справа № 758/8990/17 головуючий у суді І інстанції Якимець О.І.
провадження № 22-ц/824/4380/2023 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Фінагеєв В.О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

31 травня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Фінагеєва В.О.,

суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

за участю секретаря Лобоцької В.П.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Подільського районного суду міста Києва від 05 липня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Укрсиббанк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект», ОСОБА_2 про визнання окремих пунктів договору поруки недійсними,-

В С Т А Н О В И В:

У липні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом та з урахуванням заяви про зміну предмета позову просив визнати недійсними пункти 2.2., 2.3. договору поруки № 0 П від 24 травня 2007 року, укладеного між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 .

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що між ПАТ «Укрсиббанк» та відповідачем ОСОБА_2 укладено кредитний договір. З метою забезпечення виконання зобов`язань за цим договором, між позивачем та банком укладено договір поруки. Позивач вважає, що спірний договір суперечить вимогам законодавства, адже ним не передбачено строк, не пізніше якого, позивач, як поручитель, зобов`язаний сплатити банку грошові кошти за невиконання відповідачем ОСОБА_2 зобов`язань за кредитним договором, а також не містить строку, протягом якого банк зобов`язується повідомити позивача про невиконання боржником зобов`язань за кредитним договором. Отже, така невизначеність у договорі надає право банку зробити повідомлення позивачу протягом будь-якого часу з моменту порушення зобов`язання боржником за основним договором. Такі обставини позбавляють можливості позивача вчасно повернути банку суму боргу без застосування до нього штрафних санкцій. Відтак, умови договору поруки, в існуючій редакції є незаконними, адже реально посягають на майнові інтереси позивача, тому він наполягає на визнанні окремих пунктів договору недійсними, а саме п. 2.2., п. 2.3.

Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 05 липня 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач просить скасувати рішення суду першої інстанції через неповне з`ясування обставин справи, порушення норм матеріального та процесуального права та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач зазначає, що судом першої інстанції не було враховано, що умови договору поруки, зокрема п.п. 2.2., 2.3. суперечать нормам чинного законодавства України, адже позивач за договором поруки є поручителем відповідача ОСОБА_2 за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 24 травня 2007 року і несе солідарну відповідальність за невиконання відповідачем його умов. Договором поруки передбачений строк, не пізніше якого, позивач як поручитель, зобов`язаний сплатити банку відповідну грошову суму за невиконання ОСОБА_3 своїх зобов`язань за кредитним договором, проте у договорі поруки не встановлений строк, протягом якого банк зобов`язується повідомити позивача про невиконання боржником своїх зобов`язань за кредитним договором. В даному випадку, суд не звернув увагу, що вказана невизначеність у договорі поруки надає право банку зробити позивачу повідомлення про не виконання боржником своїх зобов`язань за кредитним договором, протягом будь-якого часу з моменту такого порушення, адже це не обумовлено у договорі поруки та не є для банку обов`язковим. Зазначена обставина позбавляє позивача права та можливості своєчасно повернути банку суму боргу без застосування до нього, разом з відповідачем ОСОБА_2 , штрафних санкцій у вигляді пені, яка, враховуючи розмір кредиту буде становити разом з відсотками досить значну суму. Обґрунтовуючи своє рішення, суд не взяв до уваги те, що подальше виконання договору поруки на умовах, що діють на даний час є не припустимим. Такі умови договору поруки є несправедливими, оскільки всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду позивачу. Суд не звернув увагу на фактичні письмові докази, що в динаміці їх дослідження, повністю підтверджують позицію, викладену в позовній заяві. Так, в своїй відповіді вих. № 27-3-01-52 від 18 лютого 2022 року відповідач АТ «Укрсиббанк» повідомив, що в результаті перевірки встановлено, що вимоги банку за кредитним договором на адресу позивача не направлялись. Разом з тим, саме відсутність направлення позивачу вказаного повідомлення (вимоги) і позбавляє його права та можливості своєчасно повернути банку суму боргу без застосування до позивача та відповідача ОСОБА_2 штрафних санкцій, що по суті є обставиною, яка додатково підтверджує позовні вимоги, проте, суд не дав належної оцінки даному доказу.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що 24 травня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 (позичальник) укладено кредитний договір № 0. Відповідно до умов договору банк надав позичальнику грошові кошти у розмірі 20 000 дол. США зі сплатою процентів, комісії та строком повернення коштів не пізніше 23 травня 2017 року (п. п. 1.1, 1.2.1 договору). У забезпечення виконання зобов`язань позичальника банк приймає заставу нерухомості та поруку громадянина ОСОБА_1 ( п. 2.1 договору) (а.с. 10-12, т.1).

24 травня 2007 року між банком (кредитор) та ОСОБА_1 (поручитель) укладено договір поруки № 00 П. Поручитель зобов`язався перед кредитором відповідати за невиконання ОСОБА_2 усіх зобов`язань, що виникли за кредитним договором. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, за всіма зобов`язаннями за основним договором. Відповідальність поручителя і боржника є солідарною. Уклавши цей договір поручитель підтверджує, що повністю розуміє всі умови основного договору та договору поруки, свої права та обов`язки за договором поруки і погоджується з ними ( п. п. 1.1, 1.3, 1.4, 5.1 договору) (а.с. 13, т.1).

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено у повній мірі викладені у позовній заяві доводи щодо визнання договору недійсним в частині окремих положень.

Апеляційний суд погоджується по суті з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно зі ст. 525, 526, 530 ЦК України зобов`язання мають виконуватись належним чином та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 553 ЦК України порукою є договір, за яким поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб.

Договір поруки має бути укладений у письмовій формі, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 547 ЦК України правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно з ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

У разі, якщо при укладенні договору не було додержано вимог, встановлених ст. 203 ЦК України, такий договір за позовом цієї особи (або іншої заінтересованої особи) може бути визнаний недійсним, зокрема волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до положень ст. 217 ЦК України недійсність окремих частин правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому.

Згідно п. п. 7, 8 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсним» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 вказує про те, що п.п. 2.2, 2.3 оспорюваного договору суперечать вимогам чинного законодавства та є негативним наслідок для його майнового стану, а тому підлягають визнанню недійсними у судовому порядку.

Відповідно до п. 5.5 кредитного договору у випадку порушення позичальником термінів повернення кредиту або термінів сплати процентів, комісії строком більше ніж на один місяць, та/або порушення інших умов договору та/або у випадку порушення позичальником та/або заставодавцем та/або поручителем умов укладеного із банком договору щодо надання забезпечення виконання зобов`язань позичальника за цим договором, банк має право вимагати дострокового повернення кредиту та нарахування процентів, комісій у порядку встановленому цим договором.

У випадку настання обставин передбачених п. 5.5 кредитного договору банк направляє на адресу позичальника повідомлення (вимогу) про дострокове повернення кредиту і не усунення позичальником цих порушень протягом 31 календарного дня з дати одержання такого повідомлення (вимоги) від банку, вважати термін повернення кредиту таким що настав на 32 календарний день з дати одержання позичальником повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту від банку. Невиконання позичальником такої вимоги банку є істотним порушенні кредитного договору (п. п. 11.1, 9.14 кредитного договору).

Отже, у кредитному договорі передбачено реалізацію банком права дострокового повернення кредиту, погоджено сторонами у п. 7.3 кредитного договору, із встановлення терміну дострокового повернення кредиту для позичальника.

Згідно з п. 2.2 договору поруки у випадку невиконання боржником своїх зобов`язань за основним договором кредитор має право пред`явити свої вимоги безпосередньо до поручителя, які є обов`язковими до виконання поручителем на десятий робочий день з дати відправлення йому такої вимоги (рекомендованим листом).

Відповідно до п. 2.3 договору поруки поручитель зобов`язаний виконати свої зобов`язання за договором на користь кредитора в термін, визначений п. 2.2 договору, шляхом переказу/перерахування коштів у сумі заборгованості боржника за основним договором на рахунки, вказані кредитором.

Як встановлено судом першої інстанції, будь-яких вимог про виконання зобов`язань за кредитним договором банком не направлялось поручителю, адже жодних доказів цього у відповідності до ст. 76-80 ЦПК України не подано суду.

Крім цього, на час укладення договору поруки позивач був ознайомлений з його змістом і наслідками порушення зобов`язань за цим договором, що підтверджується підписами сторін на оспорюваному договорі. Належність підпису позивачу ним не оспорювався.

Підписавши оспорюваний договір, позивач тим самим підтвердив, що ознайомлений у письмовій формі з умовами договору поруки.

Отже, наявність підписаного обома сторонами договору свідчить про те, що обидва його учасники бажали укласти договір та розуміли його, таке укладення відповідало внутрішній волі сторін, жодна з них не була примушена до укладення такого договору, а, відтак, волевиявлення позивача було вільним і відповідало його внутрішній волі.

Позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо спірних умов договору, як і не звертався впродовж дії договору поруки за роз`ясненням положень п. п. 2.2, 2.3, які були йому не зрозумілі та могли мати негативні наслідки на майнові інтереси позивача, про що стверджує у позовній заяві, або за додатковою інформацією щодо умов договору, тим самим погоджуючись зі всіма умовами такого договору.

З роз`яснень, викладених у п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" вбачається, що обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Під помилкою слід розуміти таке неправильне сприйняття стороною суб`єкта, предмета чи інших істотних умов угоди, що вплинули на її волевиявлення, при відсутності якого за обставинами справи можна вважати, що угода не була б укладена. Крім того, помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Виходячи зі змісту оспорюваного договору та обставин, із якими позивач пов`язує недійсність п.п. 2.3, 2.3 договору, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачем не доведено той факт, що він не усвідомлював природу укладеного правочину та його наслідків, помилявся щодо предмету укладеного договору та його умов і це вплинуло на його волевиявлення.

При цьому, п.п. 2.3, 2.3 договору є чіткими та зрозумілими та не порушують жодних прав та обов`язків позивача. Вказуючи про те, що договір не містить строку, протягом якого банк має повідомити позивача про невиконання боржником зобов`язань за кредитним договором, позивач не послався на жодну норму закону, якою такі вимоги передбачені.

В даному випадку, позивач просить визнати недійсними п.п. 2.3, 2.3 договору не у зв`язку з тим, що зазначені пункти не відповідають вимогам закону, а у зв`язку з тим, що договір не містить певних положень, які на думку позивача повинен був містити, а саме договором не передбачено строк, не пізніше якого позивач, як поручитель, зобов`язаний сплатити банку грошові кошти за невиконання відповідачем ОСОБА_2 зобов`язань за кредитним договором, а також не містить строку, протягом якого банк зобов`язується повідомити позивача про невиконання боржником зобов`язань за кредитним договором.

При цьому, позивач не звернув уваги, що відсутність у договорі поруки певних умов, які є істотними в силу вимог закону, може бути підставою до визнання договору не укладеним. Відсутність у договорі поруки будь-яких інших умов, які не є істотними та не тягне за собою не укладення договору та не може бути підставою до визнання недійсними, як договору в цілому, так і його окремих пунктів.

Заявляючи вказані вимоги з зазначених підстав, позивач не звернув уваги, що в силу вимог закону (ст. 553, 554 ЦК України) та укладеного договору поруки, саме на поручителя покладено обов`язок гарантувати виконання боржником його зобов`язань, а, відтак, і контроль за строками його виконання.

За таких обставин, висновки суду першої інстанції відповідають фактичним обставинам справи, рішення суду ухвалено на підставі наявних у справі доказів, є законним та обґрунтованим, що у відповідності до ст. 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 375, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Подільського районного суду міста Києва від 05 липня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повне судове рішення складено 31 травня 2023 року.

Головуючий Фінагеєв В.О.

Судді Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.