 , яка мешкає за адесою АДРЕСА_1 , демонтувала паркан між будинками. Межі земельних ділянок проходили по огорожі між вкопаними стовпами. Паркан складався: стінка шлакоблоку (довжина 2,50 м., висота 2 м.), яка була перекрита шифером і з`єднана з сараєм, сітка рабиця (З м.), бетонні стовпчики (З шт.) до яких була закріплена сітка

Свої дії у судовому засідання відповідач ОСОБА_3 пояснила тим, що діяла законно на підстава рішення Корабельного районного суду м. Миколаєєва у справі № 488/4120/16-ц від 14.11.2018 року яким було вирішено усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою по АДРЕСА_1 , шляхом зобов`язання ОСОБА_2 , ОСОБА_1 поновити межу між земельними ділянками по АДРЕСА_1 та АДРЕСА_1 , шляхом перенесення огорожі в бік земельної ділянки по АДРЕСА_1 відповідно до правоустановчих документів - державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серія ЯО № 300084, а саме для відновлення лінійного розміру межі ділянки від точки В до Г (межа з дитсадком) : пересунути паркан відповідачки на 1,12 м вправо та від нижнього правого кута сараю літ. Д в правий бік на 0,63 м.

В подальшому, 04 вересня 2019 року постановою Миколаївського апеляційного суду зазначене рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 14 листопада 2018 року було скасовано, та провадження у справі - закрито.

В матеріалах справи відсутні належні, допустимі, достовірні та достатні докази наявності вини відповідача ОСОБА_3 у спричиненні матеріальної шкоди відповідачам з огляду на наступне.

Так, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 25.06.2019 року демонтувала паркан паркани (огорожі) АДРЕСА_3 .

Проте, судом встановлено, що адміністративний протокол відносно відповідача було складено 08.10.2020 року, з порушенням ст. 38 КУпАП (порущення мало місце 25.06.2019 року, протокол складено 08.10.2020 року).

Так само, без дотримання процесуальних строків притягнення до відповідальності адмінкомісією Корабельної адміністрації ухвалено постанову про притягнення ОСОБА_3 до адміністративної відповідальності від 04.11.2020 року за ст. 186 КУпАП.

Також, постанова про притягнення до адміністративної відповідальності відповідача від 04.11.2020 року, на яку посилаються позивачі, не містить детального опису майна, яке було пошкоджене, а містить лише посилання про самовільне демонтування ОСОБА_3 огорожі межових знаків, зруйнуванні стіни будівлі. При цьому не зазначається з чого складалася огорожа, з яких матеріалів та не вказано яку стіну і якої саме будівлі пошкоджено.

Щодо розміру матеріальних збитків, то вони доводяться позивачами висновком експертного дослідження Експертного Центру «Поділля» від 24.02.2020 року, проте до зазначеного експертного дослідження суд ставиться критично, з огляду на наступне.

Так, на першому аркуші дослідження зазначена дата 24.02.2020 року , в той же час як на усіх інших аркушах вказується дата дослідження (у верхній частині кожного аркушу) - 24.02.2017 року. Також, на сторінці 4 дослідження, експерт зазначає, що самоуправні дії ОСОБА_3 мали місце наприкінці літа 2019 року.

На підставі зазначеного суд вважає експертне дослідження Експертного Центру «Поділля» від 24.02.2020 року недостовірним доказом, оскільки більшість сторінок виготовлено і датовано раніше ніж мали місце події, вказані у позові.

Крім того, у матеріалах справи відсутні докази того, що під час розмежування земельних ділянок паркан встановлювався саме за рахунок матері/спадкодавця позивачів, а не за рахунок відповідача. Тобто, позивачі не надали до суду доказів понесених їх матір`ю витрат на виготовлення та встановлення паркану.

Відповідач в свою чергу стверджує, що стінка шлакоблоку (довжина -2, 50 м., .висота - 2 м.), яка була перекрита шифером і з`єднана з сараєм, сітка рабиця (3 м.), бетонні стовпчики (З шт.) до яких була закріплена сітка були свого часу побудовані і встановлені за її рахунок.

За таких обставин, судовим розглядом не встановлено підстав для відшкодування матеріальної шкоди, а тому суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог.

Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК у разі відмови в позові, інші судові витрати пов`язані з розглядом справи покладаються на позивача, тому клопотання позивача ОСОБА_1 про стягнення витрат на правничу допомогу суд залишає без задоволення.

Керуючись ст.ст. 7, 8, 12, 13, 141, 258-259, 264-265, 354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , де третьою особою виступає ОСОБА_4 , про відшкодування матеріальної шкоди та усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Миколаївського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Сторони у справі:

Позивач 1 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_4 ;

Позивач 2 - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_3 , зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_5 ;

Відповідач ОСОБА_3 , РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 ;

Третя особа - ОСОБА_4 , РНОКПП: НОМЕР_4 , зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Повний текст рішення складений 05.06.2023 року

Суддя Я.А. Чернявська