Справа № 206/2506/22
Провадження № 2/206/67/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.06.2023 Самарський районний суд

міста Дніпропетровська

у складі:

головуючий суддя Маштак К.С.

за участю:

секретаря судового засідання Сливчук В.В.,

позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу,

І. Стислий виклад позиції позивача та відповідача.

В обґрунтування позовних вимог, з урахуванням уточненої позовної заяви, позивачем було зазначено наступне. 26.04.2008 позивач зареєструвала шлюб з ОСОБА_2 . Від даного шлюбу позивач та відповідач мають спільну неповнолітню дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає разом з матір?ю. Спору з відповідачем про місце проживання дитини не має. За спільною домовленістю дитина залишиться проживати з матір?ю. Підставою для розірвання шлюбу є ті обставини, що протягом останніх років сімейне життя між подружжям поступово погіршувалось, що призвело до відсутності спільних інтересів з чоловіком, наявності різних поглядів на життя, відсутності взаєморозуміння. Сторони втратили почуття любові та поваги один до одного. Крім того, вже неодноразово чоловік почав здійснювати фізичне насилля - побої та моральне насилля до такого стану, що позивач була вимушена неодноразово викликати поліцію. На даний час ведення спільного господарства та сумісного проживання припинено. Шлюб зберігати позивач не має бажання враховуючи, що це вже загрожує її фізичному та емоційному стану. Також позивач зазначає, що вона є матір`ю дитини-інваліда 1 групи - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 і вона є його опікуном. Позивач просила розірвати шлюб та після розірвання шлюбу дитину залишити проживати з позивачем (а.с. 1-3, 20-23).

Відповідач, не погоджуючись з позовом подав до суду заяву про надання строку для примирення подружжя, в якій зазначив, що відсутні підстави для розірвання шлюбу та він бажає зберегти сім`ю, оскільки вона є сенсом його життя. Просив надати строк для примирення протягом 6 місяців.

Позивач під час розгляду судом заяви відповідача про надання строку для примирення просила задовольнити заяву відповідача та надати строк на примирення у 6 місяців.

В судовому засіданні при розгляді справи по суті позивач позов підтримала та просила задовольнити, при цьому зазначила суду, що наразі сторони проживають разом, вона не працює та її з дітьми утримує відповідач. Вона любить відповідача, однак хоче розірвати шлюб оскільки відповідача зловживає спиртними напоями. Під час надання судом строку на примирення вони дійсно примирилися, однак на передодні засідання знову посварилися.

Відповідач в судовому засіданні категорично заперечував проти розірвання шлюбу, при цьому зазначив, що вони проживають разом з відповідачем більше 20 років, він любить позивача, повністю утримує її з дітьми, вони проживають разом та мають нормальні стосунки. Відповідач вважає що сім`я їх не розпалась та підстави для розірвання шлюбу відсутні, просив відмовити в позові.

ІІ. Заяви, клопотання. Інші процесуальні дії у справі.

26.08.2022 до суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу з додатками (а.с. 1-12).

29.08.2022 судом позовну заяву залишено без руху (а.с. 16).

До канцелярії суду надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви з додатками (а.с. 20-24).

24.10.2022 у справі відкрито провадження та призначено підготовче судове засідання на 14.11.2022 (а.с. 25).

24.11.2022 до канцелярії суду надійшла заява від відповідача про розгляд справи без його участі (а.с. 31).

24.11.2022 до канцелярії суду надійшла заява від відповідача про надання строку для примирення подружжя (а.с. 32).

24.11.2022 судом, з урахуванням думки позивача, яка просила також надати строк для примирення, задоволено заяву відповідача про надання строку для примирення подружжя та зупинено провадження до 24.05.2023 (а.с. 34).

02.06.2023 судом поновлено провадження у справі та призначено судове засідання на 06.06.2023 (а.с. 37).

06.06.2023 заслухано виступи із вступним словом позивача та відповідача, досліджено письмові докази, що містяться в матеріалах справи (а.с. 39).

06.06.2023 проголошено вступну та резолютивну частини рішення суду (а.с. 41).

ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

26.04.2008 сторони зареєстрували шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб, серія НОМЕР_1 , виданого Амур-Нижньодніпровським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис № 229 (а.с. 4).

ІНФОРМАЦІЯ_1 народився ОСОБА_3 , батьками якого зазначені: батько ОСОБА_2 , мати ОСОБА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження, серія НОМЕР_2 , виданого Амур-Нижньодніпровським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис № 629 (а.с. 5).

ІНФОРМАЦІЯ_2 народився ОСОБА_4 , батьками якого зазначені: батько ОСОБА_5 , мати ОСОБА_6 , що підтверджується копією свідоцтва про народження, виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Амур-Нижньодніпровського районного управління юстиції м. Дніпропетровська (а.с. 24).

ІV. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

Так, Згідно ч. 2 ст. 104, ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя.

Статтею 111 СК України визначено, що суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.

Згідно ст. 112 СК України, суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Як роз`яснено у п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року за № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.

За змістом ст. 16 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року чоловіки і жінки користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання.

Позивачка ОСОБА_1 скористалася своїм правом та звернулася до суду з даним позовом, при цьому суд звертає увагу, що позивачка також просила надати строк для примирення.

Суд вважає, що збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, тому заява відповідача про надання строку на примирення була задоволена судом.

В той же час, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд бере до уваги, що сторонами не оспорюється факт існування сварок між ними, однак з пояснень сторін можна зробити висновок, що вони продовжують проживати однією сім`єю, пов`язані спільним побутом, не втратили почуття любові один до одного та жодного доказу протилежного суду надано не було.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до положень ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законом або договором.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Виходячи із змісту ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Частини 1, 2 ст. 77 ЦПК України встановлює, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Стаття 80 ЦПК України презюмує, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

При цьому суд, залишаючи позовну заяву без руху, звертав увагу позивача на необхідність подання суду всіх наявних у позивача доказів, що підтверджують обставини на яких ґрунтуються позовні вимоги.

Однак, позивачем не було надано суду жодного доказу на підтвердження обставин обґрунтування позову, не подано жодної заяви чи клопотання про витребування таких доказів, та в судовому засіданні не доведено обставини, які б дали суду законні та обґрунтовані підстави розірвати шлюб, а навпаки, позивачем була надана відповідь на запитання відповідача, що вона кохає його та вони продовжують проживати разом, відповідач працює та утримує їх родину.

До того ж суд враховує наявність неповнолітньої дитини та дитини-інваліда, опікуном якого є позивачка, вжиті судом заходи щодо примирення подружжя з ініціативи обох сторін, та обставини спільного проживання подружжя.

Приймаючи до уваги вищевикладене суд приходить до висновку, що відновлення шлюбних відносин між сторонами можливо, можливість зберегти шлюб не втрачена та розірвання шлюбу суперечитиме інтересам подружжя та інтересам їх дітей.

Суд, враховуючи пояснення сторін та їх поведінку вважає, що звернення позивача з позовом про розірвання шлюбу не було спрямовано на розірвання шлюбу, а є ні чим іншим, як способом маніпуляції чоловіком.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року, рішення ЄСПЛ в справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010, рішення ЄСПЛ у справі «Трофимчук проти України» від 28.10.2010).

Враховуючи встановлені судом обставини справи, вищевикладені норми матеріального та процесуального права, вислухавши доводи та пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні в ній докази, суд приходить до обґрунтованого висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити в повному обсязі.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 24, 61, 104, 105, 110, 111, 112, 113 СК України, ст.ст. 1-4, 10, 12, 13, 29, 76-89, 95, 141, 258, 259, 264, 265 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ,РНОКПП - НОМЕР_3 )до ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_1 ,паспорт НОМЕР_4 )про розірвання шлюбу - відмовити повністю.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Дніпровського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Головуючий суддя: К.С. Маштак