МИКОЛАЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 475/1268/21
Провадження № 22-ц/812/498/23
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 червня 2023 року Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах :

головуючого - Темнікової В.І.,

суддів - Крамаренко Т.В., Тищук Н.О.,

із секретарем судового засідання - Горенко Ю.В.,

позивачки ОСОБА_1 , її представника ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Друга Миколаївська Агро-Група» на заочне рішення Доманівського районного суду Миколаївської області від 12 жовтня 2022 року, ухвалене під головуванням судді Єгорової Н.І. в приміщенні того ж суду, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Друга Миколаївська Агро-Група" про скасування державної реєстрації права оренди на земельні ділянки, -

В С Т А Н О В И В :

В листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ТОВ «Друга Миколаївська Агро-Група" про скасування державної реєстрації права оренди на земельні ділянки та відшкодування збитків.

В обґрунтування позову зазначала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її співмешканець - ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть Серія НОМЕР_1 .

Після його смерті залишилось спадкове майно - земельні ділянки з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, які розташовані на території Маринівської сільської ради, Доманівського району, Миколаївської області загальною площею 7,78 га, у тому числі: земельна ділянка площею 2,9912 га з кадастровим номером :03:000:0106 та земельна ділянка площею 4,7903 га з кадастровим номером :03:000:0107.

Земельні ділянки належали ОСОБА_3 на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серія МК №096339, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності та право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 44 від 14 липня 2004 року.

Під час оформлення спадщини, їй стало відомо, що існує Договір оренди землі, укладений 01 січня 2006 року між ОСОБА_3 та Малим колективним підприємством НТЦ "Ротор", в особі генерального директора ОСОБА_5, на земельну ділянку загальною площею 7,78 га, зареєстрований у Доманівському районному відділі Миколаївської регіональної філії ДП «Центр державного земельного кадастру» 01 грудня 2006 року за №80, що підтверджується копією Договору оренди землі та Витягами з Державного земельного кадастру про земельні ділянки, наданими Відділом Держгеокадастру у Доманівському районі від 07.10.2021 року.

Також інформація щодо зареєстрованого права оренди на земельні ділянки підтверджується відомостями з публічного сайту Держгеокадастру. Проте, право оренди зареєстроване з іншим орендарем - Товариством з обмеженою відповідальністю "Друга Миколаївська Агро-Група". За інформацією з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, відбулась реорганізація шляхом перетворення з Малого колективного підприємства НТЦ «Ротор» на Товариство з обмеженою відповідальністю «Друга Миколаївська Агро- Група» з тим самим кодом ЄДРПОУ.

Розглянувши Договір оренди землі, який був зареєстрований у Доманівському районному відділі Миколаївської регіональної філії ДП "Центр державного земельного кадастру" 01 грудня 2006 року, та співставивши його з датою смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , позивачка звернула увагу на те, що на момент реєстрації Договору оренди землі, ОСОБА_3 був мертвий.

Також звернула увагу на те, що Договір підписаний не ОСОБА_3 , а ОСОБА_4 з приміткою "за нотаріальною довіреністю в інтересах Орендодавця", проте ніяких відомостей про довіреність не зазначено. Копії довіреності також не долучено до Договору.

Крім того, акт прийому передачі земельної ділянки, який є невід`ємною частиною Договору, підписаний нібито самим ОСОБА_3 . Проте підпис зроблений від імені ОСОБА_3 не належить йому, тобто виконаний іншою особою, оскільки, їй достеменно відомо який підпис був у ОСОБА_3 .

Таким чином, договір оренди ОСОБА_3 не підписував, не узгоджував істотні умови Договору та на момент реєстрації цього Договору вже був мертвий.

Набрання договором чинності є моментом у часі, коли починають діяти права та обов`язки за договором, тобто коли договір (як підстава виникнення правовідносин та письмова форма, в якій зафіксовані умови договору) породжує правовідносини, на виникнення яких було спрямоване волевиявлення сторін.

Спеціальним законом, яким регулюються відносини, пов`язані з орендою землі, є Закон України "Про оренду землі". За змістом статей 18, 20 цього Закону (у редакції чинній на момент укладення договору оренди землі) договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації. Укладений договір оренди землі підлягає державній реєстрації. Державна реєстрація договорів оренди землі проводиться у порядку, встановленому законом.

Відповідно до ст. 25 Цивільного кодексу України, правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті.

В подальшому право оренди на земельні ділянки було перенесено до Державного реєстру речових прав на земельну ділянку з кадастровим номером :03:000:0106 від 16.09.2020 р.; на земельну ділянку з кадастровим номером :03:000:0107 від 18.09.2018 року, із зазначенням Орендаря іншої юридичної особи - Товариство з обмеженою відповідальністю "Друга Миколаївська Агро-Група".

При вчиненні реєстраційних дій, державний реєстратор керується Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", Порядком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України №1127 від 25.12.2015 року, Порядком ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України № 1141 від 26.10.2011 року з наступними змінами.

Виходячи з аналізу наведеного, державний реєстратор без належної правової підстави, повторно безпідставно зареєстрував вже зареєстровані раніше правочини.

З цих підстав можливо зробити висновок, що повторна реєстрація була зроблена штучно та є протиправною, оскільки на момент реєстрації Договору оренди землі (01 грудня 2006 р.), реєстратор не перевірив цивільну правоздатність фізичної особи - Орендодавця.

Також посилається на те, що підпис, зроблений від імені ОСОБА_3 в графі «Орендодавець» на акті прийому передачі земельної ділянки, йому не належить та є підробленим. Укладення та реєстрація вказаного Договору відбулося без відома орендодавця та поза його волею.

Після смерті ОСОБА_3 позивачка зверталась до відповідача, який обробляв його земельну ділянку, щоб отримати кошти на поховання. Проте, він повідомив, що ОСОБА_3 продав йому землю і він нічого не винен.

Лише у 2021 році їй стало відомо, що лише в цьому році прийняли закон, згідно якого можна продавати земельні ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Тому, ніякої купівлі - продажу земельної ділянки раніше не могло бути і відповідач вводив її в оману.

Договір є нікчемним, оскільки, своєю суттю порушує публічний порядок, визначений ст. 228 ЦК України, та вчинений під впливом помилок, зазначених відповідно до ст. 229 ЦК України, вчинений під впливом тяжкої обставини (ст. 233 ЦК України) та є удаваним (ст. 235 ЦК України) з метою приховання іншого правочинну, який вони насправді вчинили.

Укладення та реєстрація договору відбулися без відома власника земельної ділянки - ОСОБА_3 , з умовами договору він не був знайомий. Та обставина, що в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстроване речове право (право оренди) за відповідачем, порушує права позивача на користування та розпоряджання своїм майном.

Статтею 22 ЦК України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Пунктом "д" ч. 1 ст. 156 ЗК України передбачено, що власникам землі та землекористувачам відшкодовуються збитки, заподіяні внаслідок неодержання доходів за час тимчасового невикористання земельної ділянки.

Вимога про відшкодування збитків (шкоди) може бути пред`явлена виключно у разі, якщо збитки є результатом порушення права і виключно до особи, яка це право порушила.

Указом Президента України "Про додаткові заходи щодо соціального захисту селян - власників земельних ділянок та земельних часток (паїв) від 02.02.2002 № 92/2002 визначено, запровадити плату за оренду земельних ділянок сільськогосподарського призначення, визначеної відповідно до законодавства вартості земельної ділянки, земельної частки (паю), та поступово збільшення цієї плати залежно від результатів господарської діяльності та фінансово-економічного стану орендаря.

Відповідно до ч. 1,2 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків має право на їх відшкодування.

Тому, вважає, що найменше на що міг розраховувати ОСОБА_3 , так це на плату у розмірі трьох відсотків від нормативної грошової оцінки.

Нормативна грошова оцінка земельної ділянки площею 4.7903 га становить 136 198,73 грн. Нормативна грошова оцінка земельної ділянки площею 2,9912 га становить 85 046, 37 грн. Загальна вартість земельних ділянок складає 221 245,10 грн.

Таким чином, розмір збитків складає: 221 245,10 грн. х 3% = 637,35 грн у рік, за 3 роки - 19 912,05 грн.

Посилаючись на викладене, просила скасувати державну реєстрацію права оренди на земельну ділянку з кадастровим номером :03:000:0106, номер запису 38250538 від 16.09.2020 року; скасувати державну реєстрацію права оренди на земельну кадастровим номером :03:000:0107, номер запису 28037821 від 18.09.2018 року; відшкодувати збитки в повному обсязі, в сумі 19912,05 грн; судові витрати в сумі 2 854,80 грн, стягнути з відповідача.

25 серпня 2022 року на адресу суду надійшли уточнення до позовної заяви, в яких позивачка крім викладеного в первісній позовній заяві посилалася на те, що згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. 25.11.2021 року нею оформлено право власності на земельні ділянки з кадастровим номером :03:000:0106, площею 2,9912 га та кадастровим м :03:000:0107, площею 4,7903 га, що підтверджується Витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.

Позовна давність до вимог за негаторним позовом не застосовується, оскільки порушення є таким, що триває у часі.

У постанові від 04.07.2018 р. у справі № 653/1096/16-ц Велика Палата Верховного Суду зауважила, що допоки особа є власником нерухомого майна, за нею зареєстровано право власності на це майно, вона не може бути обмежена в праві звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження цим майном. Тому негаторний позов може бути пред`явлений позивачем доти, доки існує саме правопорушення.

Остаточно просила скасувати державну реєстрацію права оренди на земельну ділянку з кадастровим номером :03:000:0106, номер запису про право 38 від 16.09.2020 року та державну реєстрацію права оренди на земельну ділянку з кадастровим номером :03:000:0107, номер запису про право 21 від 18.09.2018 року, а також стягнути з відповідача судові витрати в сумі 2 854,80 грн.

Заочним рішенням Доманівського районного суду Миколаївської області від 12 жовтня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені.

Скасовано запис про державну реєстрацію права оренди на земельну ділянку, кадастровий номер :03:000:0106, номер запису про право 38250538 від 16.09.2020р., укладеного між ОСОБА_3 та Малим колективним підприємством НТЦ "Ротор", правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю "Друга Миколаївська Агро-Група".

Скасовано запис про державну реєстрацію права оренди на земельну ділянку, кадастровий номер :03:000:0107, номер запису про право 28037821 від 18.09.2018р. укладеного між ОСОБА_3 та Малим колективним підприємством НТЦ "Ротор", правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю "Друга Миколаївська Агро-Група".

Стягнуто з ТОВ "Друга Миколаївська Агро-Група" на користь ОСОБА_1 судові витрати у виді судового збору в розмірі 2854,80 грн.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що 01 січня 2006 року між ОСОБА_3 та малим колективним підприємством НТЦ "Ротор" було укладено договір оренди землі на земельну ділянку площею 7,78 га, розташовану в межах Маринівської сільської ради Доманівського району Миколаївської області строком на 50 років. Земельна ділянка складається із двох ділянок з кадастровими номерами :03:000:0106 та :03:000:0107. Договір підписаний за орендодавця - за нотаріальною довіреністю в інтересах орендодавця ОСОБА_4 , за орендаря - ОСОБА_5 . Договір зареєстрований у Доманівському районному відділі Миколаївської регіональної філії ДП "Центр державного земельного кадастру", про що у Державному реєстрі земель вчинено запис 01 грудня 2006 року за № 080.

Земельні ділянки, в загальному розмірі 7,78 га, що розташовані в межах Маринівської сільської ради, належали ОСОБА_3 на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку, виданого 14 липня 2004р., серії МК № 096339

Згідно копії свідоцтва про смерть, виданого 01.02.2006, серії НОМЕР_2 , ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Відповідно до листа КНП "Миколаївський обласний центр онкології " Миколаївської обласної ради від 19.05.2022р.- ОСОБА_3 перебував на обліку з приводу захворювання з 01.11.2005р. по 27.01.2006р.

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 25.11.2021р. ОСОБА_1 прийняла у спадщину на підставі складеного ОСОБА_3 заповіту, земельну ділянку площею 2,9912 га, кадастровий номер :03:000:0106, розташовану в межах Маринівської сільської ради Вознесенського району, Миколаївської області, а також відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 25.11.2021р. ОСОБА_1 прийняла у спадщину на підставі складеного ОСОБА_3 заповіту, земельну ділянку площею 4,7903 га, кадастровий номер :03:000:0107, розташовану в межах Маринівської сільської ради Вознесенського району, Миколаївської області.

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, право власності на земельну ділянку площею 2.9912 га, кадастровий номер :03:000:0106, зареєстровано 25.11.2021р. на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого 25.11.2021р. за ОСОБА_1

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, право власності на земельну ділянку площею 4,7904 га, кадастровий номер :03:000:0107, зареєстровано 25.11.2021р. на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого 25.11.2021р. за ОСОБА_1 .

Згідно Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, земельна ділянка площею 2.9912 га перебуває в оренді ТОВ «Друга Миколаївська Агро-Група», дата державної реєстрації права 16.09.2020р., номер запису про право 38250538.

Відповідно до Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, земельна ділянка площею 4,7903 га перебуває в оренді ТОВ «Друга Миколаївська Агро-Група», дата державної реєстрації права 18.09.2018р., номер запису про право 28037821.

Витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань підтверджено, що ТОВ «Друга Миколаївська Агро-Група» є правонаступником малого колективного підприємства "Науково-технічний центр "Ротор".

Проаналізувавши положення ч. 1 ст.202, ст.203 ч. 1 ст.215, ст.638 ЦК України, ст.93 ЗК України, ст.ст.12,14,19 Закону України "Про оренду землі", суд дійшов висновку, що у разі якщо сторони не досягли згоди, то такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини.

Суд першої інстанції вважав, що позивачем доведено факт відсутності у ОСОБА_3 волевиявлення на укладення договору оренди землі, від 01.01.2006р., оскільки спірний договір власноручно він не підписував, а номер та дата довіреності, на підставі якої поставлений підпис ОСОБА_4 , не зазначені.

Оскільки орендодавець не вчиняв дії на укладення договору оренди землі, тобто не підписував дану угоду, суд дійшов висновку, що спірний правочин є не укладеним, а тому і не несе за собою ніяких прав та обов`язків.

Враховуючи, що позивачка заперечує факт підписання угоди ОСОБА_3 01.01.2006р., а оригінал довіреності, яка давала б право підпису договору іншій особі, суду не надано, тому за його відсутності суд першої інстанції дійшов висновку про те, що відповідач ТОВ "Друга Миколаївська Агро-Група" не спростувало доводів позивача про відсутність волевиявлення ОСОБА_3 на укладення спірного договору оренди земельної ділянки.

Відповідно до вимог ст.124,125 ЗК України, що діяли станом на 01.12.2006, передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем. Право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації цих прав.

При таких обставин, суд першої інстанції дійшов висновку, що ТОВ "Друга Миколаївська Агро-Група" отримало в оренду спірну земельну ділянку з порушенням норм земельного та цивільного законодавства, у зв`язку з чим це майно перебуває в оренді відповідача поза волею володільця земельної ділянки. За такого порушене право орендодавця, на даний час спадкоємця орендодавця, на земельні ділянки підлягає захисту шляхом скасування запису про державну реєстрацію права оренди цих ділянок.

Також суд виходив з того, що у зв`язку з тим, що на момент здійснення державної реєстрації договору оренди земельної ділянки від 01.01.2006, а саме станом на 01.12.2006 цивільна правоздатність ОСОБА_3 була припинена, у зв`язку з його смертю, державна реєстрація спірного договору здійснена з грубим порушенням цивільного та земельного законодавства.

Ухвалою Доманівського районного суду Миколаївської області від 22 березня 2023 року залишено без задоволення заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Друга Миколаївська Агро-Група" про перегляд заочного рішення від 12 жовтня 2022 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Друга Миколаївська Агро-Група" про скасування державної реєстрації права оренди на земельні ділянки.

Не погодившись із заочним рішенням суду, ТОВ «Друга Миколаївська Агро-Група» звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій зазначає, що суд першої інстанції в ухвалі від 22 березня 2023 року безпідставно та необґрунтовано зазначив, що ТОВ «Друга Миколаївська Агро-Група» не надало доказів, які мають істотне значення, які не були предметом розгляду в судовому засіданні, які могли б вплинути на правильне вирішення спору по справі.

Апелянт зазначає, що договір оренди земельної ділянки (земельна ділянка з кадастровим номером :03:000:0106 та земельна ділянка з кадастровим номером :03:000:0107) загальною площею 7,78 га від 01 січня 2006 року, укладений між ОСОБА_3 та Малим колективним підприємством НТЦ «Ротор» (правонаступником якого є ТОВ «Друга Миколаївська Агро-Група») був підписаний від імені ОСОБА_3 за нотаріальною довіреністю ОСОБА_4 та керівником підприємства ОСОБА_5.

Відповідно до довіреності від 27.12.2004, посвідченої приватним нотаріусом Первомайського міського нотаріального округу Миколаївської області Токарчуком С.А., на підставі усного доручення ОСОБА_3 уповноважив ОСОБА_4 або Мале колективне підприємство науково-технічний центр «Ротор» користуватися та розпоряджатися земельною ділянкою для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 7,78 га, що розташована в межах території Маринівської сільської ради Доманівського району, яка належить ОСОБА_3 на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серія МК № 096339 (реєстраційний № 44, виданого Доманівською райдержадміністрацією 14.07.2004 р. Дана довіреність зареєстрована в реєстрі за №8093 та виготовлена на бланку ВВТ №069660.

Строк дії цієї довіреності не визначений. Дана довіреність зареєстрована в реєстрі за №8093 та виготовлена на бланку ВВТ №069660.

Посилається, що довіреність на укладення договору, у тому числі й договору оренди землі, вважається правомірною, якщо вона особисто підписана особою, яка цю довіреність видає, нотаріально посвідчена, при цьому свідченням волевиявлення вважається саме підпис на дорученні, а у випадку заперечення власного волевиявлення на видачу довіреності особа повинна довести, що цей правочин вчинено у неналежній формі, без додержання вимог щодо форми довіреності.

Відповідно до ст. 52 Закону України «Про нотаріат» (в редакції, яка діяла на час посвідчення довіреності) усі нотаріальні дії, вчинені нотаріусами чи посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів, реєструються в реєстрах нотаріальних дій.

Форми реєстрів для реєстрації нотаріальних дій, нотаріальних свідоцтв, посвідчувальних написів на угодах і засвідчуваних документах встановлюються Міністерством юстиції України.

Апелянт вказує, що жодних доказів для визнання нотаріальної довіреності недійсною до позовної заяви не додано, а посилання на те, що ОСОБА_3 не міг підписати вказану довіреність ґрунтується на припущеннях.

Отже, допустимих доказів того, що ОСОБА_4 не мав повноважень підписувати за ОСОБА_3 договір оренди, суду не надано.

Більш того, відповідно до розписки від 27.12.2004 року ОСОБА_3 отримав у ОСОБА_4 грошові кошти у зв`язку із тим, що передав право власності на належну йому земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, посвідчене державним актом на право приватної власності на землю серія МК № 096339, реєстраційний номер № 44, виданого Доманівською райдержадміністрацією.

Посилаючись на викладене, ТОВ «Друга Миколаївська Агро-Група» просило скасувати заочне рішення суду від 12 жовтня 2022 року та ухвалити нове, про відмову у задоволені позовних вимог в повному обсязі.

В судовому засіданні позивачка та її представник не визнали доводи апеляційної скарги, просили залишити її без задоволення, а рішення суду - без змін.

Інші учасники процесу до судового засідання не з`явилися, хоча про час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні ( ст.263 ЦПК України).

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин ( ст. 264 ЦПК України).

Таким вимогам закону оскаржуване рішення в повній мірі не відповідає.

Так, задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив із того, що позивачем доведено факт відсутності у ОСОБА_3 волевиявлення на укладення договору оренди землі, від 01.01.2006р., оскільки спірний договір власноручно він не підписував, а номер та дата довіреності, на підставі якої поставлений підпис ОСОБА_4 в договорі не зазначені. Оскільки орендодавець не вчиняв дії на укладення договору оренди землі, тобто не підписував дану угоду, то спірний правочин є не укладеним, а тому не несе за собою ніяких прав та обов`язків.

Враховуючи, що позивачка заперечує факт підписання угоди ОСОБА_3 01.01.2006р., а оригінал довіреності, яка давала б право підпису договору іншій особі, суду не надано, тому за його відсутності суд першої інстанції дійшов висновку про те, що відповідач ТОВ «Друга Миколаївська Агро-Група», не спростувало доводів позивачки про відсутність волевиявлення ОСОБА_3 на укладення спірного договору оренди земельної ділянки.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов висновку, що ТОВ «Друга Миколаївська Агро-Група» отримало в оренду спірну земельну ділянку з порушенням норм земельного та цивільного законодавства, у зв`язку з чим це майно перебуває в оренді відповідача поза волею володільця земельної ділянки. За такого порушене право орендодавця, на даний час спадкоємця орендодавця, на земельні ділянки підлягає захисту шляхом скасування запису про державну реєстрацію права оренди цих ділянок.

Також суд виходив з того, що у зв`язку з тим, що на момент здійснення державної реєстрації договору оренди земельної ділянки від 01.01.2006, а саме станом на 01.12.2006 цивільна правоздатність ОСОБА_3 була припинена, у зв`язку з його смертю, державна реєстрація спірного договору здійснена з грубим порушенням цивільного та земельного законодавства.

Проте повністю з таким висновком суду погодитися не можна, виходячи з наступного.

Матеріалами справи встановлено, що договір оренди земельної ділянки загальною площею 7,78 га, яка складається з земельної ділянки з кадастровим номером :03:000:0106 та земельної ділянки з кадастровим номером :03:000:0107 від 01 січня 2006 року, укладений між ОСОБА_3 та Малим колективним підприємством НТЦ «Ротор» (правонаступником якого є ТОВ «Друга Миколаївська Агро-Група»), був підписаний від імені ОСОБА_3 за нотаріальною довіреністю ОСОБА_4 та керівником підприємства ОСОБА_5.

Ухвалою Доманівського районного суду Миколаївської області від 12.09. 2022 року у відповідача було витребувано копію нотаріально посвідченої довіреності, виданої ОСОБА_3 на ім`я ОСОБА_4 про надання права на розпорядження належними йому земельними ділянками з правом підписання договорів.

Вказана ухвала суду була направлена відповідачу для виконання (а. с. 53), проте дані про отримання її відповідачем в матеріалах справи відсутні. Не зважаючи на це, суд 12 жовтня 2022 року ухвалив заочне рішення у справі, в якому посилався на те, що оскільки ухвала від 12 вересня 2022 року відповідачем не виконана, причини її невиконання не повідомлені суду, то відповідач не спростував доводів позивача про відсутність волевиявлення ОСОБА_3 на укладення спірного договору оренди земельної ділянки.

Звертаючись до суду з заявою про перегляд заочного рішення, відповідач на підтвердження наявності поважних причин для невиконання ухвали суду, надав суду копії наказу №1/2022 від 24.02.2022р. про призупинення діяльності підприємства ТОВ «Друга Миколаївська Агро-Група» та про вимушену відпустку керівника з 24 лютого 2022р. до закінчення воєнного стану або інших розпоряджень, а також наказу №2/2022 від 09.22.2022р. про поновлення діяльності підприємства ТОВ «Друга Миколаївська Агро-Група» та дії трудових відносин з ОСОБА_6 з 09 грудня 2022р.

Також відповідачем була надана копія довіреності від 27.12.2004, посвідченої приватним нотаріусом Первомайського міського нотаріального округу Миколаївської області Токарчуком С.А., згідно якої ОСОБА_3 на підставі усного доручення уповноважив ОСОБА_4 або Мале колективне підприємство науково-технічний центр «Ротор» користуватися та розпоряджатися земельною ділянкою для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 7,78 га, що розташована в межах території Маринівської сільської ради Доманівського району, яка належить ОСОБА_3 на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серія МК № 096339 (реєстраційний № 44, виданого Доманівською райдержадміністрацією 14.07.2004 р. Дана довіреність зареєстрована в реєстрі за №8093 та виготовлена на бланку ВВТ №069660.

Проте ухвалою суду від 22.03.20232р. заява відповідача про перегляд заочного рішення була залишена без задоволення. При цьому суд посилався на те, що відповідач був повідомлений належним чином про час і місце розгляду справи до введення в Україні воєнного стану, тимчасове припинення діяльності підприємства не зареєстровано в ЄДР юридичних осіб і крім того він не надав доказів, які мають істотне значення, які не були предметом розгляду в судовому засіданні та могли б вплинути на правильність вирішення спору по справі.

Переглядаючи заочне рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, надаючи оцінку зібраним у справі доказам, визначаючи юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно з ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частин першої та другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Таким способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Стаття 792 ЦК України встановлює, що за договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобов`язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату.

Звертаючись до суду з позовом у цій справі, ОСОБА_1 посилалася на те, що договір оренди земельної ділянки від 01 січня 2006 року, вчинений, на її переконання, за відсутності вільного волевиявлення ОСОБА_3 , який не підписував договір оренди землі та не погоджував з відповідачем істотні умови договору, а також на те, що на час реєстрації договору оренди 01.12.2006р. ОСОБА_3 вже помер.

Главою 17 ЦК України унормовано правовідносини представництва при здійсненні правочинів.

Згідно з частинами першою та третьою статті 244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю.

Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Юридична сила довіреності не залежить від отримання згоди на її видачу з боку представника. Повноваження виникає незалежно від згоди останнього, а правильно оформлена довіреність дійсна у будь-якому разі, тому що повноваження, яке виникає у представника, не зачіпає його майнових або особистих немайнових прав. Інша річ, що здійснення цього повноваження залежить від представника, бо він сам вирішує, чи використати довіреність для здійснення діяльності на користь іншої особи (довірителя), чи відмовитися від неї (постанова Верховного Суду від 17 березня 2021 року у справі № 360/1742/18).

За своєю правовою природою довіреністю є односторонній правочин, що укладається у вигляді письмового документа, у якому визначаються повноваження представника. Довіреність свідчить про надання представнику від імені довірителя відповідних повноважень стосовно вчинення правочину, стороною якого є третя особа (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 жовтня 2019 року у справі № 923/876/16).

Відповідно до частини першої статті 245 ЦК України форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин.

Представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє (частина перша статті 237 ЦК України).

Частинами першою та другою статті 238 ЦК України встановлено, що представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин, який відповідно до його змісту може бути вчинений лише особисто тією особою, яку він представляє.

Правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє (стаття 239 ЦК України).

Отже, довіреність свідчить про наявність між особою, яка її видала, та особою, якій її видано, правовідносин, які є представницькими відносинами.

Статтею 249 ЦК України передбачено, що особа, яка видала довіреність, може в будь-який час її скасувати. Припинення повноважень представника відбувається внаслідок одностороннього волевиявлення особи, яку він представляє.

Особа, яка видала довіреність і згодом скасувала її, повинна негайно повідомити про це представника, а також відомих їй третіх осіб, для представництва перед якими була видана довіреність. Права та обов`язки щодо третіх осіб, що виникли внаслідок вчинення правочину представником до того, як він довідався або міг довідатися про скасування довіреності, зберігають чинність для особи, яка видала довіреність, та її правонаступників. Це правило не застосовується, якщо третя особа знала або могла знати, що дія довіреності припинилася.

У справі, яка переглядається, матеріалами справи встановлено, що 27.12.2004 року приватним нотаріусом Первомайського міського нотаріального округу Миколаївської області Токарчуком С.А. посвідчено довіреність за реєстровим № 8093, згідно з якою ОСОБА_3 на підставі усного доручення уповноважив ОСОБА_4 або Мале колективне підприємство науково-технічний центр «Ротор» користуватися та розпоряджатися земельною ділянкою для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 7,78 га, що розташована в межах території Маринівської сільської ради Доманівського району, яка належить ОСОБА_3 на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серія МК № 096339 (реєстраційний № 44, виданого Доманівською райдержадміністрацією 14.07.2004 р., для чого надав їм право, зокрема,: здійснювати нагляд за належною йому землею, мати вільний доступ до ділянки, при настанні сезону - вживати заходів щодо обробки землі, вносити необхідні платежі, які стосуватимуться реалізації її права власності на земельну ділянку; вчиняти всі дозволені законодавством правочини по розпорядженню і користуванню земельною ділянкою (продавати, міняти, здавати в оренду, заставляти, вносити до статутного фонду товариств тощо), визначати у кожному випадку суттєві умови договору, подавати від його імені заяви, розписуватися за нього, отримувати гроші, майно по укладеним договорам, та інше; представляти інтереси в усіх установах та підприємствах незалежно від їх фори власності та підпорядкування, тощо. Строк дії цієї довіреності не визначений (а. с.86-87).

Аналізуючи зміст довіреності від 27 грудня 2004 року, колегія суддів звертає увагу на те, що така видана з дотриманням положень статті 245 ЦК України, не була припинена та/або скасована довірителем на час підписання договору оренди, а отже, з урахуванням викладених у ній положень, наділяла повіреного відповідними правами.

Зокрема, ОСОБА_3 надав повноваження ОСОБА_4 бути його представником при здачі в оренду зазначеної в довіреності земельної ділянки, визначенні суттєвих умов договору, подачі від його імені заяви, з правом розписуватися за нього, отримувати гроші та майно по укладеним договорам.

Згідно з частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з частинами першою-третьою, п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (стаття 215 ЦК України).

Виходячи із презумпції правомірності правочину (стаття 204 ЦК України, частина третя статті 215 ЦК України) обов`язок доказування недійсності правочину покладається на сторону, яка його оспорює.

Позовних вимог про визнання довіреності недійсною позивачкою у справі не заявлено.

Отже, довіреність від 27 грудня 2004 року видана ОСОБА_3 на ім`я ОСОБА_4 добровільно, на момент підписання договору оренди 01 січня 2006 року була дійсною, не скасованою та у встановленому законом порядку недійсною не визнавалась (стаття 204 ЦК України).

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції суд дійшов помилково висновку про відсутність волевиявлення ОСОБА_3 на укладення спірного договору оренди земельної ділянки та не погодження істотних умов договору оренди.

Разом із цим, колегія суддів ураховує й те, що реєстрація укладеного 01 січня 20006 року договору оренди спірної земельної ділянки відбулася у Доманівському районному відділі Миколаївської регіональної філії ДП "Центр державного земельного кадастру" тільки 01 грудня 2006р. за № 080.

Згідно копії свідоцтва про смерть, виданого 01.02.2006р., серії НОМЕР_2 , ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Пунктом 6 частини першої статті 248 ЦК України встановлено, що представництво за довіреністю припиняється у разі смерті особи, яка видала довіреність, оголошення її померлою, визнання її недієздатною або безвісно відсутньою, обмеження її цивільної дієздатності.

Отже, на момент державної реєстрації договору оренди представництво ОСОБА_4 ОСОБА_3 за довіреністю від 27 грудня 2004 року було припинене.

На час підписання договору оренди, 01 січня 2006 року, частина друга статті 124 ЗК України передбачала, що передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем.

У частині другій статті 125 ЗК України вказано, що право на оренду земельної ділянки виникає після укладення договору оренди і його державної реєстрації.

Вимога про те, що право оренди землі оформляється договором, який реєструється відповідно до закону, передбачена у частині другій статті 126 ЗК України.

Спеціальним законом, що регулює спірні правовідносини, є Закон України «Про оренду землі» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин.

У статті 13 вказаного Закону надано визначення договору оренди землі. Договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї зі сторін може бути посвідчений нотаріально (стаття 14 цього Закону). Згідно зі статтею 18 названого Закону договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації. Статтею 20 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що укладений договір оренди землі підлягає державній реєстрації. Державна реєстрація договорів оренди землі проводиться у порядку, встановленому законом.

Момент укладення договору визначено у статтях 638, 640 ЦК України. Вказано, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення.

Отже, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору, дотрималися письмової форми договору та підписали його, він вважається укладеним. Із системного аналізу ЦК України можна зробити висновок, що вказане правило визначення моменту укладення договору стосується лише договорів, які повинні бути укладені у простій письмовій формі.

Права й обов`язки, на досягнення яких було спрямоване волевиявлення учасників при укладенні договору оренди земельної ділянки, набуваються лише після його державної реєстрації, як передбачено статтями 18, 20 Закону України «Про оренду землі», у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин.

Верховний Суд України неодноразово вказував, що поняття «момент укладення договору» та «момент набрання чинності договором оренди земельної ділянки» різняться змістовим наповненням та можуть відрізнятися у часі, про що зазначено і у мотивувальних частинах постанов від 19 лютого 2014 року у справі № 0426/14068/2012 (провадження № 6-162цс13) та від 13 червня 2016 року у справі № 570/3056/15-ц (провадження № 6-643цс16).

Слід також зазначити, що сторони в договорі оренди землі мали право зазначати про момент початку перебігу та припинення дії вказаного договору, оскільки такі права прямо передбачені принципами та закріплені загальними нормами цивільного законодавства.

Як убачається зі змісту п.43 договору оренди від 01 січня 2006р. сторони вказали, що договір набирає чинності після підписання сторонами та його державної реєстрації, що відповідає загальним правилам, передбаченим спеціальним Законом України «Про оренду землі», який прямо встановлював, що договір оренди земельної ділянки набирає чинності після його державної реєстрації.

Отже, для визначення початку перебігу та закінчення строку дії саме цього договору має значення не момент його підписання, а момент вчинення реєстраційних дій, з якими закон пов`язує набрання чинності договору, а саме можливість реалізації сторонами своїх суб`єктивних прав та обов`язків.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 січня 2020р. у справі № 322/1178/17 зазначила, що відповідно до частини третьої статті 640 ЦК України, у редакції, яка була чинною як на час укладення договору оренди земельної ділянки, так і на момент його державної реєстрації, визначено момент, коли договір, який підлягав державній реєстрації, є укладеним, а саме: договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації.

Оскільки моменти укладення договору та набрання ним чинності збігаються (частина друга статті 631 ЦК України), то моментом укладення договору оренди земельної ділянки на час дії зазначеної редакції частини третьої статті 640 ЦК України є саме його державна реєстрація, якщо сторони договору не передбачили у договорі інше, відповідно до частини третьої статті 631 ЦК України.

У постановах від 07 червня 2017 року у справі № 634/769/15-ц (провадження № 6-872цс17), від 18 січня 2017 року у справі № 532/129/16-ц (провадження № 6-2777цс16) та від 13 грудня 2013 року у справі № 1106/2791/2012 (провадження № 6-127цс13) Верховний Суд України також звернув увагу на ситуацію, коли у договорах оренди сторони не вказали календарного терміну початку перебігу строку договору оренди, однак зауважили, що договір набирає чинності з моменту його державної реєстрації. У цих постановах Верховний Суд України зробив висновок, що моментом початку строку дії договору є саме набрання ним чинності.

З урахуванням викладеного, не зважаючи на те, що обов`язок забезпечити державну реєстрацію договору оренди покладено на орендаря, вчинення ним дій щодо державної реєстрації договору оренди землі 01 грудня 2006р. з метою набрання ним чинності та набуття відповідачем права користування спірними земельними ділянками на правах оренди, з урахуванням того, що станом на 01 грудня 2006р. орендодавець ОСОБА_3 вже помер, а представництво ОСОБА_4 ОСОБА_3 за довіреністю від 27 грудня 2004 року було припинене, не можна визнати законними.

За такого договір оренди від 01 січня 2006р., укладений між ОСОБА_3 та Малим колективним підприємством НТЦ «Ротор» (правонаступником якого є ТОВ «Друга Миколаївська Агро-Група»), який був підписаний від імені ОСОБА_3 за нотаріальною довіреністю ОСОБА_4 та керівником підприємства ОСОБА_5. не набрав чинності та є неукладеним.

З урахуванням викладеного державна реєстрація права оренди на спірні земельні ділянки 01 грудня 2006р. за договором оренди від 01 січня 2006р., який не набрав чинності та є неукладеним не відповідає вимогам закону, оскільки права та обов`язки за таким правочином (договором оренди) особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли. Тому реєстрація права за особою на підставі такого договору не відповідає вимогам закону та порушує права іншого учасника договору і підлягає скасуванню.

В подальшому була здійснена повторна реєстрація права оренди спірних земельних ділянок, які входили до складу земельної ділянки, що була предметом укладеного 01 січня 2006 року договору оренди, про що свідчать витяги з Державного земельного кадастру.

Так, згідно Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, земельна ділянка площею 2.9912 га перебуває в оренді ТОВ «Друга Миколаївська Агро-Група», дата державної реєстрації права 16.09.2020р., номер запису про право 38250538

Відповідно до Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, земельна ділянка площею 4,7903 га перебуває в оренді ТОВ «Друга Миколаївська Агро-Група», дата державної реєстрації права 18.09.2018р., номер запису про право 28037821.

З урахуванням конкретних зазначених в тексті постанови обставин, така реєстрація права оренди також є незаконною та підлягає скасуванню. При цьому колегія суддів виходить з того, що під захистом цивільних прав розуміється передбачений законодавством засіб, за допомогою якого може бути досягнуте припинення, запобігання, усунення порушення права, його відновлення і (або) компенсація витрат, викликаних порушенням права. Обраний спосіб захисту має безпосередньо втілювати мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту, тобто мати наслідком повне припинення порушення його прав та охоронюваних законом інтересів.

Належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен забезпечити ефективне використання цієї норми у її практичному застосуванні - гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування. Отже, засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. У рішенні від 31.07.2003 у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає не лише запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16 та від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності з 16.01.2020р., статтю 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» викладено у новій редакції.

Із системного аналізу статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в новій редакції, вбачається, що чинна редакція встановлює такі способи судового захисту порушених прав та інтересів особи:

1) судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав;

2) судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав;

3) судове рішення про скасування державної реєстрації прав.

Таким чином, колегія суддів вважає, що визнання недійсним договору оренди землі, на підставі якого проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав здійсненої на підставі договору, який не набрав чинності, є самостійними способами захисту порушеного права

Отже позивачкою обрано належний спосіб захисту своїх прав шляхом скасування державної реєстрації прав.

Проаналізувавши зазначені обставини у їх сукупності, колегія суддів вважає, що хоча суд дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог, але з інших підстав, рішення суду підлягає зміні в частині правового обґрунтування задоволення позовних вимог, з викладенням його мотивувальної частини в редакції цієї постанови.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, судова колегія,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Друга Миколаївська Агро-Група» задовольнити частково.

Заочне рішення Доманівського районного суду Миколаївської області від 12 жовтня 2022 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції даної постанови.

Постанова набирає законної сили негайно з дня її прийняття, але може бути оскаржена протягом 30 днів з дня складання її повного тексту до Верховного Суду у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді

Повний текст постанови складено 09 червня 2023 року