Справа №345/4280/23
Провадження № 2/345/1121/2023
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07.12.2023 м.Калуш

Калуський міськрайонний суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого - судді Гапоненка Р.В.,

секретаря Баран В.В.

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Оріана» про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на роботі і стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд

в с т а н о в и в:

що ОСОБА_1 звернувся до суду із вищенаведеним позовом до Акціонерного товариства «Оріана». Позовні вимоги обґрунтовує тим, що з 09.01.2020 його прийнято на роботу у АТ «Оріана» на посаду фахівця із організації майнової безпеки відділу з матеріально-технічного забезпечення та збереження майна. 10.03.2023 позивача переведено технічним керівником начальником відділу з матеріально-технічного забезпечення та збереження майна. 01.06.2023 позивача ознайомлено з наказом №82 від 01.06.2023 «Про попередження про заплановане вивільнення». 01.06.2023 позивача повідомлено про заплановане вивільнення та запропоновано п`ять посад, які будуть вакантними у зв`язку із введенням в дію нового штатного розпису від 07.08.2023. 05.08.2023 позивач звернувся із заявою до представника роботодавця виконуючого обов`язки генерального директора із заявою про переведення з запропонованих посад. Листом від 07.08.2023 №974 позивачу відмовлено у переведенні. Позивач посилається на заборону скорочення працівників без згоди органу приватизації, встановлену Законом України «Про приватизацію державного і комунального майна», а також на відсутність повноважень у виконуючого обов`язки генерального директора на звільнення позивача з роботи і порушення роботодавцем процедури звільнення, відповідно до п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України.

Ухвалою Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 13.09.2023 відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та без виклику сторін.

Відповідач подав відзив на позов, в якому позову не визнав та зазначив, що 28.12.2018 наглядовою радою АТ «Оріана» затверджено структуру акціонерного товариства, відповідно до якої як окремий підрозділ був визначений технічний керівник начальник відділу з матеріально-технічного забезпечення та збереження майна, якому підпорядковувався відділ з матеріально-технічного забезпечення та збереження майна. Наказом генерального директора АТ «Оріана» №24 від 22.02.2023 року з 23.02.2023 року введено в дію черговий штатний розпис товариства у кількості 60 штатних одиниць. 25.05.2023 року наглядовою радою АТ «Оріана», як органом управління товариства, відповідно до п.п.8 п.17.4 Статуту, у зв`язку з господарською необхідністю оптимізації витрат фонду оплати праці АТ «Оріана», затверджено нову організаційну структуру АТ «Орана», відповідно до якої в товаристві вже був відсутній як технічний керівник начальник відділу з матеріально-технічного забезпечення та збереження майна так і відділ з матеріально-технічного забезпечення та збереження майна в цілому. АТ «Оріана» листом №536 від 12.05.2023 звернулося до Фонду державного майна України з запитом щодо надання згоди на проведення скорочення чисельності працівників. 29.05.2023 від Фонду державного майна України отримано відповідну згоду, згідно листа №10-71-13335. 04.08.2023 позивачем на ім`я в.о. гендиректора АТ «Оріана» подано заяву про його переведення на вакантну посаду заступника генерального директора з комерції. У зв`язку з відсутністю у позивача необхідної освіти та стажу роботи, йому листом №974 від 07.08.2023 року було відмовлено у переведенні. Повноваження генерального директора АТ «Орана» визначені п.18.29 Статуту АТ «Орана», затвердженого позачерговими загальними зборами ВАТ «Оріана» від 08.11.2018 року. Підпунктом 9 п.18.29 Статуту визначено, що генеральний директор має право приймати на роботу, звільняти з роботи, приймати інші рішення з питань трудових відносин товариства з працівниками товариства, з урахуванням положень цього статуту. Згідно Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, керівником АТ «Оріана» є ОСОБА_2 . Наказ АТ «Оріана» №118-к від 07.08.2023 року «Про звільнення з роботи ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 » підписано саме в.о. генерального директора АТ «Оріана» Кучерявим Русланом Івановичем. Таким чином, рішення про звільнення позивача прийнято повноважною особою. У задоволенні позову відповідач просить відмовити.

Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до таких висновків.

КЗпП України визначає механізм захисту трудових прав працівників, що включає в себе, зокрема, право на працю, та визначає способи захисту прав працівників.

Так, КЗпП України визначає можливість працівника оскарження наказу про його звільнення.

Частиною третьою статті 64 ГК України визначено, що підприємство самостійно визначає організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис.

Частиною другою статті 65 ГК України передбачено, що власник здійснює свої права щодо управління підприємством безпосередньо або через уповноважені ним органи відповідно до статуту підприємства.

При цьому саме втручання в господарську та іншу діяльність підприємства не допускається, крім випадків, передбачених законодавством України.

Згідно з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 16 січня 2018 року у справі № 519/160/16-ц (провадження № 61-312св17), від 06 лютого 2018 року у справі № 696/985/15-ц (провадження № 61-1214св18), від 12 червня 2019 року у справі № 297/868/18 (провадження № 61-393св19), від 28 квітня 2021 року у справі № 373/2133/17 (провадження № 61-8393св20), суд не може вдаватися до обговорення та оцінки питання про доцільність і правомірність скорочення штату та чисельності працівників. Право визначати чисельність і штат працівників належить винятково власнику або уповноваженому ним органу, суд зобов`язаний тільки з`ясувати наявність підстав для звільнення.

У постановах від 28 березня 2019 року у справі № 755/3495/16-ц (провадження № 61-1350св17) та від 22 січня 2020 року у справі № 451/706/18 (провадження № 61-17296св19) Верховний Суд зазначив, що частиною третьою статті 64 ГК України визначено, що підприємство самостійно визначає організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис. Частиною другою статті 65 ГК України передбачено, що власник здійснює свої права щодо управління підприємством безпосередньо або через уповноважені ним органи відповідно до статуту підприємства. При цьому саме втручання в господарську та іншу діяльність підприємства не допускається, крім випадків, передбачених законодавством України. Отже, не є належним способом захисту оскарження працівником рішення про визначення структури підприємства чи установи, про зміну в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, оскільки прийняття такого рішення є виключною компетенцією власника такого підприємства чи установи або уповноваженого ними органу та є складовою права на управління діяльністю підприємством чи установою. Правом працівника залишається оспорювати власне саме правомірність його звільнення.

Під способами захисту суб`єктивних прав розуміють закріплені законом матеріально правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника (див. пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16).

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

При цьому позивач самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23)).

Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (подібний висновок викладений у пунктах 6.6., 6.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19).

Верховний Суд зазначає, що судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності повторного звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані в пункті 63 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (провадження № 12-204гс19), пункті 50 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20).

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові.

З огляду на викладене, відсутні підстави для задоволення вимог про визнання протиправним та скасування наказу АТ «Оріана» про затвердження штатного розпису від 01.06.2023 № 81, про визнання протиправним та скасування наказу № 82 від 01.06.2023 «Про попередження про заплановане вивільнення» в частині запланованого вивільнення ОСОБА_1 .

Щодо вимог про визнання протиправним та скасування наказу від 07.08.2023 №118-к і про поновлення на роботі, суд зазначає таке.

Відповідно до ч.1 ст.81 Закону України «Про акціонерні товариства» від 27 липня 2022 року №2465-IX (далі за текстом Закон №2465-IX), виконавчий орган акціонерного товариства (далі - виконавчий орган) здійснює управління поточною діяльністю товариства. До компетенції виконавчого органу належить вирішення всіх питань, пов`язаних з керівництвом поточною діяльністю товариства, крім питань, що належать до виключної компетенції загальних зборів та наглядової ради.

Виконавчий орган діє від імені товариства у межах, встановлених статутом акціонерного товариства і законом (ч. ст.81 Закону №2465-IX).

Згідно із ч.3 ст.81 Закону №2465-IX, виконавчий орган може бути колегіальним (правління, дирекція) або одноосібним (директор, генеральний директор).

Згідно Статуту Акціонерного товариства «Оріана», який затверджено 08.11.2018:

п.18.1. керівництво поточною діяльністю товариства здійснює колегіальний виконавчий орган товариства Дирекція;

п.18.2. очолює та керує діяльністю Дирекції Генеральний директор, який обирається та повноваження якого припиняються Наглядовою радою;

п.18.14. особа, що виконує повноваження Генерального директора та/або директора, має такий же обсяг прав і обов`язків, та несе таку ж відповідальність що і Генеральний директор та/або директор.

Компетенція Дирекції визначена у пункті 18.19 Статуту АТ «Оріана», підпунктом 10 якого передбачено, що Дирекція приймає рішення про прийняття на роботу в Товариство та звільнення з роботи працівників Товариства, а також вирішує інші питання трудових відносин із працівниками Товариства.

Поряд із цим, пунктом 18.28 Статуту АТ «Оріана» встановлено серед іншого, що генеральний директор має право одноосібно вчиняти дії передбачені пунктом 18.19, крім передбачених підпунктами 7, 8, 11, 15, 17.

Тобто, генеральному директору делеговано право одноосібно реалізовувати повноваження Дирекції, визначені у підпункті 10 пункту 18.19, і обмеження повноважень генерального директора на цей підпункт не поширюються.

При цьому суд зазначає, що згідно підпункту 9 пункту 18.29 Статуту АТ «Оріана», генеральний директор має право приймати на роботу, звільняти з роботи, приймати інші рішення з питань трудових відносин Товариства з працівниками Товариства, з урахуванням положень цього Статуту.

Із наявного в матеріалах справи витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, станом 28.04.2023 в розділі «Назви органів управління юридичної особи» відповідача зазначені: загальні збори і керівник ОСОБА_2 .

В Єдиному державному реєстрі містяться відомості про органи управління юридичної особи (ч.2 ст.9 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань»), але у вищевказаному витязі відсутня інформація про дирекцію АТ «Оріана».

Таким чином, твердження позивача про відсутність компетенції на прийняття рішення у органу, який прийняв рішення про його звільнення, є помилковим.

Щодо доводу позивача про заборону скорочення працівників.

Згідно із ч.4 ст.12 Закону України «Про приватизацію державного і комунального майна» від 18.01.2018 №2269-VIII, з дня прийняття рішення про приватизацію єдиного майнового комплексу державного або комунального підприємства або пакета акцій (частки) господарського товариства і до переходу права власності до покупця або припинення приватизації об`єкта приватизації відповідно до частини шостої цієї статті без згоди органів приватизації такі підприємства (товариства), їх уповноважені органи управління не мають права щодо скорочення чисельності працівників підприємства, що приватизується.

Листом від 12.05.2023 №536 АТ «Оріана» зверталось до Фонду державного майна України щодо надання згоди на скорочення чисельності працівників.

Фонд державного майна України листом від 29.05.2023 №10-71-13335 надав Акціонерному товариству «Оріана» згоду на скорочення чисельності працівників.

Тим самим спростовується твердження позивача про відсутність згоди органу приватизації на проведення скорочення працівників.

Щодо порушення процедури скорочення.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України передбачена можливість розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу у випадку скорочення чисельності або штату працівників.

Звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу (ч.2 ст.40 КЗпП України).

Порушення процедури, за доводами позивача, також полягає в тому, що йому було відмовлено в переведенні на іншу роботу.

У повідомленні про заплановане вивільнення від 01.06.2023, яке цього ж дня отримав позивач, йому доведено до відома інформацію про вакантні посади з 08.08.2023 і запропоновано ознайомитися із посадовими інструкціями для вирішення питання щодо можливого переведення.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Одну з таких посад обрав позивач, а саме заступника генерального директора з комерції, про що заявою від 05.08.2023 повідомив відповідача.

Але, з огляду на відсутність у позивача освіти і стажу роботи у відповідній сфері, його заява не була задоволена, що підтверджується листом від 07.08.2023 №974.

Пунктом 2 розділу І «Загальні положення» посадової інструкції заступника генерального директора з комерції передбачено, що на посаду заступника генерального директора з комерції товариства призначається особа, яка має вищу економічну освіту та стаж роботи не менше трьох років на відповідній посаді.

Згідно розділу 3 «Основні положення» Класифікатора професій ДК 003:2010, який затверджено та надано чинності наказом Держспоживстандарту України від 28.07.2010 № 327:

професія - здатність виконувати подібні роботи, які вимагають від особи певної кваліфікації;

кваліфікація - здатність виконувати завдання та обов`язки відповідної роботи;

у дипломі спеціаліста (молодшого спеціаліста) чи іншому документі про професійну підготовку кваліфікація визначається через назву професії (інженер-механік, економіст, токар, секретар-стенографіст тощо);

кваліфікація визначається рівнем освіти та спеціалізацією.

Як вбачається з особової карти ОСОБА_1 , він має диплом Львівського сільськогосподарського інституту за спеціальністю «Механізація сільського господарства», кваліфікація «інженер-механік».

Позивач, в свою чергу, не надав доказів відповідності посаді заступника генерального директора з комерції.

Щодо можливого переведення на інші посади, то доказів звернення до відповідача із заявами з цього приводу позивач не надав.

У позовній заяві позивач не заперечує того, що згідний був на переведення лише на одну із запропонованих відповідачем посад (див. перший абзац четвертої сторінки).

Крім того, як вбачається з Акта від 21.09.2023 №ПЗ/ІФ008, складеного головним державним інспектором Південно-Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці Тимошук Н.С. за результатами проведення позапланового заходу державного нагляду (контролю) щодо додержання вимог законодавства у сфері праці, порушень вимог законодавства про працю в частині звільнення ОСОБА_1 не встановлено.

Відтак, доводи про порушення процедури скорочення позивача не знайшли свого підтвердження.

Згідно статті 4 Конвенції МОП № 158 про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця 1982 року, яку ратифіковано постановою Верховної Ради України від 4 лютого 1994 року № 3933-ХІІ, трудові відносини з працівниками не припиняються, якщо тільки немає законних підстав для такого припинення, пов`язаного із здібностями чи поведінкою працівника або викликаного виробничою потребою підприємства, установи чи служби.

Пунктом а) статті 2 Конвенції МОП № 158 про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця 1982 року передбачено, що тягар доведення наявності законної підстави для звільнення, як це визначено в статті 4 цієї Конвенції, лежить на роботодавці.

У цій справі відповідач довів законність звільнення позивача.

Враховуючи відмову у задоволенні вимоги про поновлення на роботі, не підлягає до задоволення вимога про стягнення середнього місячного заробітку за час вимушеного прогулу, так як є похідною вимогою.

В частині решти доводів позивача суд враховує, що, оцінюючи наведені сторонами доводи, суд виходить з того, що всі конкретні, доречні та важливі доводи, наведені сторонами, були перевірені та проаналізовані, і їм надано належну правову оцінку.

Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Інші зазначені позивачем обставини, окрім вищеописаних, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді.

Оскільки у задоволенні позову відмовлено, то розподіл судових витрат, у відповідності до статті 141 ЦПК України, не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 258, 259, 264, 265, 274 ЦПК України, ст.ст. 40, 492, 232 КЗпП України, суд

у х в а л и в:

відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Оріана» про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на роботі і стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Івано-Франківського апеляційного суду і протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повне судове рішення складено 11.12.2023.

Головуючий: