КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження №22-ц/824/5514/2023 Головуючий у 2 інстанції Таргоній Д.О.
ПОСТАНОВА

Іменем України

31 травня 2023 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Таргоній Д.О.,

суддів: Голуб С.А., Писаної Т.О.,

за участі секретаря Череп Я.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Манька Олексія Михайловича на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 30 листопада 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Авансар», треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Остапенко Євген Михайлович, приватний виконавець виконавчого округу Рівненської області Папроцький Андрій Андрійович, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню,

УСТАНОВИВ:

У вересні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Авансар», треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Остапенко Євген Михайлович, приватний виконавець виконавчого округу Рівненської області Папроцький Андрій Андрійович, в якому просив суд визнати таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис від 31.05.2021 р., вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенко Є.М., зареєстрований в реєстрі за № 74682 та стягнути судові витрати.

В обґрунтування позову зазначав, що 10.05.2016 року між ним та ПАТ «Банк Михайлівський» було укладено заяву (оферта) № 200073551 за якою відсутня заборгованість.

У серпні 2022 року йому стало випадково відомо про відкриття приватним виконавцем виконавчого округу Рівненської області Папроцьким А.А. виконавчого провадження НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого напису приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Остапенко Є.М. від 31.05.2021 року№ 74682 про стягнення з позивача на користь ТОВ «АВАНСАР» 50 214,47 грн.

Зі змісту постанови про відкриття виконавчого провадження вбачається, що Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ФАГОР відступлено право вимоги на підставі договору факторингу №27/05/2020-4 від 27.05.2020, якому в свою чергу Товариством з обмеженою відповідальністю «Плеяда» відступлено право вимоги на підставі договору факторингу № 1 від 20.05.2016 року, якому в свою чергу ПАТ «Банк «Михайлівський» на підставі договору факторингу №1905 від 19.05.2016 року відступив право вимоги за Кредитним договором № 200073551 від 10.05.2016 року, укладеним між ПАТ «Банк «Михайлівський» та ОСОБА_1 .

Позивач вважає, що виконавчий напис № 74682 від 31.05.2021 року вчинено приватним нотаріусом з грубими порушеннями статей 87,88 Закону України «Про нотаріат» та постанови Кабінету Міністрів України №1172 від 29 червня 1999 року, якою затверджено Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Так, виконавчий напис вчинено на кредитному договорі, № 200073551 від 10.05.2016, який не був посвідчений нотаріально. Посилаючись на викладені обставини, просив позов задовольнити.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 30 листопада 2022 року позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.

З апеляційною скаргою в інтересах ОСОБА_1 - звернувся його представник - адвокат Манько О.М., який, посилаючись на невідповідність висновків суду встановленим по справі обставинам, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

В доводах апеляційної скарги представник позивача зазначає, що відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції не взяв до уваги та не надав правової оцінки постанові Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі №826/20084/14, якою Постанову Кабінету Міністрів України №662 від 26.11.2014 року «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів», визнано незаконною та не чинною в частині, зокрема, доповнення Переліку документів розділом «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин».

Згідно зі змістом вказаної постанови, кредитний договір, який не є нотаріально посвідченим, не входить до переліку документів, за якими можу бути здійснено стягнення заборгованості в безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса.

Заява (оферта) № 200073551 від 10.05.2016, яка не віднесена до кредитних договорів, на яку посилається приватний виконавець та приватний нотаріус, нотаріально не посвідчена, а підтвердження укладення позивачем саме кредитного договору - відсутні. За таких обставин є всі підстави для визнання виконавчого напису №74682 вчиненого 31.05.2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенком Є.М. таким, що не підлягає виконанню.

Суд першої інстанції на зазначені обставини уваги не звернув, не врахував актуальні правові позиції Верховного Суду в аналогічних справах, наведені зокрема у постановах від 12.03.2020 року у справі №757/24703/18-ц, від 15.04.2020 у справі №158/2157/17, від 23.01.2018 року у справі №310/9293/15, а також у постанові Великої палати Верховного Суду від 15.01.2020 у справі №305/2082/14-ц.

Апелянт звертає увагу на те, що відповідачем не було надано суду належних доказів про те, що були наявні додаткові угоди або грошова вимога боргу, або наявність строку повернення коштів і взагалі чи відбувалась пролонгація і виконавчий напис вчинено в межах трирічного строку з моменту виникнення права вимоги.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції неправильно взяв до уваги як належний доказ існування заборгованості наявність на підставі лише заяви (оферти) №200073551, яка підписана станом на 26.07.2014 року, так як з неї неможливо зробити висновок про дати надання кредиту позивачу, дати сплати заборгованості за кредитом чи відсутності сплати за кредитом, неможливо зрозуміти порядок нарахування процентів, відсутній розрахунок по нарахуванню 3% річних та інше.

У відзиві на апеляційну скаргу директор ТОВ «АВАНСАР» - С. Сосюрко наводить заперечення щодо доводів апелянта, посилаючись на їх безпідставність, просить залишити скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, як законне та обґрунтоване. Зазначає, що в порушення вимог статей 12, 81 ЦПК України, позивач не надав суду належні та допустимі докази на підтвердження заявлених позовних вимог, зокрема безпосередньо самого виконавчого напису, у зв`язку із чим суд обґрунтовано відмовив у задоволенні позову.

Інших відзивів на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надійшло.

У судовому засіданні, яке відбувалось в режимі відеоконференції, представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Манько О.М., підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Керуючись положеннями статті 372 ЦПК України колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності представника відповідача та третіх осіб, що не з`явились, оскільки відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представника чи сторони, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 24 січня 2018 року у справі №907/425/16.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог статті263 ЦПК Українисудове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону ухвалене у справі судове рішення відповідає.

З матеріалів даної справи вбачається, що 26.07.2014 року позивачем ОСОБА_1 підписано Заяву (оферту), якою він, як Клієнт, пропонує (робить оферту) ПАТ «Банк Михайлівський» на умовах, викладених у заяві, Умовах надання та обслуговування платіжних карток Банку, укласти з ним договір про надання та використання платіжної картки (Договір про картку), в рамках якого: відкрити на його ім`я поточний рахунок, операції за яким можуть здійснюватися з використанням електронного платіжного засобу, що буде використовуватись в рамках Договору про картку, в тому числі для розміщення коштів та відображення операцій, здійснених з використанням Картки, з дебетно-кредитним порядком обслуговування рахунку; випустити на його ім`я платіжну картку, тип якої вказаний в Заяві; для здійснення операцій за рахунком Картки, сума яких перевищує залишок грошових коштів на рахунку Картки, встановити Ліміт, в межах якого Клієнт має право здійснювати операції з використанням Картки за рахунок наданого Банком кредиту та здійснювати відповідно до статті 1069 ЦК України кредитування Рахунку Картки.

Відповідно до п. 1.5.2 Заяви, прийняттям (акцептом) Банком Заяви (оферти) про укладення Договору про Картку будуть дії Банку по відкриттю Рахунку Картки.

Встановлено також, що постановою приватного виконавця виконавчого округу Рівненської області Папроцького А.А. від 08.08.2022 року відкрито виконавче провадження НОМЕР_1 про примусове виконання виконавчого напису №74682 виданого 31.05.2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенком Є.М. про стягнення з ОСОБА_1 невиплачених в строк грошових коштів на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «АВАНСАР», якому Товариством з обмеженою відповідальністю «ФАГОР» відступлено право вимоги на підставі Договору факторингу №27/05/2020-4 від 27.05.2020 року, якому в свою чергу Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ПЛЕЯДА» відступлено право вимоги на підставі Договору Факторингу №1від 20.05.2016 року, якому в свою чергу ПАТ «Банк Михайлівський» на підставі Договору факторингу №1905 від 19.05.2016 року відступлено право вимоги за Кредитним договором №200073551 від 10.05.2016 року, укладеного між ПАТ «Банк Михайлівський» та ОСОБА_1 . Період нарахування заборгованості - з 10.05.2016 по 28.05.2021 року включно, в загальному розмірі на суму 50214,47 грн, яка складається з: суму 13 203,12 грн - заборгованість за тілом кредиту; 35261,35 грн - заборгованість по нарахованим та несплаченим відсоткам; 900,00 грн - заборгованість за нарахованою пенею.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що у зв`язку із ненаданням позивачем належних та допустимих доказів на підтвердження заявлених позовних вимог, не знайшли підтвердження а ні підстави для звернення до суду за захистом свого цивільного права через його порушення, невизнання або оспорювання, як і сам факт порушення, невизнання або оспорювання права, свобод чи законних інтересів, а ні посилання позивача на обґрунтування своїх позовних вимог.

Колегія суддів апеляційного суду з такими висновками погоджується, оскільки вони відповідають встановленим по справі обставинам та ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.

Так, звертаючись до суду із даним позовом, ОСОБА_1 як на підставу визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, посилався на допущені приватним нотаріусом порушення статей 87,88 Закону України «Про нотаріат» та Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1172 від 29.06.1999, а саме вчинення виконавчого напису на кредитному договорі, який не є кредитним договором, та не посвідчений нотаріально.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Вчиняючи виконавчі написи, нотаріус відповідно до закону встановлює та офіційно визнає факт наявності певної безспірної заборгованості та викладає такий свій висновок у відповідному нотаріальному акті - документі (виконавчому написі), що одночасно є підставою для примусового виконання (пункт 3 частини першої статті 3 Закону України "Про виконавче провадження").

Нотаріус у межах реалізації наданих йому юрисдикційних повноважень не вирішує спорів про право, але в результаті розгляду нотаріальної справи та вчинення нотаріальної дії правова невизначеність все ж припиняється. Отже, здійснюючи повноваження у сфері безспірної юрисдикції, нотаріус має встановлювати наявність або відсутність певного юридичного складу, щоб покласти його у підставу нотаріального акта в межах вчинюваної ним відповідної нотаріальної дії.

Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом України "Про нотаріат" та іншими актами законодавства України (частина перша статті 39 Закону України "Про нотаріат").

Таким актом є, зокрема Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (далі - Порядок вчинення нотаріальних дій).

Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія (пункт 19 частини першої статті 34 Закону України "Про нотаріат").

При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником. При цьому безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 (далі - Перелік).

Правовому регулюванню процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів присвячена глава 14 Закону України "Про нотаріат" та Глава 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій.

Згідно із статтею 87 Закону України "Про нотаріат" для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Статтею 88 Закону України "Про нотаріат" визначено умови вчинення виконавчих написів, відповідно до приписів якої нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.

Порядок вчинення нотаріальних дій містить такі самі правила та умови вчинення виконавчого напису (пункти 1, 3 глави 16 розділу ІІ цього Порядку).

Згідно з підпунктом 1.1 пункту 1 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість, або на правочинах, що передбачають звернення стягнення на майно на підставі виконавчих написів.

Підпунктом 1.2 пункту 1 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій вчинення нотаріальних дій перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, установлюється Кабінетом Міністрів України.

Підпунктом 3.1 пункту 3 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій передбачено, що нотаріус вчиняє виконавчі написи, зокрема якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем.

Безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком (підпункт 3.2 пункту 3 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій).

Пунктом 1 Переліку передбачено, що для одержання виконавчого напису нотаріуса за нотаріально посвідченими договорами, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно (крім випадку, передбаченого пунктом 1-1 цього Переліку), подаються: оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів); документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання.

Таким чином боржник, який має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчинення виконавчого напису.

Підставами оскарження виконавчих написів може бути як порушення нотаріусом процедури вчинення напису (наприклад, неповідомлення боржника про вимогу кредитора), так і необґрунтованість вимог боржника.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 10 листопада 2021 року у справі № 758/14854/20 (провадження № 61-15111св21).

Однак, подані позивачем ОСОБА_1 до суду першої інстанції докази: Заява (оферта) та копія постанови про відкриття виконавчого провадження, не є належними та допустимими доказами, на підставі яких суд може повно та всебічно встановити обставини справи, які стосуються предмету спору, та перевірити обґрунтованість доводів позовної заяви.

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує.

Цей принцип передбачає реальне покладення обов`язку з доказування обставин, що мають значення для справи, на сторін. А у випадку невиконання цього обов`язку чи у випадку неактивності у процесі, сторона може зазнати негативні наслідки у вигляді несприятливого для неї рішення.

Суд в силу принципу змагальності не повинен збирати докази самостійно. Згідно частини сьомоїстатті81 ЦПК України, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до положень статті 83 ЦПК України позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Відповідно до статті 84 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений у частинах другій та третій статті 83 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї.

Отримавши 09 листопада 2022 року копію ухвали Шевченківського районного суду м. Києва від 07 вересня 2022 року про відкриття провадження у даній справі та призначення розгляду справи у спрощеному порядку без виклику сторін, позивач ОСОБА_1 в порядку статті 279 ЦПК України клопотань про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін не подавав, не заявляв про неможливість подати докази, про витребування доказів в порядку статті 84 ЦПК України не просив.

За правилом частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Звертаючись до суду з апеляційною скаргою, представник позивача в її доводах фактично посилається на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та ігнорування правових позицій Верховного Суду в аналогічних спорах, не спростовуючи при цьому висновків суду першої інстанції про неможливість встановити обґрунтованість підстав звернення до суду із даним позовом та неправомірності дій приватного нотаріуса у зв`язку із відсутністю в матеріалах справи безпосередньо оспорюваного виконавчого напису та документів, на підставі яких він був вчинений.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, суд першої інстанції дав належну правову оцінку поданим позивачем доказам, правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушень норм процесуального права та дійшов законного і обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, у зв`язку із їх недоведеністю.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Манька Олексія Михайловича залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 30 листопада 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 07 червня 2023 року.

Суддя-доповідач Таргоній Д.О.

Судді: Голуб С.А.

Писана Т.О.