КИЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ
Провадження № 2/947/5156/23
Київський районний суд міста Одеси в складі:
головуючого судді Калініченко Л.В.
при секретарі Матвієвої А.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою
про стягнення заборгованості,
Позивач ОСОБА_1 , через представника ОСОБА_3 , в електронній формі через підсистему «Електронний суд» звернувся до Київського районного суду міста Одеси з позовною заявою до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, в якій просить суд стягнути з відповідачки на користь позивача три відсотки річних нараховані на суму заборгованості за період невиконаних зобов`язань за період з 13.05.2020 року по 05.10.2023 року в сумі 1008,00 грн., інфляційні втрати за вказаний період в сумі 4714,33 грн., витрати зі сплаченого судового збору в сумі 858,88 грн., витрати на правничу допомогу в сумі 2900,00 грн.
В обґрунтування позову, представник позивача посилається на те, що заочним рішенням Київського районного суду міста Одеси від 27.11.2020 року по справі №947/9025/20, позовні вимоги Фізичної особи підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування збитків в порядку регресу - задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь фізичної особи підприємця ОСОБА_1 завдані збитки в порядку регресу у розмірі 9890,87 гривень. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь фізичної особи підприємця ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 840,80 гривень та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2000 гривень, а загалом 2840,80 гривень.
Зазначене рішення суду набрало законної сили 29.12.2020 року, на виконання якого судом 18.02.2021 рок були видані відповідні виконавчі листи №947/9025/20.
На підставі виконавчого листа №947/9025/20 про стягнення з ОСОБА_2 на корись ОСОБА_1 грошових коштів в сумі 9890,87 грн., було відкрито виконавче провадження ВП №64863778 на підставі постанови від 17.03.2021 року винесеної головним державним виконавцем Першого Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Сокол Ю.С. Постановою державного виконавця від 06.10.2023 року вказане виконавче провадження відносно ОСОБА_2 було закрито з підстав виконання виконавчого листа, а саме стягнення з боржника суми боргу, виконавчого збору та витрат виконавчого провадження.
За наслідком чого, представник позивача вважає, що з наступного дня з постановлення судом ухвали про відкриття провадження від 12.05.2020 року по справі №947/9025/20, тобто з 13.05.2020 року по день до винесення постанови про закінчення виконавчого провадження від 06.10.2023 року у зв`язку з виконанням боржником вимог виконавчого документа, тобто до 05.10.2023 року, є періодом за який відповідачкою ОСОБА_2 не виконувалось грошове зобов`язання, за наслідком чого позивач має право на стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат за вказаний період на підставі положень ст. 625 ЦК України.
Вказані обставини зумовили звернення позивача до суду з даним позовом.
У відповідності до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, цивільну справу за вказаним позовом розподілено судді Калініченко Л.В.
Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 03.11.2023 року вказану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження по справі в порядку спрощеного позовного провадження та призначено дату, час і місце проведення судового засідання з повідомленням сторін по справі.
У судове засідання призначене на 11.12.2023 року сторона позивача не з`явилась, про дату, час і місце проведення якого повідомлялась належним чином, однак 29.11.2023 року до суду в електронній формі надійшла заява від представника позивача про підтримання заявлених вимог та розгляд справи за його відсутності.
Відповідачка ОСОБА_2 до судового засідання також не з`явилась, про дату, час і місце проведення якого повідомлялась належним чином, про причини неявки суд не повідомила, відзив на позовну заяву не надала.
Відповідно до п.2 ч.7 ст.128 ЦПК України, у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку.
Згідно з відповіддю з відділу адресної довідкової роботи ГУДМС України в Одеській області встановлено, що відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .
За наслідком викладеного, повідомлення відповідача про дату, час і місце проведення судового засідання здійснювалось шляхом скерування судових повісток, разом з копією ухвали про відкриття провадження по справі та копією позовної заяви з додатками до неї за вказаним встановленим зареєстрованим місцем проживання відповідача, а також додатково скеровувалась за зазначеною у виконавчому провадженні ВП №64863778 адресою місця проживання останньої: АДРЕСА_2 , однак уся поштова кореспонденція, яка була скерована для вручення відповідачу, була повернута до суду без вручення.
Частиною 8 ст. 128 ЦПК України передбачено, що днем вручення судової повістки є зокрема день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.
За наслідком вищевикладеного, суд вважає, що відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце проведення судового засідання, однак не з`явився без поважних причин, не скориставшись процесуальним правом на подання відзиву на позовну заяву.
Відповідно до ч.1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
Підстав для відкладення судового засідання чи оголошення перерви в судовому засіданні у відповідності до положень статті 223 ЦПК України не встановлено.
Згідно із ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
У відповідності до ч. 2 ст. 282 ЦПК України, розгляд справи і ухвалення рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою.
Приймаючи викладене, судом було ухвалено провести розгляд справи в судовому засіданні 11.12.2023 року за відсутності сторін по справі на підставі наявних документів в матеріалах справи та у відповідності до ст.ст. 280, 281 ЦПК України Київським районним судом м. Одеси була постановлена ухвала про заочний розгляд справи.
Дослідивши, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, суд вважає позов ОСОБА_1 не підлягаючим до задоволення, з наступних підстав.
Судом встановлено, що 27.12.2016 року приблизно о 12.05 годин ОСОБА_2 , керуючи автомобілем марки « Nissan Tiida» НОМЕР_1 у м.Одеса по вул. Генуезькій біля будинку №20, не вибрала безпечної швидкості руху, не дотрималась безпечної дистанції, внаслідок чого відбулось зіткнення з автомобілем марки Mercedes Benz д/н НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_4 .
В результаті порушення ОСОБА_2 п.п.12.1,13.1 Правил дорожнього руху України, затверджених постановою КМУ від 10.10.2001 за №1306, указані транспортні засоби отримали механічні ушкодження.
Постановою Приморського районного суду м.Одеси від 02.03.2017 року ОСОБА_2 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.
Згідно договору добровільного страхування наземних транспортних засобів від 21.03.2016 №АЕ/8077117 ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» взяла на себе зобов`язання в разі настання страхового випадку за участі забезпеченого транспортного засобу марки «Nissan Tiida» НОМЕР_1 сплатити страхове відшкодування за заподіяну шкоду третім особам.
З заявою про виплату страхового відшкодування до страхової компанії звернулась потерпіла особа та у зв`язку з настанням страхового випадку, потерпілій особі, яка звернулась до страхової компанії з відповідною вимогою, страховою компанією було здійснено виплату страхового відшкодування в розмірі 9890,87 гривень.
Відповідно до платіжного доручення № 440 від 18.04.2017року ПрАТ «УПСК» сплатило ТОВ «Паритет», власнику пошкодженого автомобіля марки Mercedes Benz д/н НОМЕР_2 кошти у розмірі: 9890,87 грн.
16.03.2020 між ПрАТ «Українська пожежно- страхова компанія» та ФОП ОСОБА_1 укладено Договір №13/03/2020 про відступлення права вимоги, відповідно до якого первісний кредитор відступає, а новий кредитор отримує право вимоги відшкодування у порядку регресу збитків завданих Первісному кредитору по договорам страхування, перелік яких наведений у Додатку №1 до Договору, в тому числі і за полісом АЕ/8077117 від 23.03.2016 р.
Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 12.05.2020 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.
За наслідком розгляду справи, 27.11.2020 року Київським районним судом міста Одеси постановлено заочне рішення, яким позов Фізичної особи підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування збитків в порядку регресу - задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь фізичної особи підприємця ОСОБА_1 завдані збитки в порядку регресу у розмірі 9890,87 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь фізичної особи підприємця ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 840,80 гривень та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2000 гривень, а загалом 2840,80 гривень.
Заочне рішення Київського районного суду міста Одеси від 27.11.2020 року по справі №947/9025/20 набрало законної сили 29.12.2020 року.
Вищевказані обставини по справі встановлені вказаним судовим рішенням, за наслідком чого у відповідності до положень ч.4,5 ст.82 ЦПК України, в силу преюдиційності, не ставляться судом під сумнів під час розгляду даної справи, а відтак додатковому доказуванню не підлягають.
На виконання зазначеного рішення суду, 18.02.2021 року Київським районним судом міста Одеси видано зокрема виконавчий лист №947/9025/20 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 9890,87 грн.
На підставі зазначеного виконавчого документу, головним державним виконавцем Першого Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Сокол Ю.С. було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №64863778 відносно ОСОБА_5
06.10.2023 року державним виконавцем Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) винесено постанову про закінчення виконавчого провадження ВП №64863778, якою виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №947/9025/20, виданого 18.02.2021 року Київським районним судом міста Одеси про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 9890,87 грн. закінчено, з підстав стягнення з боржника суми боргу, виконавчого збору та витрат в повному обсязі.
Отже, є підтвердженим, що станом на 06.10.2023 року ОСОБА_5 в повному обсязі виконано зобов`язання за вказаним виконавчим документом та рішенням Київського районного суду міста Одеси від 27.11.2020 року по справі №947/9025/20 в частині стягнення заборгованості в сумі 9890,87 грн.
Щодо виниклих правовідносин та заявлених вимог про стягнення відсотків та інфляційних втрат на суму заборгованості відповідача в сумі 9890,87 грн. в порядку ч.2 ст.625 ЦК України, суд зазначає наступне.
Відповідно дост.509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послуги, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.
Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно дост.610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх, також врегульовані законодавством. У цьому разі відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов'язання незалежно від підстав його невиконання (договір чи діалект)
Отже, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов'язань.
Разом з тим, за змістом статей 598-609 ЦК України рішення суду про стягнення боргу не є підставою для припинення грошового зобов'язання.
Таким чином, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч.2ст. 625 ЦК України. Право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утриманими ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.
Так, Верховний Суд зробив висновок, що норма ст. 625 ЦК України, не обмежує права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов'язання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення основного боргу. Оскільки чинне законодавство не пов'язує припинення зобов'язання з постановленням судового рішення чи відкриття виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов'язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків.
З урахуванням вищевикладеного, позивач має право на стягнення з відповідача суми інфляційних втрат та трьох процентів річних від простроченої суми боргу за весь час прострочення.
Поряд з цим, суд зазначає, що згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Зазначене положення кореспондується частиною 3 статтею 12 ЦПК України.
Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно з ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування . Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.
Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.
У відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Отже, надаючи оцінку наявним в матеріалах справи доказам, суд зазначає, що як вбачається, позивачем визначено період невиконання ОСОБА_2 свого зобов`язання з погашення суми боргу в сумі 9890,87 грн., терміном з 13.05.2020 року по 05.10.2023 року.
Тобто, закінчення строку невиконання відповідачем грошового зобов`язання 05.10.2023 року, позивачем визначено виходячи з календарної дати, що передувала винесенню постанови про закінчення виконавчого провадження ВП №64863778 від 06.10.2023 року, якою встановлено повне погашення ОСОБА_2 заборгованості у тому числі в сумі 9890,87 грн.
Однак, позивачем в порушення вимог ч.1 ст. 81 ЦПК України не надано до суду жодного доказу на підтвердження порядку і строків виконання ОСОБА_2 свого обв`язку з погашення заборгованості в сумі 9890,87 грн. в рамках виконавчого провадження ВП №64863778, а саме не підтверджено, що погашення суми усієї заборгованості ОСОБА_2 відбулось саме 06.10.2023 року, за наслідком чого є недоведеним невиконання відповідачкою грошового зобов`язання у заявлений період у зазначеній сумі.
Поряд з цим, судом враховується, що позивач будучи стороною виконавчого провадження ВП №64863778 не був позбавлений можливості отримати відповідні докази щодо розмірів, порядку і строків погашення заявленої суми заборгованості - 9890,87 грн. в рамках виконавчого провадження ВП №64863778.
За наслідком викладеного вбачається, що позивачем в порушення приписів процесуального законодавства не доведено належними доказами наявність у відповідача прострочення виконання грошового зобов`язання у заявлений період на заявлену суму 9890,87 грн. та її незмінність в строк по 05.10.2023 року.
Судом враховується, що звернення до суду з відповідним позовом, є безумовним правом позивача, однак у відповідності до положень ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Таким чином, приймаючи, що у відповідності до положень ст. 12 ЦПК України, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій, та у відповідності до ч.3 ст. 13 ЦПК України, учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, суд доходить до висновку, що заявлені позивачем ОСОБА_1 є недоведеними, а тому відсутні підстави для задоволення позову.
Ухвалюючи рішення суду в цій справі, судом приймається, що відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростовних презумпції щодо фактів.
При вирішенні даного цивільно-правового спору суд також враховує, що одним з проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори.
Справедливість - одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Суд вважає за необхідне зазначити, що ця позиція ґрунтується, в тому числі, на рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 року № 15-рп/2004 у справі № 1-33/2004.
Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
На підставі вищевикладеного, беручи до уваги належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд вважає, що позов ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Враховуючи відмову у задоволенні позовних вимог, судові витрати понесені позивачем у відповідності до положень ст. 141 ЦПК України, до відшкодування відповідачем не підлягають та покладаються на позивача.
На підставі вищевикладена керуючись ст.ст. 2, 4, 5, 6, 81, 141, 263-265, 280-282, 352, 354, ЦПК України, суд,
У задоволенні позову ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_3 ) до ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_4 ) про стягнення суми інфляційних втрат та трьох відсотків річних від простроченої суми боргу відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Рішення може бути оскаржено позивачем шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено 12.12.2023 року.

Головуючий Калініченко Л. В.