Провадження № 22-ц/824/7918/2023 Доповідач в суді ІІ інстанції Мельник Я.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(у порядку письмового провадження)

13 червня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: судді-доповідача Мельника Я.С., суддів Матвієнко Ю.О. та Гуля В. В.,-

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 20 лютого 2023 року у справі за позовом акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

ВСТАНОВИВ:

У рудні 2022 року представник АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з вказаним позовом, який обґрунтовував тим, що ОСОБА_1 відповідно до підписаної анкети-заяви від 30 січня 2012 року отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Вказував, що внаслідок неналежного виконання відповідачем умов договору, станом на 07 грудня 2022 року утворилася заборгованість у розмірі 49 092,59 грн., яка складається з: 45 767,98 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 3 324,61 грн. - заборгованість за простроченими відсотками, які банк просить стягнути з відповідача на свою користь.

Заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 20 лютого 2023 року позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 30.01.2012 року у розмірі 45 767,98 грн. та судовий збір в розмірі 2 481 грн., у задоволенні інших позовних вимог банку відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням в частині відмовлених вимог, представник АТ КБ «ПриватБанк» подав апеляційну скаргу, в якій просить його в цій частині скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення про задоволення цих вимог.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що відповідачем був підписаний паспорт споживчого кредиту, в якому вказано процентну ставку в межах та поза межами пільгового періоду, а тому місцевий суд порушив та неправильно застосував норми матеріального і процесуального права, та дійшов необґрунтованого висновку про відмову у задоволенні вимог банку про стягнення заборгованості за простроченими відсотками.

Відповідач, повідомлений належним чином про розгляд справи, своїм правом на подання відзиву не скористався.

Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи та вивчивши доводи і вимоги апеляційної скарги, вважає необхідним її залишити без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За таких обставин, апеляційний розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи і у такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «Приватбанк» не повернуті, а тому підлягає стягненню в примусовому порядку з відповідача на користь банку сума заборгованості за тілом кредиту.

Разом з тим, місцевий суд дійшов висновку про відсутність підстав вважати, що при укладенні договору з відповідачем АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог Закону про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк, оскільки у анкеті-заяві позичальника процентна ставка не зазначена, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Суд також вважав, що надані позивачем Правила надання банківських послуг в ПриватБанку, не підписані позичальником, а також підписана ним Анкета-заява позичальника, яка є єдиним свідченням прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору, не можуть вважатися складовою кредитного договору в розумінні вимог Цивільного кодексу України.

Крім того, Паспорт споживчого кредиту від 14 січня 2022 року також не є документом, який може підтверджувати умови кредитування, оскільки у вказаному документі передбачено умови кредитування для кредитних карток «Універсальна» та «Універсальна ГОЛД», проте, з його змісту не вбачається умови якої саме кредитної картки погоджувалися.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи 30 січня 2012 року ОСОБА_1 підписала анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг ПАТ КБ «Приватбанк».

У подальшому, відповідач ознайомився з умовами обслуговування кредитних карток та підписала паспорт споживчого кредиту від 14 січня 2022 року, який є інформацією, яка надається споживачу до укладення договору про споживчий кредит (Стандартизована форма), викладений у формі відповідно до Додатку 1 до Закону України "Про споживче кредитування".

Ця інформаціє є актуальною до 29 січня 2022 року.

Як зазначив позивач, відповідно до наданого банком розрахунку заборгованості за договором №б/н від 30 січня 2012 року, укладеного між у АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 станом на 07 грудня 2022 року утворилася заборгованість у розмірі 49 092,59 грн., яка складається з: 45 767,98 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 3 324,61 грн. - заборгованість за простроченими відсотками, які банк просить стягнути з відповідача на свою користь.

Згідно зі ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Частиною 1 ст. 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором Банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором чи законом.

Відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК України.

Відповідно до ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.

За змістом ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ст. 6, ч. 1 ст. 627 та ч. 1 ст. 628 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За приписами ч. 1, ч. 2 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Закон України "Про споживче кредитування", який набрав чинності 10 червня 2017 року, у редакції на час підписання відповідачем та позивачем паспорту споживчого кредиту, визначає загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні відповідно до міжнародно-правових стандартів у цій сфері.

Згідно із п. 1 ч. 1 Закон України "Про споживче кредитування", договір про споживчий кредит - вид кредитного договору, за яким кредитодавець зобов`язується надати споживчий кредит у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач (позичальник) зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, встановлених договором.

Метою цього Закону є захист прав та законних інтересів споживачів і кредитодавців, створення належного конкурентного середовища на ринках фінансових послуг та підвищення довіри до нього, забезпечення сприятливих умов для розвитку економіки України, гармонізація законодавства України із законодавством Європейського Союзу та міжнародними стандартами. Цей Закон регулює відносини між кредитодавцями, кредитними посередниками та споживачами під час надання послуг споживчого кредитування. Законодавство про споживче кредитування в Україні ґрунтується на Конституції України і складається з цього Закону та інших нормативно-правових актів щодо надання послуг споживачам (ст.ст. 2, 3,4 Закон України "Про споживче кредитування").

Стаття 9 Закон України "Про споживче кредитування", у редакції на час підписання відповідачем та позивачем паспорту споживчого кредиту, визначає інформацію, яка надається споживачу до укладення договору про споживчий кредит.

До укладення договору про споживчий кредит кредитодавець надає споживачу інформацію, необхідну для порівняння різних пропозицій кредитодавця з метою прийняття ним обґрунтованого рішення про укладення відповідного договору, в тому числі з урахуванням обрання певного типу кредиту.

Зазначена інформація безоплатно надається кредитодавцем споживачу за спеціальною формою (паспорт споживчого кредиту), встановленою у Додатку 1 до цього Закону, у письмовій формі (у паперовому вигляді або в електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством) із зазначенням дати надання такої інформації та терміну її актуальності. У такому разі кредитодавець визнається таким, що виконав вимоги щодо надання споживачу інформації до укладення договору про споживчий кредит згідно з частиною третьою цієї статті ( ч. 2 ст. 9 Закону).

Частиною 3 ст. 9 Закону України "Про споживче кредитування" визначено інформацію, що надається кредитодавцем споживачу, також і в разі укладення договору про споживчий кредит у формі кредитування рахунку ( п. 12).

Отже, зважаючи на наявність підписаного сторонами 14 січня 2022 року паспорту споживчого кредиту, який відповідає формі та змісту, визначеного для нього Додатком 1 Закону України "Про споживче кредитування", АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 мали намір укласти договір споживчого кредитування.

Відповідно до ст. 13 Закону України "Про споживче кредитування", у редакції на час підписання відповідачем та позивачем паспорту споживчого кредиту, договір про споживчий кредит, договори про надання додаткових та супутніх послуг кредитодавцем і третіми особами та зміни до них укладаються у письмовій формі (у паперовому або електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством). Кожна сторона договору отримує по одному примірнику договору з додатками до нього. Примірник договору, що належить споживачу, має бути переданий йому невідкладно після підписання договору сторонами.

Примірник укладеного в електронному вигляді договору про споживчий кредит та додатки до нього надаються споживачу у спосіб, що дозволяє встановити особу, яка отримала примірник договору та додатків до нього, зокрема шляхом направлення на електронну адресу або іншим шляхом з використанням контактних даних, зазначених споживачем під час укладення договору про споживчий кредит.

Обов`язок доведення того, що один з оригіналів договору (змін до договору) був переданий споживачу, покладається на кредитодавця.

Статтею 12 Закону України "Про споживче кредитування" визначено умови договору про споживчий кредит.

Матеріали справи не містять договору про споживчий кредит, укладеного між сторонами в даній справі, а додана позивачем до позову Анкета-заява про приєднання до банківських послуг, підписана відповідачем 30 січня 2012 року не є договором про споживчий кредит у розумінні Закону України "Про споживче кредитування".

З огляду на викладене, відсутні правові підстави вважати, що між сторонами був укладений договір споживчого кредиту.

З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, суд зауважує, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, провадження № 14-131цс19, зауважила на тому, що роздруківка із сайту позивача не може бути належним доказом, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена щодо укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяги з Тарифів і з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг банку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком, розмірах і порядках нарахування.

Таким чином, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що місцевий суд дійшов правильного висновку про те, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а відтак позивач вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Разом з тим, оскільки Умови і правила надання банківських послуг та тарифи банку не містять підпису відповідача, і позивачем не було надано належних, достатніх, достовірних і допустимих доказів щодо узгодження між сторонами інших умов кредитного договору, зокрема в частині сплати відсотків та неустойки, тому суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення відсотків за користування кредитом.

Доводи апелянта про те, що відповідачем був підписаний паспорт споживчого кредиту, в якому вказано процентну ставку в межах та поза межами пільгового періоду, а тому районний суд дійшов необґрунтованого висновку про відмову у задоволенні вимог банку про стягнення заборгованості за простроченими відсотками, оцінюються колегією суддів критично, з огляду на те, що паспорт споживчого кредиту, долучений до позовної заяви, не може вважатися документом, який посвідчує конкретні умови, на яких в дійсності укладено договір кредиту, адже відповідна інформація є вимогою закону та покликана надати споживачу можливість до укладання договору здійснити порівняння різних пропозицій кредитодавця та за результатами такого порівняння прийняти обґрунтоване рішення про укладення договору кредиту, в тому числі, з урахуванням обраного ним певного типу кредитування.

З урахуванням вказаного, паспорт споживчого кредитування не може вважатися належним доказом на підтвердження позиції банку, оскільки не містить відомостей про обраний відповідачем тип кредитування та умови нарахування пені, штрафних санкцій, оскільки містить інформацію, яка стосується як кредитної картки «Універсальна», так і кредитної картки «Універсальна ГОЛД».

Таким чином, даний документ, не може слугувати належним доказом досягнення між сторонами кредитного договору конкретних умов стосовно розміру відсоткової ставки за користування кредитом, оскільки наявна у ньому інформація є попередньою (до укладення договору кредиту) та містить два типи кредитного продукту без зазначення який саме з них обирає позичальник.

Інші доводи апелянта зводяться до переоцінки доказів та незгоди із позицією суду, не підтверджені жодними належними і допустимими доказами, а тому не спростовують вищевказаних висновків суду першої інстанції.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення місцевого суду без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 375 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення, а заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 20 лютого 2023 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач: Судді: