Справа № 338/43/23
Провадження № 22-ц/4808/685/23
Головуючий у 1 інстанції Куценко О. О.
Суддя-доповідач Василишин Л. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 червня 2023 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Василишин Л.В.

суддів: Фединяка В.Д., Максюти І.О.

секретаря Працун В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Богородчанського районного суду від 16 лютого 2023 року, ухвалене у складі судді Куценка О.О. в селищі Богородчани, у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу,

в с т а н о в и в:

У січні 2023 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу.

Позов мотивував тим, що 29 січня 2011 року він зареєстрував шлюб із відповідачкою. Від шлюбу у них народилося троє дітей: дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дочка ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та дочка ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Спільне життя у них з відповідачкою не склалося, шлюбні відносини не підтримуються більше року, кожен з них живе окремим життям та своїми інтересами. Фактично сім`я припинила своє існування, а шлюб носить формальний характер.

Посилаючись на те, що примирення між ним та відповідачкою неможливе, а подальше перебування у шлюбі суперечитиме його інтересам, позивач просив шлюб між ним та відповідачкою розірвати та стягнути з відповідачки на його користь понесені судові витрати.

Заочним рішенням Богородчанського районного суду від 16 лютого 2023 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований 29 січня 2011 року у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану у місті Івано-Франківську Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, актовий запис № 109, свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1 073,60 грн судового збору та 2 000 грн понесених витрат на правову допомогу.

Ухвалою Богородчанського районного суду від 27 березня 2023 року заяву ОСОБА_1 про перегляд вищевказаного заочного рішення залишено без задоволення.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилається на неповне з`ясування судом обставин справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що суд неправильно застосував ст. 112 СК України та порушив ст. 12, 13, 77, ч. 2 ст. 78, ч. 6 ст. 81, ст. 89, 137, п. 1 ч. 5 ст. 265 ЦПК України.

Вважає, що суд формально поставився до розгляду питання про розірвання шлюбу у їхньому випадку, не з`ясував фактичні взаємини між нею та чоловіком, не в повній мірі врахував наявність малолітніх дітей та не вжив достатніх заходів для примирення подружжя.

Крім того, суд необґрунтовано стягнув з неї на користь позивача судові витрати, понесені ним на правову допомогу в розмірі 2 000 грн, не врахувавши, що такий розмір витрат на правову допомогу є непропорційним складності справи, завищеним та непідтвердженим належними доказами.

З наведених мотивів просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

ОСОБА_2 надіслав суду відзив на апеляційну скаргу, однак в порушення частини 4 статті 360 ЦПК України до даного відзиву не додав докази надсилання (надання) копій відзиву іншим учасникам справи (в даному випадку ОСОБА_1 ).

Цивільним процесуальним кодексом України не передбачено надання судом строку на усунення недоліків відзиву, а тому, оскільки відзив не відповідає вимогам частини 4 статті 360 ЦПК України, він не береться судом до уваги.

У засідання апеляційного суду сторони не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

ОСОБА_1 подала клопотання про розгляд апеляційної скарги без її участі, скаргу підтримала та просила її задоволити.

ОСОБА_2 причину неявки суду не повідомив.

З урахуванням положень частини другої статті 372 ЦПК України колегія суддів ухвалила про розгляд справи за їх відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що сторони 29 січня 2011 року зареєстрували шлюб у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану у місті Івано-Франківську Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, про що зроблено відповідний актовий запис № 109 (а.с. 3).

У шлюбі в сторін народилося троє дітей: дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дочка ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та дочка ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 6-8).

Також встановлено, що сторони не підтримують сімейних стосунків.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що сторони разом не проживають, спільного господарства не ведуть, поновлювати шлюбно-сімейні відносини наміру не мають. Обов`язки чоловіка та дружини із спільного піклування про побудову сімейних відносин на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги припинені. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. За таких умов подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам позивача та моральним засадам суспільства, що має істотне значення, тому шлюб слід розірвати.

Також суд дійшов висновку про стягнення з відповідачки на користь позивача 1 073,60 грн сплаченого ним судового збору та 2 000 грн понесених витрат на правову допомогу.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Статтею 51 Конституції України встановлено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.

Згідно з частиною першою статті 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Частинами третьою та четвертою статті 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом.

Згідно з частиною другою статті 104, частиною третьою статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у тому числі за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 СК України.

За змістом частини третьої статті 109 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі чоловіка та дружини і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей.

Відповідно до частини першої статті 110, статті 112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_2 зазначав, що їхнє з відповідачкою спільне життя не склалося, більше року вони не підтримують шлюбних стосунків, кожен з них живе окремим життям та своїми інтересами, фактично їхня сім`я припинила своє існування, а шлюб носить формальний характер. Вважав примирення з відповідачкою та збереження шлюбу неможливими, а подальше перебування у шлюбі таким, що суперечитиме його інтересам.

Врахувавши наведене та встановивши, що позивач не має наміру продовжувати подальші шлюбні відносини з відповідачкою, збереження шлюбу суперечить його інтересам, суд першої інстанції, дійшов правильного висновку про наявність підстав для розірвання шлюбу, що відповідає вимогам статей 24, 56 СК України.

Доводи апелянта про те, що суд першої інстанції неправильно застосував статтю 112 СК України, формально поставився до розгляду питання про розірвання шлюбу, не з`ясував фактичні взаємини між нею та чоловіком, не в повній мірі врахував наявність малолітніх дітей та не вжив достатніх заходів для примирення подружжя, колегія суддів відхиляє, оскільки позивач скористався правом припинити шлюбні відносини, наданим йому статтею 56 СК України, та наполягав на розірванні шлюбу, а примушування особи до збереження шлюбних відносин проти її волі законом не передбачено.

Частинами першою-четвертою статті 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачка була належним чином повідомлена про розгляд справи, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с. 20), однак в судове засідання не з`явилася, про причини неявки суд не повідомила, правом подання відзиву на позовну заяву, передбаченим частиною першою статті 191 ЦПК України, не скористалася. Відтак суд вирішив спір за наявними матеріалами справи, що узгоджується з положеннями частини другої статті 191 ЦПК України.

Посилання ОСОБА_1 в апеляційні скарзі на те, що вона перебувала за кордоном, а тому не з`явилася на розгляд справи з поважних причин, колегія суддів відхиляє як підставу для скасування рішення.

Не заперечуючи особливість і складність обставин, в яких перебувала апелянт в силу воєнних дій на території України, вона, будучи належно повідомленою про час та місце розгляду справи, оскільки це не спростовано, вправі була скористатися правничою допомогою, що передбачено частиною першою статті 15 ЦПК України або в інший спосіб скористатися своїми процесуальними правами задля участі у справі.

Щодо доводів відповідачки про те, що суд не вжив достатніх заходів для примирення подружжя, то колегія суддів зазначає наступне.

Згідно зі статтею 111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.

Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя, оскільки такі питання можуть вирішуватися виключно у процесі розгляду конкретної справи. Важливою особливістю справ про розірвання шлюбу є те, що суд з урахуванням усіх фактичних обставин може зупинити розгляд справи і призначити подружжю строк для примирення, який не може перевищувати шести місяців (частина сьома статті 240 ЦПК України).

Системний аналіз норм СК України вказує на те, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя, збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. З цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.

Отже, надання додаткового строку для примирення є виключно правом суду, а не його обов`язком.

Наведене узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 30 травня 2019 року у справі № 442/6319/16-ц (провадження № 61-30728св18).

Не приймаються до уваги і доводи апелянта про те, що суд необґрунтовано стягнув з неї на користь позивача судові витрати, понесені ним на правову допомогу в розмірі 2 000 грн, не врахувавши, що такий розмір витрат на правову допомогу є непропорційним складності справи та завищеним, оскільки судом в цій частині правильно оцінено обсяг та зміст наданої допомоги. Надання позивачу правової допомоги адвокатом Михайлишиним М.В. в розмірі 2 000 грн підтверджується копією талону № 695064 від 12 січня 2023 року (а.с. 9), що в даному випадку, з огляду на вид позову та зміст проведеної адвокатом роботи, є достатнім для вирішення питання щодо обґрунтованості понесених витрат.

Таким чином, оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Пунктом 4 частини шостої статті 19 ЦПК України визначено, що справи про розірвання шлюбу є малозначними справами.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Керуючись статтями 374, 375, 381 - 384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Богородчанського районного суду від 16 лютого 2023 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, а у випадках, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 09 червня 2023 року.

Суддя-доповідач Л.В. Василишин

Судді: В.Д. Фединяк

І.О. Максюта