Справа № 308/5527/21
П О С Т А Н О В А

Іменем України

23 листопада 2023 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Куштана Б.П. (доповідача),

суддів: Бисаги Т.Ю. і Фазикош Г.В., з участю секретаря Савинець В.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Ужгородської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Виконавчого комітету Ужгородської міської ради (особа, яка не брала участі в справі) на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 29 вересня 2021 року (у складі судді Зареви Н.І.) за позовом ОСОБА_1 до Ужгородської міської ради про визнання права власності на об`єкт самочинного будівництва, -

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2021 р. ОСОБА_1 звернулася у суд із позовом до Ужгородської міської ради, в якому просила визнати за нею право власності на реконструйовані торгові приміщення площею 58.9 кв. м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Заявлені вимоги обґрунтовані наступними обставинами.

Згідно з договором оренди землі № 1974 від 15.05.2018 р., укладеним на підставі рішення ХХІІІ сесії міської ради сьомого скликання від 15.05.2018 р. № 1085, територіальна громада м. Ужгорода в особі Ужгородської міської ради передала ОСОБА_1 в оренду земельну ділянку для будівництва та обслуговування будівель торгівлі площею 0,0067 га, що розташована по АДРЕСА_1 . Як наслідок, право оренди позивача було зареєстровано в установленому порядку, про що свідчить відповідний витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права № 126267716 від 04.06.2018 р. оренди земельної ділянки з кадастровим номером :21:001:0512 площею 0,0067 га по АДРЕСА_1 . Згодом за позивачем було зареєстровано і право власності на цю земельну ділянку, що підтверджується витягом із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 150878696 від 22.12.2018 р.

16.09.2019 р. ОСОБА_1 отримала містобудівні умови та обмеження для проектування об`єкта будівництва «Реконструкція торгової будівлі» № 129/03-04/19 по АДРЕСА_1 .

Упродовж 2019-2020 років на цій земельній ділянці (на підставі паспорту прив`язки торгового приміщення й ескізного проекту) позивачкою було здійснено реконструкцію торгового приміщення без отримання відповідного на те дозволу. Будівельні роботи проведені з дотриманням будівельних, архітектурних, санітарних і екологічних норм, жодних заяв, претензій чи скарг із приводу цього будівництва не надходило, а відтак нею не порушено прав інших осіб.

Після завершення указаної реконструкції ОСОБА_1 виготовила технічний паспорт із відміткою про проведене технічне обстеження, згідно з яким установлено можливість його надійної та безпечної експлуатації.

Позивач стверджує, що з приводу прийняття даного об`єкту до експлуатації та оформленням права власності на нього вона зверталась до відділу ДАБІ Ужгородської міської ради з декларацією про готовність об`єкта до експлуатації, однак листом за № 244/15.02-03 від 25.03.2021 р. їй надали роз`яснення про неможливість прийняття в експлуатацію об`єкту та пояснили, що вказані дії можливо здійснити лише згідно з Порядком прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 461 від 13.04.2011 р. шляхом реєстрації декларацій установленої форми.

На переконання позивача цей Порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів не передбачає введення в експлуатацію будівель, які збудовані самочинно, а тому вирішення цього питання можливе лише після визнання права власності на об`єкт самочинного будівництва в судовому порядку на підставі статті 376 ЦК України, оскільки іншим чином реалізувати свої законні права та інтереси не може.

Також ОСОБА_1 наголошує, що відповідно до «Звіту про проведення технічного обстеження» експерт дійшов висновку про готовність до експлуатації будівлі по АДРЕСА_1 , яка є придатною до нормальної експлуатації, недоліків у ній не виявлено, рекомендацій не надано.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 29.09.2021 р. позов задоволено: визнано за ОСОБА_1 право власності на реконструйовані торгові приміщення, площею 58,9 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 .

Указане судове рішення мотивоване обґрунтованістю і доведеністю позовних вимог.

У апеляційній скарзі керівник Ужгородської окружної прокуратури Ю.Домніцький в інтересах держави в особі виконавчого комітету Ужгородської міської ради (структурний підрозділ Управління державного архітектурно-будівельного контролю) просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Узагальнені доводи скарги зводяться до такого:

-Декларація про готовність спірного об`єкта до експлуатації органом державного архітектурно-будівельного контролю не розглядалась і рішення про її реєстрацію або повернення не приймалось. Натомість, управлінням ДАБК Ужгородської міської ради звернення ОСОБА_1 щодо реєстрації декларації залишено без розгляду та надано роз`яснення про форму і учинення дій. Наведене свідчить про відсутність позасудового вирішення питання введення в експлуатацію об`єкта самочинного будівництва, а відтак і про відсутність спору;

-Матеріали справи не містять жодного належного та допустимого доказу на підтвердження і доведення законності, відповідності встановленим правилам і вимогам спірного будівництва;

-Оскаржуваним рішенням схвалено та узаконено самовільні, незаконні та не доброчесні дії забудовника, внаслідок чого залишається безкарним і непоправним факт хаотичної забудови міста, ущільнення території і втрату містом свого архітектурного обличчя, що є безумовною загрозою порушення інтересів держави та територіальної громади.

Письмового відзиву на скаргу не подано.

Ухвалою Закарпатського апеляційного суду від 27.06.2022 р. апеляційне провадження за апеляційною скаргою прокуратури було закрито, проте постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26.10.2022 р. (справа № 308/5527/21, провадження № 61-7272св22) касаційну скаргу заступника керівника Закарпатської обласної прокуратури задоволено, ухвалу Закарпатського апеляційного суду від 27.06.2022 р. скасовано, а справу передано до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.

У судовому засіданні представник прокуратури Андрейчик А.М. підтримала апеляційну скаргу в повному обсязі.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, хоча про дату, час і місце такого були належно повідомлені, що підтверджується розписками (т.2, а.с.140, 141) та довідками про доставку електронного листа (т.2, а.с.143, 144).

За таких обставин і зважаючи на неодноразове відкладення розгляду справи за клопотанням сторін та з інших поважних причин колегія суддів вважає необхідним продовжити розгляд справи, оскільки правова аргументація відсутніх учасників спору відома та зрозуміла.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про необхідність скасування рішення суду першої інстанції у цілому та ухвалення нового судового рішення про відмову в позові з таких мотивів.

Суд першої інстанції виходив із того, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Враховуючи відсутність передбачених обставин, що унеможливлюють визнання права власності на самочинне будівництво, відсутність інших способів захисту та визнання, окрім судового, прав позивача, суд вказав, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню.

При цьому, судом установлено наступні факти й обставини.

Відповідно до договору оренди землі № 1974 від 15.05.2018 р., укладеного на підставі рішення XXIII сесії Ужгородської міської ради сьомого скликання від 15.05.2018 р. № 1085, територіальна громада м. Ужгорода в особі Ужгородської міської ради передала, а ОСОБА_1 прийняла в оренду земельну ділянку для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, площею 0,0067 га, що знаходиться по АДРЕСА_1 .

Право оренди було зареєстровано в установленому порядку згідно з витягом із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права № 126267716 від 04.06.2018 р. оренди земельної ділянки з кадастровим номером :21:001:0512, площею 0, 0067 га по АДРЕСА_1 .

На підставі нотаріально посвідченого договору купівлі продажу земельної ділянки від 20.12.2018 р., Ужгородська міська рада, на підставі рішення ХХХ сесії цієї ж ради VІІ скликання від 13.12.2018 р. № 1361 «Про приватизацію земельної ділянки несільськогосподарського призначення шляхом викупу», продала ОСОБА_1 земельну ділянку з кадастровим номером :21:001:0512, площею 0,0067 га по АДРЕСА_1 .

ОСОБА_1 20.12.2018 р. зареєстровано право приватної власності на вказану земельну ділянку, а 16.09.2019 р. ОСОБА_1 отримала містобудівні умови та обмеження для проектування об`єкта будівництва «Реконструкція торгової будівлі» № 129/03-04/19 по АДРЕСА_1 .

Відповідно до Звіту про проведення технічного обстеження від 11.01.2021 р. група належних ОСОБА_1 торгових павільйонів по АДРЕСА_1 є придатними до надійної і безпечної експлуатації.

Згідно з технічним паспортом на торгові приміщення по АДРЕСА_1 від 03.02.2021 р. установлено наявність трьох торгових приміщень за цією адресою, відповідно: 21,3 кв. м, 18,8 кв. м, 18,8 кв. м, а загалом 58,9 кв. м.

ОСОБА_1 зверталась до управління Держаного архітектурно-будівельного контрою виконавчого комітету Ужгородської міської ради з декларацією про готовність об`єкта до експлуатації, однак листом від 25.03.2021 р. за № 244/15.02-03 це управління залишило її звернення без розгляду, оскільки декларацію подано з порушенням установлених вимог, так як будівництво здійснювалося без належно затвердженого проекту та відповідного документу, що дає право на виконання будівельних робіт, а відтак подана позивачкою декларація про готовність до експлуатації об`єкту не підлягає реєстрації в Єдиному реєстрі будівельної діяльності та роз`яснено, що оскільки зазначений об`єкт має ознаки самочинного будівництва, то вона має право звернутися до суду про визнання права власності на цей самочинно збудований об`єкт.

Колегія суддів апеляційного суду не погоджується із висновками суду першої інстанції через недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав установленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права (неналежна оцінка доказів).

Так, згідно з п.2 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» № 6 від 30.03.2012 р. відповідно до статті 376 ЦК суди розглядають спори щодо самочинного будівництва, зокрема:про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно власником земельної ділянки; про визнання права власності на самочинно збудоване майно на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснила самочинне будівництво; про відшкодування витрат на будівництво, здійснене на земельній ділянці, яку особі не було відведено; про знесення самочинно збудованого нерухомого майна; про зобов`язання особи, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, провести відповідну перебудову; про стягнення витрат, пов`язаних із приведенням земельної ділянки до попереднього стану.

Відповідно до усталеного правового висновку Верховного Суду (зокрема, постанова від 19.09.2018 р. у справі № 2-962/2009) суд має повноваження визнавати право власності на об`єкт самочинного будівництва виключно у наступних випадках:

-право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнано за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно;

-на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.

Установлено та не оспорюється, що ОСОБА_1 є власником земельної ділянки з кадастровим номером :21:001:0512, площею 0,0067 га по АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, а здійснена нею реконструкція торгової будівлі цій земельній ділянці самочинним будівництвом, оскільки така проведена без належного дозволу та належно затвердженого проекту.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Оскільки відповідно до ст. 328 ЦК України набуття права власності це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному статтею 392 цього Кодексу.

На підставі ч.5 ст. 376 ЦК України на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудовано на ній, якщо це право не порушує права інших осіб.

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 власник земельної ділянки, обґрунтовувала позовні вимоги саме посиланням на вказану норму права.

Водночас колегія суддів зауважує, що положення ст. 331 ЦК України (набуття права власності на новостворене майно та об`єкти незавершеного будівництва), на яку також покликається позивач і яку застосував суд першої інстанції, у жодному разі (апріорі) не може слугувати підставою для визнання права власності на самочинно збудований об`єкт.

При вирішенні справи за позовом власника (землекористувача) земельної ділянки про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно суди зобов`язані встановити всі обставини справи, зокрема: чи звертався позивач до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації; чи є законною відмова у такому прийнятті; чи порушуються права інших осіб, чи допущено істотне порушення будівельних норм і правил.

Із приводу першої обставини матеріали справи свідчать, що позивач зверталася до управління Держаного архітектурно-будівельного контрою виконавчого комітету Ужгородської міської ради з декларацією про готовність об`єкта до експлуатації, однак листом від 25.03.2021 р. за № 244/15.02-03 це управління залишило її звернення без розгляду, оскільки декларацію подано з порушенням установлених вимог, так як будівництво здійснювалося без належно затвердженого проекту та відповідного документу, що дає право на виконання будівельних робіт, а відтак подана позивачкою декларація про готовність до експлуатації об`єкту не підлягає реєстрації в Єдиному реєстрі будівельної діяльності та заявниці одночасно було роз`яснено, що позаяк об`єкт має ознаки самочинного будівництва, то вона має право звернутися до суду про визнання права власності на цей самочинно збудований об`єкт.

У зв`язку з цим колегія суддів вважає, що довід апелянта про відсутність судового спору через недотримання заявником позасудового вирішення питання введення в експлуатацію об`єкта самочинного будівництва, є необґрунтованим і не заслуговує на увагу.

Щодо інших обставин належить зауважити наступне.

За змістом статей 331, 375, 376, 380 ЦК України правовою підставою визнання судом права власності на самочинно збудоване нерухоме майно на підставі ч.5 ст. 376 ЦК України може бути не лише відсутність порушення прав інших осіб таким визнанням, а й встановлення судом відповідності такого об`єкта архітектурним, будівельним, санітарним, екологічним та іншим нормам і правилам.

Так, згідно з вимогами ст. 375 ч.3 ЦК України право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням.

Тобто, дотримання прав інших осіб пов`язане із встановленням факту дотримання будівельних норм і правил, що, як правило, підтверджується висновками експертів, спеціалістів-будівельників та уповноважених органів (висновками державних органів, що здійснюють контроль за дотриманням природоохоронних, санітарно-гігієнічних, протипожежних вимог). Відсутність порушення прав інших осіб доводиться також письмовими поясненнями суміжних землекористувачів, співвласників об`єкта нерухомості, сусідів, актами обстеження органів місцевого самоврядування.

Як видно з матеріалів справи, позивач не довів, а суд першої інстанції не з`ясував ні обставин щодо можливого порушення прав інших (третіх осіб) фактом визнання за ОСОБА_1 права власності на самочинно реконструйований об`єкт, ні обставин щодо додержання останньою архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил.

Надані позивачем Звіт про проведення технічного обстеження об`єкту (групи торгових павільйонів по АДРЕСА_1 ) від 11.01.2021 р., Звіт про оцінку вказаних торгових приміщень загальною площею 58.90 кв. м і Технічний паспорт на ці торгові приміщення (т.1, а.с.10-18, 44, 47-69) не можуть слугувати такими доказами в розумінні ст.ст. 76-80 ЦПК України.

Між тим, із Містобудівних умов та обмежень для проектування об`єкта будівництва вбачається, що функціональним використанням земельної ділянки є будівництво та обслуговування торгових приміщень із збірно-розбірних конструкцій, максимально допустимий відсоток забудови 30%, а враховуючи, що земельна ділянка частково знаходиться у червоних лініях вулиці, то при умові реконструкції існуючої споруди з легких збірно-розбірних конструкцій, також при погодженні з відповідними службами міста винесення інженерних мереж на нормативну відстань із зони будівництва, максимально допустимий відсоток забудови земельної ділянки може становити 68%. Натомість, відповідно до Звіту про проведення технічного обстеження і Технічного паспорту площа забудови земельної ділянки склала 66 кв. м (загальна площа ділянки складає 0,0067 га), через що максимально допустимий відсоток забудови значно перевищений (99%).

Окрім того, рішенням Ужгородської міської ради № 392 від 28.10.2020 р. ОСОБА_1 погоджено розміщення групи тимчасових споруд (павільйонів) для провадження підприємницької діяльності на власній земельній ділянці по АДРЕСА_1 , на термін 5 років, а відповідно до Звіту про проведення технічного обстеження і Технічного паспорту торгові приміщення збудовані з бетону (фундамент і підлога), газоблоків (стіни), металевого профілю (покрівля) і дерева (перекриття), що суперечить вимогам Закону про тимчасові споруди.

Так, за приписами ст. 28 ч.2 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» тимчасова споруда торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності одноповерхова споруда, що виготовляється із полегшених конструкцій з урахуванням основних вимог до споруд, визначених технічним регламентом будівельних виробів, будівель і споруд, і встановлюється тимчасово, без улаштування фундаменту.

Установлені у справі обставини дають підстави для висновку, що фактично дійсною причиною звернення до суду з цим позовом є використання судового рішення задля неправомірного набуття права власності на нерухоме самочинне збудоване майно або для реєстрації права власності на нерухоме майно в «обхід» встановленого законодавством порядку.

Колегія суддів також відмічає, що самочинне будівництво (у нашому випадку здійснене ОСОБА_1 ) призводить до дезорганізації нормальної діяльності та виконання наданих законом повноважень органу державного архітектурно-будівельного контролю і може призвести до заподіяння такими діями значної шкоди суспільним, державним інтересам та правам громадян.

Згідно з положеннями ст. 263 ч.1, 2, 5 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не відповідає цим вимогам.

Отже, за результатами розгляду апеляційної скарги та відповідно до ст. 376 ч.1, п.2, п.3, п.4 ЦПК України рішення суду першої інстанції належить скасувати, а в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

З приводу розподілу судових витрат колегія суддів зазначає, що відповідно до вимог ч.1, ч.2 ст. 141 ЦПК України витрати, понесені апелянтом за подачу апеляційної скарги в сумі 1500 грн. (а.с.148), належить покласти на ОСОБА_1 (позивача).

Керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1, п.2. п.3, п.4, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу Ужгородської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Виконавчого комітету Ужгородської міської ради (особа, яка не брала участі в справі) задовольнити. 2.Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 29 вересня 2021 року скасувати. 3.У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити. 4.Стягнути із ОСОБА_1 на користь Ужгородської окружної прокуратури 1500 (одна тисяча п`ятсот) гривень у відшкодування судового збору за подачу апеляційної скарги. 5.Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду. 6.Повне судове рішення складено 08.12.2023 р.

Судді: