Головуючий у І інстанції Луценко О.М.
Провадження №22-ц/824/8700/2023 Доповідач у ІІ інстанції Матвієнко Ю.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 червня 2023 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Матвієнко Ю.О.,

суддів: Гуля В.В., Мельника Я.С.,

при секретарі: Ковтун М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 07 березня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2021 року ОСОБА_2 звернулася до суду з вищевказаним позовом та просила про його задоволення, посилаючись на те, що вона, ОСОБА_2 , є наймачем трикімнатної квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується рішенням виконавчого комітету Мінської районної Ради народних депутатів №142 від 24.04.1978 року. Зазначена трикімнатна квартира була надана в користування сім`ї у складі п`яти осіб, у склад якої входили, зокрема, позивач по справі та її рідний брат, ОСОБА_4 , який є третьою особою у справі, на підставі Ордера №4 на жиле приміщення Київського склотарного заводу від 28.01.1952 року, виданого на підставі Наказу Міністерства харчової промисловості УРСР. Трикімнатна житлова квартира розташована на 3-му поверсі п`ятиповерхового будинку, має загальну площу 71,20 кв.м та складається з трьох житлових кімнат.

На даний час на спірній житловій площі у трикімнатній квартирі зареєстровано 4 особи: позивач по справі ОСОБА_2 , її рідний брат ОСОБА_4 , її син ОСОБА_5 , які є третіми особами у справі, а також відповідачка по справі ОСОБА_1 , яка є рідною онукою позивача, що підтверджується відповідним Витягом з Реєстру територіальної громади м. Києва про осіб, зареєстрованих на спірній житловій площі.

Син позивача ОСОБА_5 25.09.1993 року уклав шлюб та переїхав проживати разом зі своєю дружиною за іншим місцем проживання, у належну дружині сина однокімнатну квартиру, залишаючись зареєстрованим на спірній житловій площі. Пізніше, ОСОБА_5 разом зі своєю дружиною купили двокімнатну квартиру та переїхали проживати до неї.

Під час шлюбу, в сім`ї ОСОБА_5 народилася донька ОСОБА_1 , яка є відповідачкою у справі, і яка була зареєстрована у квартирі АДРЕСА_1 без згоди на це позивача ОСОБА_2 .

Спільне сімейне життя у батьків відповідачки не склалося, внаслідок чого шлюб між ними було розірвано. Після цього, син позивача ОСОБА_5 переїхав проживати на спірну житлову площу, де зареєстроване його постійне місце проживання, а його донька ОСОБА_1 залишилася проживати разом зі своєю матір`ю у належній подружжю ОСОБА_2 двокімнатній квартирі.

Позивач у своєму позові посилається на те, що відповідач ОСОБА_1 ніколи в своєму житті не тільки не проживала на спірній житловій площі за місцем своєї реєстрації, але й жодного дня не перебувала у квартирі за місцем реєстрації; у квартирі відсутні речі ОСОБА_1 , вона жодного разу не сплачувала кошти за утримання даного житла, при цьому перешкод у користуванні житлом позивач їй ніколи не чинила.

Враховуючи викладене, на підставі положень ст. 71 ЖК Української РСР позивач просила визнати відповідача такою, що втратила право користування житлом у квартирі АДРЕСА_1 , оскільки згідно вимог даної правової норми жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутніми членами сім`ї наймача протягом шести місяців, а відповідач відсутня за місцем реєстрації понад встановлений законом вищевказаний строк без поважних причин.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 07 березня 2023 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Визнано ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .

Не погоджуючись з рішенням суду, відповідач подала на нього апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, просила рішення суду скасувати та ухвалити по справі нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Обгрунтовуючи скаргу, відповідач посилається на те, що її проживання у квартирі за місцем реєстрації було унеможливлене об`єктивними обставинами, які не залежали від її волі, а саме: на спірній житловій площі зареєстрований та постійно проживає батько відповідача ОСОБА_5 , який регулярно зловживає спиртними напоями та страждає на алкоголізм і систематично вчиняє акти агресії щодо членів своєї родини, зокрема, своєї матері, позивача по справі. Дані обставини підтверджуються, в тому числі, доданими до відзиву на позовну заяву копіями постанов у справах про адміністративні правопорушення, що були вчинені ОСОБА_5 відносно своєї матері, а також роздруківками з веб-сайту судової влади з відомостями про учасників цих справ.

За вищенаведених обставин, перебування відповідача разом з третьою особою ОСОБА_5 на спірній житловій площі не може гарантувати безпеку її життю та здоров`ю, оскільки ОСОБА_5 є особою, що регулярно зловживає спиртними напоями, яка, знаходячись в стані алкогольного сп`яніння, вчиняє насильство в сім`ї. Відповідач вважає, що наведена обставина є поважною причиною її непроживання у спірній квартирі.

Також відповідач у скарзі посилалась на те, що не має власного житла, тимчасово проживає у гуртожитку за місцем реєстрації чоловіка, залишила місце проживання у спірній квартирі у зв`язку з проживанням на спірній житловій площі особи, що регулярно зловживає спиртними напоями та страждає на алкоголізм і систематично вчиняє акти агресії щодо членів своєї сім`ї; відповідач наміру втратити право на користування житлом у спірній квартирі не має, що свідчить про те, що вона не проживає у спірній квартирі з поважних причин.

Таким чином, в порушення наведених приписів матеріального права, судом ухвалено рішення про визнання відповідачки такою, що втратила право користування жилим приміщенням, без врахування наявності поважних причин, зазначених відповідачем при вирішенні справи та підтверджених відповідними доказами. Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд надав оцінку доказам, наданим позивачем на підтвердження її вимог, при цьому не навів у рішенні жодної мотивації відхилення доказів, наданих відповідачем.

За вищенаведених обставин, на думку апелянта, рішення суду не відповідає вимогам ч. 3 ст. 89 ЦПК України та підлягає скасуванню.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_2 просила апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення суду - без змін, як таке, що ухвалене з додержанням вимог закону.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Павлов П.І. апеляційну скаргу підтримав та просив про її задоволення з викладених у ній підстав.

Позивач ОСОБА_2 та її представник - адвокат Ковтун О.М. в апеляційному суді проти задоволення апеляційної скарги відповідача заперечили та просили рішення суду залишити без змін з підстав, викладених у відзиві на скаргу.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про залишення скарги без задоволення, а рішення суду - без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до ордеру № 4 на жиле приміщення Київського склотарного заводу від 28.01.1952 року, виданого на підставі Наказу Міністерства харчової промисловості УРСР, ОСОБА_7 була надана в користування на сім`ю у складі п`яти осіб квартира АДРЕСА_1 (а.с.13). До складу сім`ї входили, зокрема, позивач ОСОБА_2 та її рідний брат ОСОБА_4 . Дана квартира перебуває в комунальній власності (а.с.13).

На даний час на спірній житловій площі у трикімнатній квартирі АДРЕСА_1 зареєстровано 4 особи: позивач ОСОБА_2 , ОСОБА_4 - рідний брат позивача, ОСОБА_5 - син позивача, а також відповідачка ОСОБА_1 , яка є онукою позивача, що підтверджується Витягом з Реєстру територіальної громади м. Києва про осіб, зареєстрованих на спірній житловій площі (а.с.14).

Встановлено, що відповідач протягом більше шести місяців не проживає за адресою зареєстрованого місця проживання, приміщенням у квартирі не користується, не веде з позивачем спільного господарства, не бере участі в сплаті рахунків за комунальні послуги, перешкод у користуванні квартирою відповідачу ніхто не створює, що підтверджується листом ОД-506 КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Оболонського району м. Києва» від 27.09.2021 року за №343, відповідно до якого у період з 01.07.2018 по 27.09.2021 року ОСОБА_1 з заявами про тимчасову відсутність, збереження за нею місця проживання або неможливості свого проживання у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 до ОД-506 не зверталася (а.с.72); листом Оболонського управління поліції Головного управління Національної поліції в м. Києві від 24.09.2021 року, відповідно до якого проведеною перевіркою встановлено, що відповідно до обліків ІПНП Оболонського УП ГУНП у місті Києві звернення гр. ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з приводу неможливості проживання або перешкоджання у користуванні квартирою АДРЕСА_1 в період часу з липня 2018 року по теперішній час до Оболонського управління поліції не надходили та заяви не реєструвались (а.с.71). Крім того, відповідачка ОСОБА_1 не укладала Декларації про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу; за медичною допомогою до лікарів КНП ЦПМСД № 1 не зверталася; викликів лікаря додому за зареєстрованим місцем свого проживання не здійснювала.

Факт непроживання у квартирі за місцем реєстрації стороною відповідача під час розгляду справи не заперечувався.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з його доведеності та обгрунтованості, і колегія суддів погоджується з такими висновками суду, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло.

Згідно зі статтею 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.

Відповідно до статті 64 ЖК Української РСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Згідно з частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством.

Відповідно до ст. 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Відповідно до ст. 71 ЖК Української РСР, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається приміщення протягом шести місяців.

Аналіз статей 71, 72 ЖК УРСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин.

Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи.

Відповідно до п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 року, у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки.

Засадничими принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок з доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог. Саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції.

Застосовуючи принцип диспозитивності, закріплений у статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Отже, позивач, як особа, яка на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами на звернення до суду за захистом порушеного права, визначає докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову, доводиться їх достатність та переконливість.

Верховний Суд виходить з того, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. При вирішенні спору про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно встановити факт відсутності особи у жилому приміщенні понад шість місяців та поважність причин такої відсутності.

Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначаються судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та правил ЦПК України щодо оцінки доказів.

Суд має всебічно перевірити доводи сторін щодо поважності причин відсутності у жилому приміщенні понад зазначені у статті 71 ЖК Української РСР строки.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем процесуальний обов`язок по доведенню факту відсутності відповідача у спірному житловому приміщенні понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки без поважних причин повністю виконаний шляхом надання належних та допустимих доказів на підтвердження цих обставин. При цьому, колегія суддів зауважує, що сторона відповідача факт її відсутності з березня 2021 року у приміщенні квартири АДРЕСА_1 не заперечувала, зазначаючи, що її непроживання обумовлене поважними причинами - фактом проживання у квартирі третьої особи ОСОБА_5 , який зловживає спиртними напоями і на фоні цього вчиняє акти агресії проти членів сім`ї.

На підтвердження наявності поважних причин відсутності за місцем реєстрації відповідач надала суду копії постанов у справах про адміністративне правопорушення, згідно яких ОСОБА_5 неодноразово притягався до адміністративної відповідальності за вчинення психологічного насильства стосовно своєї матері ОСОБА_2 за ст. 173-2 КУпАП (а.с.125-133), та копію рішення Оболонського районного суду м. Києва від 17 жовтня 2014 року про розірвання шлюбу між ОСОБА_5 та ОСОБА_8 (а.с.123-124).

Разом з тим, вищевказані письмові докази є неналежними у даній справі, оскільки жодним чином не підтверджують поважність причин відсутності відповідача у квартирі за місцем реєстрації понад встановлений ст. 71 ЖК Української РСР строк, виходячи з наступного.

Так, постанови про притягнення ОСОБА_5 до відповідальності за ст. 173-2 КУпАП стосуються фактів вчинення ним психологічного насильства стосовно матері, позивача по справі ОСОБА_2 , і жодним чином не свідчать про вчинення ОСОБА_5 актів агресії відносно дочки, відповідача по справі ОСОБА_1 , що змусило б останню залишити спірне житлове приміщення.

Що ж до рішення Оболонського районного суду м. Києва від 17 жовтня 2014 року про розірвання шлюбу між ОСОБА_5 та ОСОБА_8 , то це рішення, всупереч доводів представника відповідача, не встановлює факту зловживання ОСОБА_5 спиртними напоями та вчинення ним агресії стосовно членів сім`ї, зокрема, дочки ОСОБА_1 , оскільки зазначення про це міститься в описовій частині рішення, де суд цитує надані у судовому засіданні позивачем ОСОБА_8 пояснення з приводу причин розірвання шлюбу між нею та чоловіком ОСОБА_5 .

Таким чином, зважаючи на те, що позивачем під час розгляду справи суду було надано належні, допустимі та достовірні докази, достатні для висновку про обґрунтованість її позовних вимог про визнання відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням, і ці доводи стороною відповідача спростовані не були, законним та обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги відповідача не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення, та фактично зводяться до незгоди відповідача з висновками суду. При цьому,докази та обставини, на які посилається відповідач у апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні були дотримані норми матеріального і процесуального права. Судом першої інстанції правильно визначено характер спірних правовідносин, встановлено обсяг прав та обов`язків сторін, застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, що склались між сторонами, надано повну, всебічну та об`єктивну оцінку наявним у справі доказам, та з урахуванням доведеності позовних вимог їх обґрунтовано задоволено.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, і доводи апеляційної скарги відповідача цього не спростовують, колегія суддів дійшла висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін, а скарги ОСОБА_1 - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 07 березня 2023 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий:

Судді: