КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
провадження №22-ц/824/7864/2023 Головуючий суддя: Олійник В.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

30 травня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Головуючого судді: Олійника В.І.,

суддів: Кулікової С.В., Сушко Л.П.,

при секретарі: Панчошній К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 04 жовтня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ректора Київського національного університету імені Тараса Шевченка - Бугрова Володимира Анатолійовича, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Київський національний університет імені Тараса Шевченка, про захист прав на звернення громадян, -

в с т а н о в и в :

У грудні 2020 року року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом, який обґрунтовував тим, що 15.11.2019 року він звернувся до відповідача з письмовою заявою, на яку жодної відповіді не отримав. Розпорядниками оригіналу даної заяви є третя особа та відповідач, як її керівник.

Зазначав, що відповідач порушив право позивача на отримання відповіді про результат розгляду його заяви та строки її розгляду. У зв`язку з вищевикладеним позивач був вимушений звернутись до суду з даним позовом, в якому просив суд:

1. визнати бездіяльність відповідача протиправною щодо ненадання відповіді на заяву від 15.11.2019 року;

2. зобов`язати відповідача надіслати на адресу позивача письмову відповідь про результат розгляду заяви від 15.11.2019 року.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 04 жовтня 2022 року позов залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового, яким задовольнити позовні вимоги.

Скарга обґрунтована тим, що в рішенні суду зазначено, що позивач не скористався своїм правом на витребування доказів, проте це не відповідає дійсності, оскільки його представник заявляла клопотання про виклик відповідача для надання особистих пояснень по суті справи з метою встановлення обставин справи, а суд відмовив в його задоволенні як і у задоволенні клопотання про витребування копії відповіді на заяву, чим порушив принцип змагальності та право на збирання і подання доказів.

Фактично суд відмовив у задоволенні позову на підставі недоведеності обставин, в той час як сам позбавив ОСОБА_1 такої можливості.

Вказує, що суд дійшов висновку про те, що відповідач надав ОСОБА_2 відповідь на заяву від 15.11.2019 року виключно на підставі запису в журналі обліку вихідної кореспонденції третьої особи, без встановлення, власне, факту існування відповіді, її змісту, доказів надсилання чи її отримання. Копія відповіді відсутня в матеріалах справи, хоча представник вказувала суду на неналежність запису в журналі як доказу вчинення відповідачем дій щодо заяви у відповідності до ЗУ «Про звернення громадян», та просила суд витребувати належно посвідчену копію відповіді. Суд фактично прийняв рішення, не встановивши обставини, необхідні для розгляду справи в тому числі, чи отримано відповідь на заву (ст.18 ЗУ «Про звернення громадян» визначає право одержати письмову відповідь про результати розгляду заяви, а не на запис в журналі, який не доводить забезпечення права) та, у разі існування такого документу (що не було встановлено судом), чи за змістом він є відповіддю на заяву.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги.

Зазначає, що на виконання своїх завдань, відповідно до статті 128 ЦПК України, суд викликав учасників справи у судове засідання або для участі у вчиненні процесуальної дії. Судові виклики здійснювалися судовими повістками про виклик, які належним чином вручалися учасникам справи, у тому числі і відповідачеві.

Оскільки суд у встановлений законом спосіб повідомляв відповідача про необхідність з`явитися до суду, тому не мав підстав для задоволення клопотання про виклик відповідача, особливо зважаючи на те, що цивільно-процесуальне законодавство не передбачає такого способу виклику відповідача до суду, як за клопотанням позивача.

Клопотання про витребування відповіді на заяву позивача також не було доцільним задовольняти, оскільки факт наявності копії відповіді на заяву не є підтвердженням направлення такої відповіді, тоді як сторона позивача стверджувала саме про факт не направлення йому відповіді.

Разом з тим, задоволення клопотань, які не стосуються предмету спору, порушило б принцип своєчасного розгляду справ.

Також звертає увагу апеляційного суду на те, що Університет є державним закладом вищої освіти, який фінансується за рахунок коштів державного бюджету України. З незалежних від Університету причин видатки, зокрема на оплату поштових відправлень, є обмеженими, тому рекомендовані відправлення направляються лише органам державної влади, органам місцевого самоврядування та правоохоронним органам. Решта поштових відправлень направляються простими поштовими листами.

Відповідь на заяву від 15.11.2019 року ОСОБА_1 , як фізичної особи, була направлена йому саме простим листом. Підтверджень про відправлення простої поштової кореспонденції відділення поштового зв`язку не надають, отже такого підтвердження у Університету не існує з об`єктивних причин.

Разом з тим, Університет надав суду витяг з журналу обліку вихідної кореспонденції за 2019 рік, який містить запис про те, що 26.11.2019 року за №01/725- 26 була зареєстрована відповідь на заяву ОСОБА_1 від 15.11.2019 року, що підтверджує факт надання відповіді позивачу.

Вважає, що суд належним чином оцінив наявні у матеріалах справи докази та зробив вірний висновок про безпідставність вимог позивача.

Також суд вірно застосував норми матеріального права Закону України «Про звернення громадян».

Подана позивачем заява не містила ні зауважень, ні скарг, ані пропозицій, тому її розгляд і задоволення вимог позивача не підпадає під дію згаданого Закону, а тому не підлягала до задоволення.

Разом з тим, подана позивачем заява стосувалася реалізації ним процесуальних прав при розгляді судової справи. Отже, у позивача було право на заявлення клопотання про витребування доказів у відповідача, яким він не скористався у відповідності до процесуального законодавства України.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Залишаючи позов без задоволення, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не було доведено належними та допустимими доказами, в розумінні ЦПК України, обставин, на які він посилається, а тому підстав для задоволення позовних вимог про зобов`язання вчинити дії, стягнення моральної шкоди, не вбачав.

Ухвалене судом рішення зазначеним вимогам відповідає.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Судом встановлено, що 15 листопада 2019 року ОСОБА_1 подав заяву на ім`я ректора Київського національного університету ім. Тараса Шевченка Губерського Л.В. до відділу діловодства та архіву Київського національного університету ім. Тараса Шевченка, що підтверджується штампом вхідним №646«3» від 15.11.2019 року.

Як вбачається з копії Журналу обліку вихідної кореспонденції за 2019 рік, ОСОБА_1 направлено відповідь на заяву від 15.11.2019 року, а саме, 26.11.2019 року під №01/725-26.

Відповідно до ст.13 (ч.1, 3) ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

В постановах Верховного Суду від 08.08.2019 року у справі №450/1686/17 та від 15.07.2019 року у справі №235/499/17 зазначено, що аналіз наведених норм процесуального та матеріального права дає підставу вважати, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову.

Позивач звернувся до суду в зв`язку з тим, що відповідач в порушення Закону України «Про звернення громадян» не надав відповідь на заяву від 15.11.2019 року.

За ст.1 Закону України «Про звернення громадян» громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Заява (клопотання) - звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності. Клопотання - письмове звернення з проханням про визнання за особою відповідного статусу, прав чи свобод тощо (ст. 3 Закону України «Про звернення громадян»).

Судом встановлено, що 26.11.2019 року Київський національний університет

імені Тараса Шевченка надав ОСОБА_1 відповідь №01/725-26, що підтверджується витягом з журналу обліку вихідної кореспонденції за 2019 рік.

Також, суд вірно зазначав, що у позивача було право на заявлення клопотання про витребування доказів у відповідача, яким він не скористався у відповідності до процесуального законодавства України.

Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Виходячи з наведеного, суд першої інстанції дійшов законного і обґрунтованого висновку, що позивачем не було доведено належними та допустимими доказами в розумінні ЦПК України обставин, на які він посилається, підстав для задоволення позовних вимог.

Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні.

Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.

Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.263, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 04 жовтня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 13 червня 2023 року.

Головуючий:

Судді: