Справа № 128/3148/21
РІШЕННЯ

Іменем України

20.11.2023 м. Вінниця

Вінницький районний суд Вінницької області у складі:

головуючої судді Саєнко О.Б., при секретарі Фольварковій Н.О.,

за участю: позивача ОСОБА_1 , представника позивача адвоката Федчук Т.М., представника відповідача адвоката Гуменюк Н.В.,

розглянувши в відкритому засіданні в залі суду м. Вінниця за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,-

ВСТАНОВИВ:

11.11.2021 за допомогою підсистеми «Електронний суд» адвокат Федчук Т.М. в інтересах ОСОБА_1 звернувся до Вінницького районного суду Вінницької області із вищевказаним позовом, який обґрунтував тим, що 04 липня 2019 року відповідач ОСОБА_2 позичила у позивача 3 200 (три тисячі двісті) доларів США та 50 (п`ятдесят) євро, що підтверджується розпискою від 4 липня 2019 року.

Вказує, що у розписці зазначалося, що позика є відсотковою: 1) 1000 (тисяча) доларів США відсоток становить 400 (чотириста) доларів США на 1600 (тисячу шістсот) доларів США; 2) 50 євро (п`ятдесят) відсоток становить по 500 грн (п`ятсот) щомісячно до сплати усього боргу; 3) на 600 (шістсот) доларів США відсоток становить по 400 грн щомісячно до сплати усього боргу, а також розпискою встановлено обов`язок повернення позики у повному обсязі з відсотками за користування моїми грошима вказаними у розписці до 15.05.2020.

Зазначає, що за умовами договору позики проценти від суми позики встановлено у твердій грошовій сумі і становлять 800 доларів США на суму позики 3200 доларів США, та 500 грн щомісячно із суми позики 50 євро, тобто за 11 місяців користування позикою відповідач мала сплатити позивачу проценти у вигляді 800 доларів США та 5500 грн.

Представник позивача вказує, що Загалом, на даний момент від відповідача ОСОБА_2 позивач отримала такі кошти: 25.07.2019 ОСОБА_2 віддала 500 (п`ятсот) грн відсотків за місяць; 28.07.2019 ОСОБА_2 віддала відсотків 100 (сто) доларів США; 31.07.2019 ОСОБА_2 віддала 50 (п`ятдесят) євро; 05.09.2019 ОСОБА_2 віддала відсотків 1000 (тисячу) грн.

Зазначає, що позивач неодноразово зверталася до відповідача з вимогою повернути борг, проте відповідач ухиляється від виконання умов договору позики, які зазначені у розписці, до даного часу кошти позивачу не повернуті, а тому борг відповідача становить 3200 доларів США за основною сумою позики та 800 доларів США відсотків за користування ними в межах строку зазначеного у розписці до 15 травня 2020 року, з яких відповідачем сплачено 100 доларів США 28.07.2019 року, тобто до стягнення підлягає 700 доларів США відсотків за користування позикою та 3200 доларів США основного боргу, а також 4000 грн відсотків за користування позикою у 50 євро.

Також вказує, що оскільки відповідач прострочила виконання свого зобов`язання підлягає застосування ст.625 ЦК України, за якою позивачем на момент звернення до суду нараховано 3 проценти річних - 174 долар США 49 центів від суми боргу 3900 доларів США (3200 доларів США основного боргу + 700 доларів США відсотків за користування в межах строку дії договору позики= 3900доларів США), а також за користування 50 євро прострочена сума відсотків за користування у розмірі 4000 грн до моменту подання цього позову у сумі 178,97грн-3 проценти річних та 488,78грн -інфляційних втрат.

У зв`язку із чим представник позивача просить суд стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за договором позики в сумі 4074 (чотири тисячі сімдесят чотири) доларів США 49 центів, з яких 3200 доларів США суми позики, 700 доларів США відсотків за користування та 174 долара США 49 центів 3 відсотка річних за прострочення, а також 4667, 75 (чотири тисячі шістсот шістдесят сім) гривень 75 коп., з яких 4000 гривень відсотків за користування та 178,97 гривень 3 відсотка річних за прострочення, 488,78 гривень-інфляційних втрат.

17.11.2023 позивачем ОСОБА_1 через канцелярію суду подано заяву про часткове залишення позову без розгляду та стягнути з відповідача 2800 доларів США, оскільки за час розгляду даної справи відповідачем було повернуто їй 400 доларів США та судові витрати.

Ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області від 20.11.2023 у задоволені заяви позивача ОСОБА_1 про часткове залишення позову без розгляду- відмовлено; позов в частині позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення на її користь з ОСОБА_2 частково суми позики в розмірі 400 доларів США ; відсотків за користування грошовими коштами в розмірі 700 доларів США та 3 відсотка річних за прострочення в розмірі 174 доларів США 49 центів , а також в загальному розмірі 4667, 75 гривень 75 коп., з яких : 4000 гривень відсотки за користування; 178,97 гривень - 3 відсотка річних за прострочення та 488,78 гривень- інфляційних втрат, - закрито на підставі п.2 ч.1 ст.255 ЦПК України, у зв`язку з відсутністю предмету спору, а в решті позовних вимог позивача про стягнення з відповідача суми позики в розмірі 2800 доларів США залишено без змін.

17.11.2023 відповідач ОСОБА_2 до судового засідання не з`явилася, про дату, час та місце судового засідання повідомлялася завчасно та належним чином; при цьому в судовому засіданні її представник адвокат Гуменюк Н.В. повідомила суду, що відповідач проходить медичне обстеження, а тому не має можливості бути присутньою в судовому засіданні.

Суд, з урахуванням думки присутніх учасників справи, які не заперечували, вважає за можливе провести дане судове засідання у відсутності нез`явившихся осіб.

У даному судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник адвокат Федчук Т.М. підтримали позов з підстав зазначених у ньому та стягнути з відповідача 2800 доларів США.

Представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Гуменюк Н.В. в судовому засіданні зазначила, що відповідач ОСОБА_2 визнає позов в частині стягнення суми боргу у розмірі 2600 доларів США, оскільки відповідачем вже повернуто 600 доларів США, однак доказів цього немає. Також просила суд відмовити у стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу.

Вислухавши вступне слово позивача, представників сторін, вивчивши позовну заяву, дослідивши та оцінивши наявні докази в їх сукупності, суд вважає, що позовна заява обґрунтована та така, що підлягає задоволенню, виходячи з такого.

Судом установлено, що 04.07.2019 відповідач ОСОБА_2 отримала у позивача ОСОБА_1 у борг кошти в сумі 3 200 (три тисячі двісті) доларів США та 50 (п`ятдесят) євро, що підтверджується копією розписки від 4 липня 2019 року, написаної власноруч ОСОБА_2 (а.с.9).

Крім того, у вищевказаній розписці відповідач ОСОБА_2 зобов`язалась повернути позику у повному обсязі в строк до 15 травня 2020 року.

Застосовуючи норми матеріального та процесуального права суд виходить з наступного.

Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

На підставі ст.81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно зі ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Отже, судом установлено, що відповідач ОСОБА_2 у встановлений договором строк 15.05.2020 свої зобов`язання не виконала, грошові кошти позивачу у повному обсязі не повернула, у зв`язку із чим у неї утворилася заборгованість перед позивачем у загальному розмірі 2800 доларів США, тому представник позивача в інтересах позивача 11.11.2021 звернулася за захистом порушеного права позивача до суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору.

Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч. 2 ст. 533 ЦК України якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті в гривнях визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу.

Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Згідно статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми; на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що: «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів саме в позику - така правова позиція викладена у постанові ВС/КЦС, справа №369/3340/16-ц від 22.08.2019.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Аналогічні правові позиції неодноразово висловлювалися Верховним Судом у постановах від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц, від 10 грудня 2018 року у справі № 319/1669/16, від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16, від 12 вересня 2019 року у справі № 604/1038/16 та від 23 квітня 2020 року у справі № 501/1773/16-ц.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно із положеннями статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З огляду на вищезазначені обставини та оцінені письмові докази в їх сукупності, в тому числі, зміст розписки про отримання коштів відповідачем від позивача, судом установлено, що відповідач отримала 04.07.2019 від позивача грошові кошти, в свою чергу, у встановлений сторонами у розписці строк -свої зобов`язання не виконала, грошові кошти у повному обсязі не повернула, у зв`язку із чим в неї утворилася заборгованість перед позивачем у розмірі 2800 доларів США.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня.

Водночас, Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-ХІІ «Про зовнішньоекономічну діяльність», Законом України «Про валюту і валютні операції», а також Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет № 15-93) (чинний на момент укладання договору позики), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті» (чинний на момент укладання договору позики).

Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України.

У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення грошових коштів в іноземній валюті містяться й у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18), від 16 січня 2019 року у справах № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).

Виходячи із вищевикладеного, суд вважає, що позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача суми неповернутих грошових коштів переданих за розпискою, у розмірі 2800 доларів США, що відповідатиме вимогам статті 1046 ЦК України і статті 533 ЦК України, підлягають до задоволення в повному обсязі.

Крім цього, статтею 133 ЦПК України визначено види судових витрат, які складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України).

За змістом п. 1 ч. 2 ст. 137 та ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.

Вищевказане узгоджується із позицією Верховного Суду, висловленою в постанові від 03 жовтня 2019 року по справі № 922/455/19.

Водночас, за змістом ч. 4 ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог ч. 4 ст. 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 5 і ч. 6 ст. 137 ЦПК України).

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16 вказано, що на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Відповідно до умов договору про надання правової допомоги позивачу адвокатом Федчук Т.М., судом встановлено що розмір гонорару адвоката складає 5000 гривень за надання нею правової допомоги в цивільній справі в судах першої та апеляційної інстанції ( а.с.11). Оплата позивачем обумовленої суми гонорару в договорі підтверджується квитанцією. ( а.с.6)

З огляду на вищезазначені обставини, беручи до уваги складність справи, предмет спору, обсяг фактично наданих послуг в суді першої інстанції , суд вважає, що достатнім та справедливим розміром стягнення з відповідача на користь позивача понесених витрат на правову допомогу буде грошова сума у розмірі 3000 гривень.

В іншій частині вимог позивача про стягнення з відповідача у рахунок повернення понесених витрат на правову допомогу адвоката слід відмовити.

З врахуванням положень ст. 141 ЦПК України, у рахунок повернення сплаченого судового збору при зверненні до суду з цим позовом підлягає стягненню з відповідача на користь позивача сума в розмірі 584,47 гривні (із розрахунку: 887,86 грн. (сплачений судовий збір) х 73059,56 грн. (задоволені вимоги, що еквівалентні за курсом НБУ станом на день звернення до суду) / 110982,20 грн. (ціна позову).

Керуючись ст. ст. 137, 141, 263- 265 ЦПК України, суд-

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 про стягнення з відповідача позики в розмірі 2800 доларів США- задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , проживаюча за адресою: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , проживаюча за адресою: АДРЕСА_2 , суму боргу позики в розмірі 2800 ( дві тисячі вісімсот) доларів США за розпискою від 04.07.2019.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , проживаюча за адресою: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , проживаюча за адресою: АДРЕСА_2 , кошти у рахунок повернення понесених витрат на професійну правничу допомогу в сумі 3000 (три тисячі) гривень.

В інший частині вимог ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 у рахунок повернення понесених витрат на правову допомогу адвоката відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , проживаюча за адресою: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , проживаюча за адресою: АДРЕСА_2 у рахунок повернення сплаченого судового збору в розмірі 584,47 гривні (п`ятсот вісімдесят чотири гривні 47 копійок).

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Вінницького апеляційного суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження - рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне рішення суду складено 11.12.2023.

Суддя Олена САЄНКО