Постанова

Іменем України

31 травня 2023 року

м. Київ

справа № 461/6248/21

провадження № 61-9494св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Грушицького А. І. (суддя-доповідач),

суддів: Литвиненко І. В., Петрова Є. В., Пророка В. В., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Львівського апеляційного суду

від 01 серпня 2022 року у складі колегії суддів: Приколоти Т. І., Мікуш Ю. Р., Савуляка Р. В.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договорів недійсними.

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про визнання договору позики, договору іпотеки, договорів № 1, № 2 про внесення змін до договору іпотеки недійсними.

В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що 26 березня 2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір безпроцентної позики, відповідно до якого позикодавець передає у власність позичальника грошові кошти у розмірі 3 240 000,00 грн, що станом на дату підписання договору еквівалентно 120 000,00 дол. США за курсом Національного банку України,

а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів у строк та на умовах, визначених договором. На виконання договору позики відповідач грошові кошти не передав, а тому такий договір вважається неукладеним та, відповідно, не породжує жодних прав та обов`язків для його сторін. Сам по собі факт підписання сторонами тексту договору без передачі грошей або речей не породжує у майбутнього позичальника обов`язку повернути обумовлену угодою суму грошей або кількість визначених родовими ознаками речей.

Крім того, 26 березня 2019 року з метою забезпечення виконання умов договору позики між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Василюком В. М. (далі - приватний нотаріус ЛМНО Василюк В. М.). Предметом вказаного договору іпотеки зазначено квартиру

АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_1 на праві приватної власності. Оскільки договір позики є недійсним, тобто відсутнє основне зобов`язання у зв`язку з його неукладеністю, вказане виключає також можливість його забезпечення. До договору іпотеки укладено додаткові договори, відповідно до умов яких продовжено дію договору іпотеки, які, відповідно, також підлягають визнанню недійсними.

Посилаючись на зазначене, з урахуванням уточнених позовних вимог,

ОСОБА_1 просила суд:

- визнати недійсним договір безпроцентної позики від 26 березня 2019 року, укладений між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 ;

- визнати недійсним договір іпотеки, укладений 26 березня 2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом ЛМНО Василюком В. М. та зареєстрований у реєстрі за № 510;

- визнати договір № 1 про внесення змін до договору іпотеки, посвідчений

02 квітня 2020 року приватним нотаріусом ЛМНО Василюком В. М. та зареєстрований у реєстрі за № 705, недійсним;

- визнати договір № 2 про внесення змін до договору іпотеки, посвідчений

08 жовтня 2020 року приватним нотаріусом ЛМНО Василюком В. М. та зареєстрований у реєстрі за № 2086, недійсним.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 15 березня 2022 року у складі судді Зубачик Н. Б. у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позовні вимоги ОСОБА_1 є необґрунтованими та безпідставними, оскільки матеріалами справи підтверджено отримання позичальником всієї суму позики готівкою. Таким чином, обґрунтування позовних вимог про те, що грошові кошти на виконання договору позики не передавалися, у зв`язку з чим такий договір вважається неукладеним та не породжує жодних прав та обов`язків для сторін,

є безпідставними.

Постановою Львівського апеляційного суду від 01 серпня 2022 року рішення Галицького районного суду м. Львова від 15 березня 2022 року скасовано та ухвалено нове судове рішення. Позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано недійсним договір безпроцентної позики від 26 березня 2019 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Визнано недійсним договір іпотеки, укладений між ОСОБА_1 та

ОСОБА_2 26 березня 2019 року, посвідчений приватним нотаріусом ЛМНО Василюком В. М. та зареєстрований у реєстрі за № 510.

Визнано недійсним договір № 1 про внесення змін до договору іпотеки, посвідчений 02 квітня 2020 року приватним нотаріусом ЛМНО Василюком В. М. та зареєстрований у реєстрі за № 705.

Визнано недійсним договір № 2 про внесення змін до договору іпотеки, посвідчений 08 жовтня 2020 року приватним нотаріусом ЛМНО Василюком В. М. та зареєстрований у реєстрі за № 2086.

Стягнено з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 9 502,00 грн сплаченого судового збору.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що у договорі позики сторони досягли всіх суттєвих умов договору, але докази про передачу коштів на виконання договору відсутні. Відповідач не надав суду оригінал додаткової угоди від 26 березня 2020 року № 1 до договору безпроцентної позики, вимогу суду про надання цього доказу не виконав, жодних клопотань щодо надання йому додаткового строку для подачі доказів не подавав.

З урахуванням положень про доказування, визначених у частині четвертій статті 81, частині десятій статті 84 ЦПК України, апеляційний суд вважав встановленою ту обставину, що додаткова угода від 26 березня 2020 року № 1 не укладалася у такій редакції.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у вересні 2022 року до Верховного Суду, ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить постанову суду апеляційної інстанції скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Рух касаційної скарги в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 03 жовтня 2022 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано її матеріали з Галицького районного суду м. Львова.

10 січня 2023 року справу розподілено колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі суддів: Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є. В.

Ухвалою Верховного Суду від 07 листопада 2022 року клопотання ОСОБА_2 про зупинення дії судового рішення задоволено. Зупинено дію постанови Львівського апеляційного суду від 01 серпня 2022 року до закінчення касаційного провадження.

Ухвалою Верховного Суду від 23 травня 2023 року справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження колегією в складі п`яти суддів.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі скаржник посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, зокрема вказує, що суд апеляційної інстанції розглянув справу без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 457/906/17, від 09 червня 2020 року у справі № 419/1965/18, від 02 червня 2021 року у справі № 531/152/19, від 12 квітня 2022 року у справі № 462/2610/20 та інших.

Суд апеляційної інстанції у порушення частини другої статті 1047 ЦК України

не звернув увагу на те, що на підтвердження укладання договору позики

та його умов може бути представлена розписка або інший документ, тобто законодавством не передбачено обов`язкового написання саме розписки.

Апеляційний суд повно та всебічно не дослідив обставини, що мають значення для правильного вирішення спору, не надав оцінки тому, що додаткові угоди до договору іпотеки № 1 від 02 квітня 2020 року та № 2 від 08 жовтня

2020 року посвідчені нотаріально у присутності ОСОБА_1 , яка їх власноручно підписала без зауважень та застережень, усвідомлювала їх зміст та правові наслідки, а також те, що вони укладені на підставі додаткової угоди

№ 1 від 26 березня 2020 року до договору безпроцентної позики, у якій підтверджено факт отримання позивачем грошової суми готівкою.

Доводи інших учасників справи

30 травня 2023 року ОСОБА_1 через представника ОСОБА_3 подала до Верховного Суду пояснення на касаційну скаргу. Ураховуючи зміст поданих пояснень та їх вимоги, цей процесуальний документ за своєю суттю є відзивом на касаційну скаргу, який не може бути взятий до уваги Верховним Судом з огляду на порушення строків подачі вказаного процесуального документа.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суд установив, що 26 березня 2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір безпроцентної позики (а. с. 6, 7).

Згідно із пунктом 1.1 договору позикодавець передає у власність позичальника грошові кошти у розмірі 3 240 000,00 грн, що станом на дату підписання договору еквівалентно 120 000,00 дол. США за курсом Національного банку України, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів у строк та на умовах, визначених договором.

Відповідно до пункту 2.1 договору позика надається в безготівковому порядку шляхом перерахування позикодавцем грошових коштів на поточний рахунок позичальника.

Пунктом 2.2 договору передбачено, що позика надається позичальнику на строк, який обчислюється з дня отримання грошових коштів позичальником, згідно з пунктом 2.1 договору і до 26 березня 2020 року.

У пункті 6.1 договору зазначено, що умови договору мають однакову зобов`язальну силу для сторін і можуть бути змінені тільки з їх взаємної згоди з обов`язковим складанням письмового документа.

У день укладення договору позики, 26 березня 2019 року, з метою забезпечення виконання умов договору позики, між ОСОБА_1 та

ОСОБА_2 укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом ЛМНО Василюком В. М. та зареєстрований у реєстрі за № 510. За цим договором в іпотеку передана квартира

АДРЕСА_1 , яка належить на праві приватної власності іпотекодавцю

ОСОБА_1 (а. с. 8-15).

У пункті 7.1 договору іпотеки визначено, що договір може бути змінений або доповнений за взаємною згодою сторін. Зміни та доповнення до цього договору викладаються в письмовій формі та набувають чинності за умови їх підписання сторонами з моменту їх нотаріального посвідчення (а. с. 14).

Відповідно до додаткової угоди № 1 до договору безпроцентної позики

від 26 березня 2019 року, укладеної між ОСОБА_1 та ОСОБА_2

26 березня 2020 року, сторони погодили викласти пункт 2.2 договору позики

у новій редакції та визначити строк повернення грошових коштів до 31 серпня 2020 року. У вказаній додатковій угоді зазначено, що 31 серпня 2019 року позичальником отримано всю суму позики готівкою (а. с. 83).

02 квітня 2020 року сторони уклали договір № 1 про внесення змін до договору іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом ЛМНО Василюком В. М. та зареєстрований у реєстрі за № 705. Зі змісту цього договору вбачається, що пункт 1.2.1.1 договору іпотеки сторони домовилися викласти в наступній редакції: «Повернути позику в розмірі 3 240 000,00 грн у строк до 31 серпня 2020 року» (а. с. 51).

08 жовтня 2020 року ОСОБА_1 і ОСОБА_2 уклали договір № 2 про внесення змін до договору іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом ЛМНО Василюком В. М. та зареєстрований у реєстрі за № 2086, відповідно до якого сторони погодили викласти пункт 1.2.1.1 договору іпотеки у наступній редакції: «Повернути позику в розмірі 3 240 000,00 грн у строк до 01 березня 2021 року» (а. с. 54).

У матеріалах справи наявні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 від 16 березня 2021 року та 28 вересня 2021 року про усунення порушень умов договору від 26 березня 2019 року щодо виконання зобов`язань за договором позики (а. с. 57-62).

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Оскаржувана постанова апеляційного суду не відповідає вказаним вимогам закону.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Тобто саме на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті).

Згідно зі статтею 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або диспозитивно безоплатним правочином.

За своєю суттю договір позики чи розписка про отримання у позику грошових коштів є документами, якими підтверджується як умови домовленості сторін та зміст зобов`язань, так і засвідчується отримання позичальником від позикодавця погодженої сторонами грошової суми.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

У справі, що переглядається, судами встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 26 березня 2019 року між ОСОБА_1

та ОСОБА_2 укладено договір безпроцентної позики, відповідно до умов якого позикодавець передає у власність позичальника грошові кошти

у розмірі 3 240 000,00 грн, що станом на дату підписання договору еквівалентно 120 000,00 дол. США за курсом Національного банку України.

З метою забезпечення виконання зобов`язання за договором позики між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом ЛМНО Василюком В. М. та зареєстрований у реєстрі за № 510. За цим договором в іпотеку передана квартира

АДРЕСА_1 , яка належить на праві приватної власності іпотекодавцю ОСОБА_1 . У подальшому до вказаного договору іпотеки між сторонами було укладено договір № 1 про внесення змін до договору іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом ЛМНО Василюком В. М. 02 квітня

2020 року та зареєстрований за № 705, а також договір № 2 про внесення змін до договору іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом ЛМНО Василюком В. М. 02 квітня 2020 року та зареєстрований за № 2086, відповідно до яких сторони погодили змінити строк виконання основного зобов`язання за договором позики до 01 березня 2021 року.

Згідно із абзацом 4 частини першої статті 1 Закону України «Про іпотеку» основне зобов`язання - це зобов`язання боржника за договорами позики, кредиту, купівлі-продажу, лізингу, а також зобов`язання, яке виникає з інших підстав, виконання якого забезпечене іпотекою.

Іпотекою може бути забезпечене виконання дійсного зобов`язання або задоволення вимоги, яка може виникнути в майбутньому на підставі договору, що набрав чинності (частина четверта статті 3 Закону України «Про іпотеку»).

Істотною умовою договору іпотеки є зміст та розмір основного зобов`язання, строк і порядок його виконання та/або посилання на правочин, у якому встановлено основне зобов`язання (стаття 18 Закону України «Про іпотеку»).

Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом, як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однією зі сторін має бути досягнуто згоди.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Колегія суддів вважає за доцільне звернути увагу, що одними

із основоположних засад цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України).

Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними.

Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору

або відповідного правовідношення.

При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України).

Оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 ЦК України, Верховний Суд робить висновок про те, що вказана норма права має на меті стимулювати учасників цивільних правовідносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав у всіх їх проявах, є заходом, спрямованим на зміцнення засад цивільно-правового регулювання, оскільки кожен зобов`язаний вчиняти дії без посягання на права і свободи інших людей.

Категорія «добросовісність» є основоположною в розмежуванні належного здійснення цивільних прав і зловживання такими правами. Добросовісність слід розглядати як властивість, що передбачає використання цивільних прав виключно за їх призначенням та є однією з умов виконання завдань цивільного судочинства, оскільки вона є регулятором суспільних відносин.

Доктрина «venire contra factum proprium» (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі вказаної доктрини знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

У контексті справи, що переглядається, очевидним є питання суперечності дій ОСОБА_1 , яка, звертаючись до суду із позовом про визнання недійсними правочинів, як на підставу позову посилалася на те, що жодні грошові кошти на виконання договору позики відповідачем не передавалися, а тому такий договір вважається неукладеним та не породжує жодних прав та обов`язків для сторін. Разом із тим, у день підписання договору позики, 26 березня

2019 року, між сторонами було укладено договір іпотеки з метою забезпечення виконання зобов`язань за договором позики, що свідчить про те, що сторони підтвердили зміст та розмір основного зобов`язання.

ОСОБА_1 із 2019 року по день звернення до суду з цим позовом не заявляла претензій щодо передачі грошових коштів за договором позики, а також щодо формальних дефектів договорів позики та іпотеки, не висловлювала будь-яких заперечень і після отримання першої вимоги про усунення порушень умов договору позики від відповідача.

Крім того, на вимогу суду приватний нотаріус ЛМНО Василюк В. М. надав для долучення до матеріалів цивільної справи належним чином завірену копію укладеної 26 березня 2020 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 додаткової угоди № 1 до договору безпроцентної позики від 26 березня

2019 року, відповідно до змісту якої 31 серпня 2019 року позичальник отримала всю суму позики готівкою (а. с. 83).

Листом від 16 грудня 2021 року № 97/01-16 приватний нотаріус ЛМНО Василюк В. М. підтвердив, що вказана додаткова угода до договору безпроцентної позики була укладена між ОСОБА_1 та ОСОБА_2

у простій письмовій формі у двох оригінальних примірниках. В справі приватного нотаріуса зберігається копія вищевказаного договору, тому надати оригінал немає можливості (а. с. 129).

Відсутність в матеріалах справи оригіналу додаткової угоди № 1 до договору безпроцентної позики від 26 березня 2019 року, укладеної між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 26 березня 2020 року, суд першої інстанції врахував, та оцінив цей факт в сукупності з усіма іншими письмовими доказами по справі, зокрема взяв до уваги укладені в подальшому (02 квітня 2020 року та 08 жовтня 2020 року) договори про внесення змін до договору іпотеки щодо визначення строку повернення позики.

Вказані обставини свідчать про те, що договір безпроцентної позики

від 26 березня 2019 року не може вважатися неукладеним, а тому відсутні правові підстави для задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договорів недійсними.

Подібний правовий висновок Верховний Суд зробив у постанові від 24 травня 2022 року у справі № 159/1519/21, вказавши, що у день підписання договору позики між сторонами було укладено договір іпотеки з метою забезпечення виконання зобов`язань за договором позики, що свідчить про те, що сторони підтвердили зміст та розмір основного зобов`язання. Позивач з 2018 року по день звернення до суду з цим позовом не заявляв претензій щодо передачі грошових коштів за договором позики, а також щодо формальних дефектів договорів позики та іпотеки, не висловлював будь-яких заперечень і після отримання вимоги про усунення порушень умов договору позики від відповідача, а звернувся до суду з позовом у березні 2021 року після того як було звернуто стягнення на предмет іпотеки та подано позов про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

З урахуванням зазначеного, вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, надав належну правову оцінку доводам сторін, за сукупності яких дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову.

Нормами цивільного процесуального закону визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні спору. Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо.

Суд апеляційної інстанції, переоцінивши вищевказані обставини, не навів підстав для такої переоцінки та вмотивованих обґрунтувань на спростування наведених судом першої інстанції висновків, покладених в основу рішення, та доказів, наданих сторонами, і помилково скасував законне та обґрунтоване рішення суду першої інстанції, ухвалене з правильним застосуванням норм матеріального права та без порушень норм процесуального права.

З урахуванням встановлених у справі обставин, постанову апеляційного суду не можна вважати законною і обґрунтованою, а тому вона підлягає скасуванню із залишенням у силі рішення суду першої інстанції.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першої статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Установивши, що апеляційним судом скасовано судове рішення, яке відповідає закону, суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції і залишає в силі рішення суду першої інстанції відповідно до вимог статті 413 ЦПК України.

Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Ухвалою Верховного Суду від 07 листопада 2022 року зупинено дію постанови Львівського апеляційного суду від 01 серпня 2022 року до закінчення касаційного провадження.

З урахуванням висновків Верховного Суду про скасування постанови апеляційного суду із залишенням в силі рішення суду першої інстанції, відсутні підстави для поновлення дії постанови Львівського апеляційного суду

від 01 серпня 2022 року.

Щодо судового збору

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України

у резолютивній частині постанови суду касаційної інстанції зазначається розподіл судових витрат, понесених у зв`язку із переглядом справи у суді касаційної інстанції.

За змістом статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача, у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З урахуванням висновку Верховного Суду про задоволення касаційної скарги, судовий збір за подачу касаційної скарги у розмірі 9 502,00 грн, сплачений ОСОБА_2 , що підтверджується відповідною квитанцією, підлягає стягненню на його користь із ОСОБА_1 .

Керуючись статтями 141, 400, 409, 413, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Постанову Львівського апеляційного суду від 01 серпня 2022 року скасувати, рішення Галицького районного суду м. Львова від 15 березня 2022 року залишити в силі.

Стягнути зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 9 502 (дев`ять тисяч п`ятсот дві) грн 00 коп. судового збору.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий А. І. Грушицький
Судді: І. В. Литвиненко
Є. В. Петров
В. В. Пророк
В. А. Стрільчук