Справа №755/2704/23
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 травня 2023 року суддя Солом`янського районного суду м. Києва Букіна О.М., розглянувши матеріали позовної заяви Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Уніка» до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди в порядку регресу, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди в порядку регресу.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 08.03.2023 дану справу було передано для розгляду до Солом`янського районного суду м. Києва на підставі ч. 6 ст. 28 ЦПК України.

Дослідивши матеріали позовної заяви суд приходить до висновку, що дана справа не підсудна Солом`янському районному суду м. Києва виходячи із наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 27 ЦПК України позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.

04.04.2023 згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями цивільну справу було передано до провадження головуючому судді Букіній О.М.

04.05.2023 судом було отримано відповідь з відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області, відповідно до якої ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованим у м. Києві не значиться.

04.05.2023 судом було отримано відповідь Департаменту з питань громадянства, паспортизації та реєстрації Державної міграційної служби України, відповідно до якої місце проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не встановлено.

Таким чином дана справа не підсудна Солом`янському районному суду м. Києва за ч. 1 ст. 27 ЦПК України.

Статтею 28 ЦПК України визначено випадки підсудності справ за вибором позивача.

Так, відповідно до ч. 6 ст. 28 ЦПК України позови про відшкодування шкоди, заподіяної майну фізичних або юридичних осіб, можуть пред`являтися також за місцем заподіяння шкоди.

Звернувшись до суду із позовом позивач мотивував позовні вимоги тим, що 22.07.2020 у м. Києві сталася дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу «Део Ланос» д.н.з. НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_1 та транспортного засобу «Фольксваген» д.н.з. НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_2 внаслідок чого було пошкоджено транспортний засіб «Фольксваген» д.н.з. НОМЕР_2 , що був застрахований ПрАТ «СК «Уніка» за Договором добровільного страхування наземного транспорту № 030202/4605/0000133.

Постановою Солом`янського районного суду м. Києва від 07.08.2020 було визнано винним у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди було визнано ОСОБА_1 та на підставі заяви потерпілої особи, Договору добровільного страхування наземного транспорту № 030202/4605/0000133 позивачем було виплачено потерпілій особі страхове відшкодування у розмірі 6 161,93 грн.

Оскільки позивач відшкодував шкоду, завдану ОСОБА_1 , він заявив зворотну вимогу до нього як до винної особи.

Передаючи справу на розгляд до Солом`янського районного суду м. Києва Дніпровський районний суд зазначив, що дорожньо-транспортна пригода, яка призвела до наслідків у вигляді матеріальної шкоди, сталася на вулиці Борщагівська, 189 у м. Києві, що знаходиться у Солом`янському районі м. Києва, отже, справа про відшкодування шкоди завданої позивачу підсудна Солом`янському районному суду м. Києва.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся до суду з позовом про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди в порядку регресу, посилаючись на вимоги статті 1191 ЦК України, якою передбачено, що особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування.

Тобто, між сторонами виник цивільно-правовий спір щодо регресного відшкодування сплачених позивачем коштів, оскільки транспортний засіб потерпілої особи ОСОБА_2 був застрахований у позивача за договором добровільного страхування наземного транспорту № 030202/4605/0000133 та винним у настанні дорожньо-транспортної пригоди є відповідач.

Положення статті 28 ЦПК України встановлюють правила альтернативної підсудності, тобто підсудності справи за вибором позивача. Частиною 6 вказаної статті визначено, що позови про відшкодування шкоди, заподіяної майну фізичних або юридичних осіб, можуть пред`являтися також за місцем заподіяння шкоди.

Однак, як вбачається з матеріалів справи спір не стосується самого місця дорожньо-транспортної пригоди, не є спором про відшкодування шкоди, а виник з приводу виплати позивачем відшкодування потерпілій особі, і позивач, який виконав обов`язок зі сплати таких грошових коштів, пред`явив вимогу до винної особи в порядку регресу про їх стягнення.

Спірні правовідносини виникли з приводу стягнення виплаченого відшкодування, а не заподіяння шкоди, тому правила альтернативної підсудності застосуванню не підлягають.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 752/22030/18, провадження № 61-11326св19.

Передаючи справу на розгляд до Солом`янського районного суду м. Києва за підсудністю, Дніпровський районний суд м. Києва помилково вважав, що у даному випадку застосовуються правила альтернативної підступності передбачені ч. 6 ст. 28 ЦПК України.

Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У справі «Сокуренко і Стригун проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу існування суду, але й на дотримання таким судом норм, які регулюють його діяльність. У рішенні в справі «Занд проти Австрії» («Zand v. Austria», заява № 7360/76) Європейська комісія з прав людини висловила думку, що термін «судом, встановленим законом» у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з (...) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів» («Sokurenko and Strygun v. Ukraine», заяви № 29458/04 та № 29465/04, § 24). Суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 22 грудня 2009 року у справі «Безимянная проти Росії» (заява № 21851/03) наголосив, що правила визначення параметрів юрисдикції, що застосовуються до різних судів у рамках однієї мережі судових систем держав, безумовно, розроблені таким чином, щоб забезпечити належну реалізацію правосуддя. Заінтересовані держави повинні очікувати, що такі правила будуть застосовуватися. Однак ці правила або їх застосування не повинні обмежувати сторони у використанні доступного засобу правового захисту.

Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом (стаття 8 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Відповідно до ч. 3 ст.31 ЦПК України передача справи на розгляд іншого суду за встановленою цим Кодексом підсудністю з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої цієї статті, здійснюється на підставі ухвали суду не пізніше п`яти днів після закінчення строку на її оскарження, а в разі подання скарги - не пізніше п`яти днів після залишення її без задоволення.

Враховуючи загальні правила підсудності, приходжу до висновку, що дана цивільна справа передана до Солом`янського районного суду м. Києва за правилами альтернативної підсудності помилково, з порушенням правил підсудності, провадження по якій порушить визначення розгляду справи належним судом, а також може бути наслідком порушення прав позивача у розумінні ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року, за наслідком чого, з метою попередження таких обставин, що є прерогативою суду, для розгляду справи належним судом, встановленим законом, що в іншому випадку є наслідком скасування судового рішення, суд вважає за необхідне повернути матеріали цивільної справи за підсудністю до Дніпровського районного суду м. Києва.

Одночасно вважаю, що такі дії є виправданими, оскільки усунення допущеної помилки, гарантує права та інтереси сторін на належний розгляд їх спору належним судом, встановленим законом, упродовж розумного строку, оскільки у разі скасування рішення суду за наслідком розгляду справи, з підстав на формальне відношення до визначених правил, може мати як наслідок затягування розгляду справи.

За таких обставинах, суд приходить до висновку про непідсудність справи Солом`янському районному суду м. Києва.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст.27,30-32,354 ЦПК України,

У Х В А Л И В:

Відмовити у прийнятті до провадження цивільної справи № 755/2704/23 за позовною заявою Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Уніка» до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди в порядку регресу та повернути до Дніпровського районного суду м. Києва (місце знаходження: 02105, м. Київ, вул. Сергієнка, 3), за належною територіальною юрисдикцією.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя: О.М.Букіна