Дата документу 06.11.2023
Справа № 334/33/16-ц
Провадження № 4-с/334/30/23
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада 2023 року Ленінського районного суду м. Запоріжжя у складі головуючого судді Турбіної Т.Ф., при секретарі Шерештан О.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Запоріжжі скаргу ОСОБА_1 , заінтересовані особи Акціонерне товариство «Альфа-Банк», Дніпровський відділ державної виконавчої служби у м. Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), на бездіяльність державного виконавця, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на бездіяльність державного виконавця, зобов`язання вчинити дії, заінтересовані особи Акціонерне товариство «Альфа-Банк», Дніпровський відділ державної виконавчої служби у м. Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса).

Скарга мотивована тим, що Ленінським районним судом м. Запоріжжя у справі №334/33/16-ц було видано виконавчий лист, який деякий час перебував на виконанні у Дніпровському відділі державної виконавчої служби у м. Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), виконавче провадження №52088118.

Листом від 15.06.2023 Дніпровський відділ державної виконавчої служби у м. Запоріжжі повідомив ОСОБА_1 , що 17.07.2017 виконавчий лист був повернутий стягувачу.

Оскільки з вказаного часу виконавчий лист не пред`являвся до примусового виконання, ОСОБА_1 звернувся до державного виконавця із заявою про скасування арешту, накладеного державним виконавцем на майно боржника.

Листом від 06.09.2023 державний виконавець повідомив, що відповідно до п.7 ч.1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження не є закінченим, а тому арешт не підлягає скасуванню.

ОСОБА_1 вважає, що така бездіяльність Дніпровського відділу державної виконавчої служби у м. Запоріжжі є неправомірною і порушує його права.

Наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном.

З наведених підстав просить визнати неправомірною бездіяльність Дніпровського відділу державної виконавчої служби у м. Запоріжжі та зобов`язати останній зняти арешт з майна боржника ОСОБА_1 у виконавчому провадженні №52088118.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 адвокат Литвинець Ю.В. підтримав скаргу та просив її задовольнити.

Представник Дніпровського відділу державної виконавчої служби у м. Запоріжжі надав відзив на скаргу. Вважає її необґрунтованою і такою, що не підлягає задоволенню. Відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження» у випадку повернення виконавчого листа стягувачу виконавче провадження не є закінченим, а тому у державного виконавця відсутні правові підстави для зняття накладеного арешту на майно боржника.

У судовому засіданні представник Дніпровського відділу державної виконавчої служби у м. Запоріжжі Дорошенко А.О. просила відмовити у задоволенні скарги з наведених вище підстав.

Представник стягувача АТ «Альфа-Банк» в судове засідання не з`явився, заперечень на скаргу не надав. Про час і місце судового засідання з розгляду скарги був повідомлений належним чином, що підтверджується поштовим повідомленням з відміткою про отримання судової повістки 28.10.2023.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, суд дійшов такого висновку.

Судом встановлено, що заочним рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 02.03.2016 задоволено позов ПАТ «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 , стягнуто з відповідача заборгованість за кредитним договором у розмірі 43777,49 грн.

На виконання рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 02.03.2016 у справі за позовом ПАТ «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості судом було видано виконавчий лист №334/33/16-ц від 07.06.2016.

Постановою державного виконавця Дніпровського відділу державної виконавчої служби м. Запоріжжя від 05.09.2016 відкрито виконавче провадження №52088118 з примусового виконання виконавчого листа №334/33/16-ц від 07.06.2016.

Постановою державного виконавця Дніпровського відділу державної виконавчої служби м. Запоріжжя від 13.09.2016 накладено арешт на все майно, що належить боржнику ОСОБА_1 , заборонено здійснювати відчуження будь-якого майна, яке належить боржнику.

Постановою державного виконавця Дніпровського відділу державної виконавчої служби м. Запоріжжя від 04.10.2016 оголошено розшук майна боржника автомобіля ВАЗ 21053, державний номер НОМЕР_1 .

У зв`язку з тим, що транспортний засіб боржника, розшук якого здійснювався поліцією, не був виявлений протягом року з дня оголошення розшуку, постановою державного виконавця Дніпровського відділу державної виконавчої служби м. Запоріжжя від 17.10.2017 виконавчий лист №334/33/16-ц від 07.06.2016 повернутий стягувачу на підставі п. п.7 ч.1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження».

Перевіркою Автоматизованої системи виконавчих проваджень встановлено, що після повернення виконавчого листа і до теперішнього часу виконавчий лист №334/33/16-ц від 07.06.2016 до примусового виконання стягувачем не пред`являвся і на виконанні не перебуває.

Згідно із матеріалами справи №334/33/16-ц, в межах виконання цього судового рішення заяв про заміну сторони виконавчого провадження, про видачу дублікатів виконавчих листів, до суду не надходило.

Відомості про ОСОБА_1 як боржника у Єдиному реєстрі боржників відсутні.

У Єдиному державному реєстрі Міністерства внутрішніх справ стосовно зареєстрованих транспортних засобів зареєстровано обмеження щодо експлуатації транспортного засобу - арешт (виконавчий лист №334/33/16-ц від 07.06.2016, ВП №52088118, Ленінський ВДВС Запорізького МУЮ).

Листом начальника Дніпровського відділу державної виконавчої служби у м. Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 06.09.2023 ОСОБА_1 відмовлено у знятті арешту з майна боржника.

Відповідно до положень статті 124, пункту 9 частини третьої статті 129 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. Вказане є складовою права на справедливий суд та однією із процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

За змістом статті 1, частини першої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження є завершальною стадією судового провадження, в межах якої виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виходячи із норм статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Згідно з частинами другою та третьою статті 451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене права заявника).

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 квітня 2020 року в справі № 641/7824/18 (провадження № 61-10355св19) вказано, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. В порядку судового контролю за виконанням судових рішень такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси сторони виконавчого провадження порушені, а скаржник використовує цивільне судочинство для такого захисту. По своїй суті ініціювання справи щодо судового контролю за виконанням судових рішень не для захисту прав та інтересів є недопустимим.

На час відкриття виконавчого провадження №52088118 та повернення державним виконавцем виконавчого листа стягувачу діяв Закон України «Про виконавче провадження»

Положеннями пункту 7 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження», в редакції що діяла на час повернення виконавчого листа, передбачено, що виконавчий документ повертається стягувачу, якщо боржник - фізична особа (крім випадків, коли виконанню підлягають виконавчі документи про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров`я, у зв`язку із втратою годувальника, а також виконавчі документи про відібрання дитини) чи транспортні засоби боржника, розшук яких здійснювався поліцією, не виявлені протягом року з дня оголошення розшуку.

Згідно із положеннями частини 3 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження», у разі повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пунктів 1, 3, 11 частини першої цієї статті арешт з майна знімається.

Відповідно до ч. 5 даної статті, повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 12 цього Закону.

Таким чином, даною статтею не передбачено зняття арешту державним виконавцем при поверненні виконавчого листа стягувачу з підстав, передбачених пунктом 7 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження».

Виконавче провадження підлягає закінченню у випадках, передбачених ч.1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження», відповідно до якої повернення виконавчого листа стягувачу не є підставою для закінчення виконавчого провадження.

Виходячи з положень ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження», підставою для зняття арешту з майна державним виконавцем є закінчення виконавчого провадження. Так, у разі закінчення виконавчого провадження (крім офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження.

Виконавче провадження, щодо якого винесено постанову про його закінчення, не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

Про зняття арешту з майна (коштів) виконавець зазначає у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа, яка в день її винесення надсилається органу, установі, посадовій особі, яким була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно (кошти) боржника, а у випадках, передбачених законом, вчиняє дії щодо реєстрації припинення обтяження такого майна.

Отже, зняття арешту з майна боржника пов`язується із закінченням виконавчого провадження, а не з поверненням виконавчого документа стягувачу.

Відповідно до частин четвертої, п`ятої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову. У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

Таким чином, державний виконавець при винесенні постанови від 17.10.2017 про повернення виконавчого листа стягувачу не знявши накладений арешт, діяв у межах своїх повноважень, відповідно до вимог вищевказаного закону.

Скарга ОСОБА_1 пов`язана з тим, що за його заявою про зняття арешту, поданою до Дніпровського відділу державної виконавчої служби у м. Запоріжжі у вересні 2023 року, державний виконавець не зняв арешт із майна боржника за відсутності вимог стягувача щодо реального виконання виконавчого документа понад 6 років.

Спірні правовідносини регулює Закон України «Про виконавче провадження» у чинній редакції, яка діяла на час звернення ОСОБА_1 із заявою про скасування арешту.

Аналіз норм Закону України «Про виконавче провадження» щодо підстав накладення арешту на майно боржника та зняття такого арешту дає підстави дійти висновку, що арешт майна боржника є заходом звернення стягнення на майно боржника, який виконавець має право застосувати для забезпечення реального виконання виконавчого документа, що відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» підлягає примусовому виконанню.

Чинні положення статей 37, 39, 40 зазначеного Закону не містять підстав для зняття арешту з майна боржника при поверненні виконавчого листа стягувачу з підстав, передбачених п.7 частини 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження».

Згідно із встановленими судом обставнами, на момент подання ОСОБА_1 заяви до Дніпровського відділу державної виконавчої служби м. Запоріжжя про зняття арешту з його майна, підстав, передбачених чинною редакцією ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження»для зняття державним виконавцем чи начальником ВДВС арешту, не існувало.

Разом з тим, суд враховує, що застосування державними виконавцями наданого їм широкого кола повноважень та законодавчо визначених механізмів, спрямованих на виконання судових рішень, входить до їх обов`язків, визначених статтею 18 Закону України «Про виконавче провадження», щодо вжиття передбачених цим Законом заходів для неупередженого, ефективного, своєчасного і повного вчинення виконавчих дій.

Законом України «Про виконавче провадження» у чинній редакції не врегульовано правовідносини щодо припинення заходів примусового виконання виконавчого документа після повернення виконавчого документа стягувачу з підстав ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження».

Аналіз норм Закону України «Про виконавче провадження» щодо підстав накладення арешту на майно боржника та зняття такого арешту дає підстави дійти висновку, що арешт майна боржника є заходом звернення стягнення на майно боржника, який виконавець має право застосувати для забезпечення реального виконання виконавчого документа, що відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» підлягає примусовому виконанню.

Водночас у разі спливу строку на пред`явлення виконавчого документа до виконання, відсутності будь який дій стягувача щодо поновлення строку пред`явлення його виконання, як і відсутності будь-яких заперечень на скаргу, що розглядається, суд доходить висновку, що підстави для збереження чинності арешту майна боржника, передбачені ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження», відсутні.

Крім того, згідно із ч.3 ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт накладається у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів та основної винагороди приватного виконавця на все майно боржника або на окремі речі. Відтак, з матеріалів справи вбачається, що застосування арешту майна боржника не відповідає принципу співмірності заходів примусового виконання рішення та обсягу вимог за рішенням суду, що тривалий час не може бути врегульовано відповідно до вимог закону у зв`язку з відсутністю реального виконання судового рішення.

Суд зауважує, що застосування арешту майна боржника як обмежувальний захід не повинен призводити до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), що свідчить про необхідність його застосування виключно у випадках та за наявності підстав, визначених законом.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно зі статтею 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Указані норми визначають непорушність права власності (в тому числі приватної) та неможливість позбавлення чи обмеження особи у здійсненні нею права власності.

Зазначені приписи покладають на державу позитивні зобов`язання забезпечити непорушність права приватної власності та контроль за виключними випадками позбавлення особи права власності не тільки на законодавчому рівні, а й під час здійснення суб`єктами суспільних відносин правореалізаційної та правозастосовчої діяльності. Обмеження позитивних зобов`язань держави лише законодавчим врегулюванням відносин власності без належного контролю за їх здійсненням здатне унеможливити реалізацію власниками належних їм прав, що буде суперечити нормам Конституції України та Конвенції.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Зазначеними приписами саме на суд покладено виконання позитивних зобов`язань держави щодо вирішення спорів між учасниками юридичного конфлікту, які виникають між ними у відносинах власності при реалізації належних їм правомочностей.

Суд повинен реалізовувати своє основне завдання (стаття 2 ЦПК України), а саме справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення спорів на засадах верховенства права з метою ефективного забезпечення кожному права на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

У даній правовій ситуації відмова в задоволенні скарги щодо зняття арешту, накладеного на майно ОСОБА_1 у завершеному виконавчому провадженні унеможливила б у подальшому здійснення належного захисту майнових прав заявника щодо зняття арешту з його майна та реалізації права власності.

Наявність протягом тривалого часу (понад 6 років) нескасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном.

Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 07 липня 2021 року у справі № 2-356/12 (провадження № 61-5972св19), від 03 листопада 2021 року у справі № 161/14034/20 (провадження № 61-1980св21), від 22 грудня 2021 року у справі № 645/6694/15 (провадження № 61-18160св19), від 13 липня 2022 року у справі №2/0301/806/11.

Суд також звертає увагу, що ОСОБА_1 позбавлений іншого способу захисту свого права на мирне володіння майном, аніж оскарження дій виконавця щодо незняття арешту із належного йому майна. При цьому суд виходить із того, що відповідно до висновку, викладеного у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати касаційного цивільного суду від 24 травня 2021 року у справі № 712/12136/18 (провадження № 61-4726сво19), боржник, як сторона виконавчого провадження, у разі незгоди з арештом, який накладений державним або приватним виконавцем під час примусового виконання судового рішення, не може пред`являти позов про зняття арешту з майна та бути позивачем за таким позовом, оскільки має право на оскарження дій державного виконавця у порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України.

Враховуючи наведене вище, суд дійшов висновку, що скарга ОСОБА_1 на дії державного виконавця Дніпровського відділу державної виконавчої служби у м. Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) є обгрунгтованою і підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 451 ЦПК України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу про зобов`язання державного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Керуючись ст. ст. 447-451 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Скаргу ОСОБА_1 , заінтересовані особи Акціонерне товариство «Альфа-Банк», Дніпровський відділ державної виконавчої служби у м. Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), на бездіяльність державного виконавця, зобов`язання вчинити дії - задовольнити.

Зобов`язати Дніпровський відділ державної виконавчої служби у м. Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) зняти арешт з майна боржника ОСОБА_1 у виконавчому провадженні ВП 52088118, який накладено постановою державного виконавця від 13.09.2016 про арешт на все майно, що належить боржнику ОСОБА_1 , заборону здійснювати відчуження будь-якого майна, яке належить боржнику.

Ухвала може бути оскаржена до Запорізького апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Суддя: Турбіна Т. Ф.