ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2023 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд колегією суддів у складі:

судді-доповідача Никифоряка Л.П.,

суддів Гапонова А.В., Новікової Г.В.,

за участі секретаря судового засідання Драгомерецької А.О.,

розглянувши відкрито в залі судових засідань Дніпровського апеляційного суду в місті Дніпро справу, що виникла з цивільних правовідносин за скаргою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Соборний відділ державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), Акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль», Дніпропетровська обласна дирекція Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити дії, в якій подана апеляційна скарга ОСОБА_1 на ухвалу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 17 жовтня 2023 року,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2023 року ОСОБА_1 звернувся в суд зі скаргою про визнання неправомірною бездіяльності Соборного відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) щодо не зняття арешту з майна боржника ОСОБА_1 та зобов`язання зняти арешт з майна ОСОБА_1 , накладеного постановою Жовтневого відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження від 30 липня 2015 року в рамках виконавчого провадження № 48250159.

В обґрунтування скарги заявник посилався на те, що 15 лютого 2023 року використовуючи реєстр прав на нерухоме майно йому стало відомо про наявність обтяження № 11037508 від 04 вересня 2015 року, накладеного Жовтневим ВДВС Дніпропетровського МУЮ (правонаступник Соборний відділ державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження в рамках виконавчого провадження № 48250159. Заявнику не було повідомлено про відкриття виконавчого провадження та про арешт майна. Після цього заявник звернувся до адвоката для отримання правової допомоги, представником були вчинені дії для збору інформації щодо виявлення правових підстав накладення обтяження в реєстрі та єдине, що було виявлене, це наявність рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 14 листопада 2013 року про стягнення заборгованості за кредитним договором на користь Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» у справі № 201/9431/13-ц.

16 лютого 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником всіх прав та обов`язків якого є Акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль», та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 014/124240/3181/73. Позичальник належним чином не міг виконувати свої зобов`язання по поверненню кредиту та 14 листопада 2013 року рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська було стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Дніпропетровської обласної дирекції заборгованість за кредитним договором № 014/124240/3181/73 від 16 лютого 2007 року в розмірі 95 323,78 грн, яка складається із: непогашеної суми кредиту 43 392,64 грн; несплачених відсотків 46 931,14 грн: нарахованої пені за прострочення сплати кредиту та відсотків по кредиту 5 000,00 грн.

Зазначене рішення було пред`явлено до Жовтневого ВДВС Дніпропетровського МУЮ та в межах виконавчого провадження № 48250159 було винесено постанову про арешт майна боржника.

На думку заявника в подальшому виконавче провадження було завершено внаслідок повернення виконавчого листа без виконання стягувачу.

З 05 вересня 2016 року по теперішній час будь-якого повторного пред`явлення виконавчого листа на підставі рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 14 листопада 2013 року у справі № 201/9431/13-ц не відбувалось.

Відповідно до ухвали Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 15 квітня 2021 року у справі № 201/9431/13-ц відмовлено у задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал», заінтересовані особи: ПАТ «Райфайзен Банк Аваль», ОСОБА_1 , про заміну сторони у справі, шляхом заміни стягувача його правонаступником.

Заявник вважав, що з даної ухвали вбачається, що АТ «Райффайзен Банк Аваль» майнових вимог до ОСОБА_1 не має, оскільки майнові права були відступлені, однак стягувачем за рішенням Красногварійського районного суду м. Дніпропетровська залишається АТ «Райффайзен Банк Аваль» та стягувачем за виконавчим провадженням № 48250159.

А тому враховуючи, що АТ «Райффайзен банк Аваль» як стягувач за рішенням суду майнових вимог до боржника не має, у заміні стягувача судом відмовлено, а строк пред`явлення виконавчого документа сплив, обтяження № 11037508 від 04 вересня 2015 року накладене на підставі постанови про арешт від 30 липня 2015 року в рамках виконавчого провадження № 48250159 є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном, окрім того бездіяльність виконавчої служби на ігнорування звернень боржника через адвоката вказує на бездіяльність посадових осіб.

Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 17 жовтня 2023 року у задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, виклав вимогу про скасування ухвали та задоволення скарги.

В обґрунтування апеляційної скарги заявник посилався на те, що збереження в завершеному виконавчому провадженні заборони на відчуження майна боржника, встановленої з метою виконання судового рішення у примусовому порядку, після спливу строку пред`явлення виконавчого листа до виконання позбавлене процесуальної мети.

Відзив на апеляційну скаргу учасниками справи подано не було.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом учасники справи повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень та довідками про доставку електронного листа і смс-повідомлення.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача щодо змісту ухвали, яка оскаржена, доводів апеляційної скарги та меж, в яких повинна здійснюватися перевірка ухвали, встановлюватися обставини і досліджуватися докази, дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 14 листопада 2013 року, яке набрало законної сили 26 листопада 2013, у справі № 201/9431/13-ц позовну заяву ПАТ «Райффанзен Банк Аваль» в особі Дніпропетровської обласної дирекції до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено частково та стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Райффанзен Банк Аваль» в особі Дніпропетровської обласної дирекції заборгованість за кредитним договором № 014/124240/3181/73 від 16 лютого 2007 в розмірі 95 323,78 грн, яка складається із: непогашеної суми кредиту 43 392,64 грн; несплачених відсотків 46 931,14 грн; нарахованої пені за прострочення сплати кредиту та відсотків по кредиту 5 000,00 грн. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат (а.с.16-18).

04 вересня 2014 року Красногвардійським районним судом м. Дніпропетровська видано виконавчий лист у справі № 201/9431/13-ц та 30 липня 2015 року державним виконавцем Жовтневого відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області Ясюкевич О.В. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 48250159 (а.с.69-70).

30 липня 2015 року державним виконавцем Жовтневого відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області Ясюкевич О.В. винесено постанову про арешт коштів боржника та оголошення заборони його відчуження у виконавчому провадженні № 48250159, якою накладено арешт на все нерухоме майно ОСОБА_1 (а.с.11-12,69-70).

07 грудня 2015 року державним виконавцем Жовтневого відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області Ясюкевич О.В. винесено постанову про закінчення виконавчого провадження № 48250159 на підставі пункту 10 частини першої статті 49 Закону України «Про виконавче провадження» (направлено за територіальною належністю до Кіровського ВДВС Дніпропетровського МУЮ) (а.с.68-70).

Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 15 квітня 2021 року у справі № 201/9431/13-ц відмовлено у задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал», заінтересовані особи: ПАТ «Райфайзен Банк Аваль», ОСОБА_1 , про заміну сторони у справі шляхом заміни стягувача його правонаступником (а.с.71-72).

Відмовляючи у задоволенні скарги, суд першої інстанції виходив з того, що права заявника не були порушені, оскільки в діях приватного виконавця відсутні порушення норм Закону України «Про виконавче провадження».

Суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до пункту 9 частини другої статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є обов`язковість судового рішення.

За статтею 14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України.

Згідно з частиною першою статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з пунктом 7 розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону.

Відповідно до статті 11 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-XIV (у редакції, чинній на час винесення постанови про арешт майна) державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

Згідно з статтею 30 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-XIV державний виконавець провадить виконавчі дії з виконання рішення до завершення виконавчого провадження у встановленому цим Законом порядку, а саме: закінчення виконавчого провадження згідно зі статтею 49 цього Закону; повернення виконавчого документа стягувачу згідно зі статтею 47 цього Закону; повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадовій особі), який його видав, - згідно зі статтею 48 цього Закону.

Відповідно до пункту 22 розділу III Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5, у постанові про закінчення виконавчого провадження виконавець зазначає підставу для цього з посиланням на відповідну норму Закону, результати виконання, а також наслідки закінчення виконавчого провадження (зняття арешту тощо).

Згідно з частиною першою статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-XIV у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

З урахуванням викладеного, направлення виконавчого документа за належністю до іншого відділу державної виконавчої служби не означає закінчення (закриття) виконавчого провадження і не тягне за собою наслідків у вигляді зняття арешту.

Відповідно до частини першої статті 57 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-XIV арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Такі правові висновки викладені в ухвалі Верховного Суду від 02 червня 2023 року у справі № 2н-1184/2010.

За таких обставин, суд першої інстанції правильно врахував, що постановою державного виконавця від 07 грудня 2015 року закінчено виконавче провадження на підставі пункту 10 частини першої статті 49 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-XIV (направлено за територіальною належністю до Кіровського ВДВС Дніпропетровського МУЮ), тобто, виконавче провадження не є закінченими, після чого могли б наступити правові наслідки, передбачені частиною другою статті 50 Закону № 606-XIV, у вигляді зняття арешту.

За таких обставин, встановивши обставини справи, які мають значення для її вирішення, суд першої першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні скарги ОСОБА_1 .

Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 17 січня 2018 року у справі № 910/8019/15; від 06 березня 2019 року у справі № 263/1468/17; від 01 серпня 2019 року у справі № 754/15469/16-ц, від 04 березня 2020 року у справі № 127/2-1421/09, від 16 березня 2020 року у справі № 137/1649/17.

Виконання судових рішень є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У розглядуваній справі суд першої інстанції встановив, що заявник тривалий час не виконує рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 14 листопада 2013 року про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Таким чином, встановивши, що постановою державного виконавця Жовтневого відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області від 30 липня 2015 року виконавчий документ направлено за належністю до іншого відділу державної виконавчої служби на підставі пункту 10 частини першої статті 49 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-XIV, тобто фактично виконавче провадження не було закінченим, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що у державного виконавця Жовтневого відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області, правонаступником якого є Соборний відділ державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), були відсутні підстави для зняття накладеного арешту.

Доказів того, що виконавче провадження, як зазначає заявник у скарзі, було закінчено внаслідок повернення виконавчого листа без виконання стягувачу, суду не надано.

Узагальненні доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 зводяться до того, що після прийняття державним виконавцем постанови від 07 грудня 2015 року про закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 10 частини першої статті 49 Закону України «Про виконавче провадження» (направлено за територіальною належністю до Кіровського ВДВС Дніпропетровського МУЮ) минуло більше семи років, тобто, закінчився визначений законом строк пред`явлення виконавчого документа до виконання, які суд апеляційної інстанції відхиляє з огляду на право АТ «Райфайзен Банк Аваль» чи його правонаступника відповідно до частини шостої статті 12 Закону № 1404-VIII статті 433 ЦПК України звернутись до суду із заявою про поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документа.

При цьому право ОСОБА_1 на розпорядження належним їй майном без будь-яких обтяжень у вигляді арешту, може бути поновлено, зокрема, шляхом добровільного виконання рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 14 листопада 2013 року у справі № 201/9431/13-ц.

Вказане узгоджується з висновками Верховного Суду у постановах від 17 січня 2018 року у справі № 910/8019/15-г та від 04 березня 2020 року у справі № 127/2-1421/09.

Фактично доводи, викладені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці, проте, відповідно до вимог статті 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів, що виходить за межі повноважень суду апеляційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, суд апеляційної інстанції проходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись статтями 259,268,374,375,381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 17 жовтня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 12 грудня 2023 року.

Судді: