ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 червня 2023 року місто Дніпро Дніпропетровської області

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого: Зайцевої С.А.

суддів: Барильської А.П., Максюти Ж.І.

за участю секретаря: Паромової О.О.

учасники справи :

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

треті особи - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Прийдак Ю. М., Сьома дніпровська державна нотаріальна контора

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дніпрі Дніпропетровської області з повідомленням учасників справи апеляційні скарги ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Сустав Наталія Валеріївна, на рішення Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська від 16 серпня 2022 року та ОСОБА_2 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Наумова Олена Олександрівна, на додаткове рішення Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська від 20 грудня 2022 року головуючого судді Кудрявцевої Т. О. по цивільній справі про визнання заповіту недійсним,-

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Прийдака Ю.М., Сьома дніпровська державна нотаріальна контора, про визнання заповіту недійсним.

Позов, з урахуванням заяви від 05 серпня 2021 року, мотивований тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його мати - ОСОБА_3 у віці 80 років. Після смерті матері він з метою оформлення своїх спадкових прав, як спадкоємця за законом звернувся до Сьомої дніпровської державної нотаріальної контори з заявою про видачу спадщини та оформлення свідоцтва про право на спадщину на своє ім`я. У нотаріальній конторі йому стало відомо, що його мати залишила заповіт, яким позбавила його права спадкування за законом, призначивши іншого спадкоємця на все належне їй майно, а саме його сестру ОСОБА_2 . Заповіт було складено 02 серпня 2019 року, померла спадкодавець ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Вважає, що заповіт було складено за обставин, які викликають підозру у нього у дійсному волевиявленні спадкодавця його матері.На час складання заповіту 02 серпня 2019 року його мати ОСОБА_3 знаходилась в край тяжкому стані здоров`я, тому під час укладення заповіту (за два дня до смерті) вочевидь не розуміла значення своїх дій і не могла ними керувати і в першу чергу тому, що відчувала весь час фізичні страждання від болів в грудях та задухи, крім того, його мати протягом тривалого часу вживала сильнодіючі препарати, які могли вплинути на її стан при укладенні цього заповіту. І саме в такий важкий період для матері відповідач замість того, щоб доглядати матір, як виявилось, займалась пошуками нотаріуса, який погодиться виїхати на квартиру до вмираючої людини щоб скласти заповіт на її користь.

Також, позивач у позові зазначав, що приватним нотаріусом Прийдак Ю.М., який складав оскаржуваний заповіт, допущено порушення порядку складання заповіту, зокрема, це стосується зазначення місця та часу його складання, оскільки він в заповіті, складеному та посвідченому 02 серпня 2019 року, зареєстрованому за № 1674, спочатку в абзаці 3 вказує місце складання заповіту свою нотаріальну контору і час 15:35: «На моє прохання цей заповіт складено з моїх слів приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу, ОСОБА_4 , за допомогою комп`ютерної техніки. Заповіт прочитано вголос особисто мною, заповідачем ОСОБА_3 відповідає моїм дійсним намірам, підписано мною власноручно в присутності приватного нотаріуса в приміщенні приватного нотаріуса Прийдак Ю.М. (м. Дніпро, пр. Б.Хмельницького, буд. 127) об 15 годині 35 хвилин.». А в абзаці 8 нотаріус вже зазначає інше місце і час складення заповіту: «У зв`язку із хворобою та слабкою вадою, заповіт складено та посвідчено вдома за адресою АДРЕСА_1 . Цей заповіт посвідчено мною, ОСОБА_4 , приватним нотаріусом, зі слів ОСОБА_3 . Заповіт до підписання прочитаний уголос заповідачем ОСОБА_3 і власноручно підписаний нею у моїй присутності о 15 годині 50 хвилин». Позивач зазначав, що до гарантій нотаріальної форми заповіту належать: гарантії закріплення справжньої волі заповідача і таємниця заповіту до смерті заповідача, усунення можливості стороннього впливу на заповідача. Всі вказані складники були порушені під час складання заповіту. Донька, заінтересована в тому, що б на неї було оформлене все майно, що належить матері, явно впливала на процес та волевиявлення вмираючої людини, що знаходилась у стані між четвертим та п`ятим інфарктом у віці 80 років під впливом медичних препаратів у передсмертному стані. Крім того, нотаріус повинен звертати особливу увагу, якщо до нього звертається родич старої, немічної людини, поведінка якої є незвичною. І якщо в нотаріуса є підстави вважати, що хтось з учасників угоди не може розуміти значення своїх дій або керувати ними, а відомостей про визнання особи недієздатною у нотаріуса немає, то він відкладає вчинення нотаріальної дії на строк у межах місяця і з`ясовує, чи є рішення суду про визнання такої особи недієздатною. Він вважає, що нотаріусом грубо були порушені вказані приписи, не пересвідчившись в дієздатності, та не перевіривши обставини, що супроводжували складання заповіту, нотаріус склав заповіт незрозуміло в якому місті і незрозуміло в який час. ОСОБА_3 мала вік 80 років та в силу одразу кількох хвороб, які ще не минули та знову настали на момент складення заповіту, не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, та діяла під впливом відповідача, яка особисто обирала нотаріуса, супроводжувала його до квартири матері та була присутня при складенні та посвідченні заповіту, а тому волевиявлення спадкодавця ОСОБА_3 на розпорядження своїм майном не відповідало її дійсній волі.

Після того, як відповідач досягла своєї мети та отримала заповіт, на наступний день 03 серпня 2019 року вона викликала карету швидкої допомоги так як матері ставало все гірше. При цьому, телефон матері сестра вимкнула в цей день, він кілька разів намагався зателефонувати, однак не було зв`язку. Оскільки в квартирі матері часто бував відсутній зв`язок через залізобетонні стіни, сподіваючись на те, що коли сестра не телефонує, то все значить добре, він не став впадати в паніку. В ніч з 03 серпня 2019 року на ІНФОРМАЦІЯ_1 його мати ОСОБА_3 померла, лише вранці відповідач його повідомила про те, що матір було госпіталізовано і що вона померла, таким чином він був позбавлений можливості попрощатись з матір`ю. Відповідач з сім`єю відносно нього на даний момент ведуть себе агресивно, вони фактично захопили квартиру, не впускають його до квартири, не віддають речі та документи. Йому про наявність вказаного заповіту не було відомо, за життя мати в розмовах весь час вказувала, що все майно дістанеться дітям порівну, для чого вона склала заповіт в 2009 році, яким половину квартири, що належала їй, вона заповіла відповідачці, а інша половина квартири належить йому на праві власності, а земельний пай, який вона отримала у спадок від своєї матері, вона заповіла йому та відповідачці порівну.

Просив визнати недійсним заповіт, складений ОСОБА_3 02 серпня 2019 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського нотаріального округу Прийдак Ю.М., зареєстрований за № 1674, на користь ОСОБА_2 .

Рішенням Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська від 16 серпня 2022 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Прийдак Ю. М., Сьома дніпровська державна нотаріальна контора, про визнання заповіту недійсним - відмовлено.

Додатковим рішенням Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська від 20 грудня 2022 року клопотання представника ОСОБА_2 адвоката Наумової О.О. про вирішення питання про відшкодування витрат на правничу допомогу - задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені витрати на професійну правничу допомогу в сумі 22 000 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Сустав Н. В., просить скасувати рішення суду та задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на незаконність рішення, порушення норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування доводів скарги, зокрема зазначено, що судом першої інстанції не надано належної оцінки порушенням в зазначенні місця складання заповіту, оскільки в одному заповіті міститься дві адреси його складання, посвідчення та підписання заповідачем, що в заповіті зазначається різний час його підписання, що на думку скаржника є підставою для визнання заповіту недійсним.

Щодо наданих пояснень приватного нотаріуса Прийдака Ю.М, зазначено, що нотаріус в справі про визнання заповіту недійсним , у зв`язку з порушенням форми його посвідчення є заінтересованою стороною, оскільки саме ним складався та засвідчувався заповіт, а тому, на думку скаржника, його пояснення повинні ставитись під сумнів та підтверджуватись ще іншими доказами, проте судом при ухваленні рішення було прийнято до уваги, саме пояснення нотаріуса.

Зазначено, що судом не було прийнято до уваги та не надано обґрунтування відхилення доводів скаржника щодо часу реєстрації заповіту в Спадковому реєстрі.

Також зазначено, що судом першої інстанції прийнято до уваги покази свідка ОСОБА_5 , що є заінтересованою особою, як чоловік відповідача, які, на думку скаржника, ставлять під сумнів справжнє волевиявлення заповідача та не виключають можливості тиску на заповідача. Судом не прийнято до уваги безліч наданих медичних довідок та те, що відповідно до призначень лікарів заповідач приймала ліки, які впливали на її стан під час оформлення заповіту, при цьому судом прийнято до уваги покази ОСОБА_5 , який не є лікарем психіатром та не є лікарем іншої галузі, про те, що на час складання заповіту ОСОБА_3 була психічно здоровою та розуміла значення своїх дій, що на думку скаржника, також, свідчить, про те, що судом не зроблено належної оцінки доказам.

Крім того, зазначено, що позивачем неодноразово наголошувалось під час розгляду в суді першої інстанції, що єдиною метою звернення з позовом до суду є лише захист прав та останнього волевиявлення його матері. Скаржник впевнений, що його мати не хотіла змінювати попередній заповіт, оскільки за життя вона хотіла розподілити майно між своїми дітьми порівну, за для чого нею було посвідчено заповіт ще в 2009 році.

У відзиві на апеляційну скаргу позивача представник відповідача адвокат Наумова О.О. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін, як законне та обґрунтоване, зокрема зазначаючи, що спадкові права ОСОБА_1 відповідачем жодним чином не порушені, оскільки він не прийняв спадщину ОСОБА_3 протягом шестимісячного строку, позивачем не обґрунтовано та не надано доказів на підтвердження того, що волевиявлення заповідача ОСОБА_3 02 серпня 2019 року не було вільним та не відповідало її волі, що було порушено порядок складання та посвідчення оскаржуваного заповіту. Крім того, зазначено, що відповідач очікує понести судові витрати, у зв`язку з розглядом апеляційної скарги, які складаються з оплати професійної правничої допомоги, наданої адвокатами Наумовою О.О. та Чекулаєвим С.О. у розмірі 24 800 грн, у разу якщо відбудеться одне судове засідання, а якщо відбудеться два судових засідання, то витрати на професійну правничу допомогу зростуть на 14 000 грн та орієнтовано складуть 38 800 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Наумова О. О., просить скасувати додаткове рішення частково, а саме в частині відмови стягнення з позивача на користь відповідача понесених витрат на професійну правничу допомогу в сумі 82 798 грн та ухвалити у відповідній частині нове рішення про стягнення зазначеної суми, посилаючись на неповне дослідження всіх обставин щодо понесення відповідачем судових витрат та порушення норм процесуального права.

В обґрунтування доводів скарги, зокрема зазначено, що судом апеляційної інстанції не прийнято до уваги, що позивач не подавав обґрунтованого клопотання про зменшення розміру судових витрат, тому відсутні процесуальні підстави для зменшення розміру судових витрат на правничу допомогу. Матеріали справи не містять відповіді позивача на відзив, до якої, на думку скаржника, позивач мав додати заперечення про розмір судових витрат відповідача, тому, у встановленому ч. 3 ст. 178 ЦПК України порядку, позивач не подавав обґрунтовані заперечення проти розміру витрат відповідача на правничу допомогу.

Заяви представника позивача у жовтні та грудні 2022 року не містять жодних доказів не співмірності витрат відповідача на правничу допомогу в розумінні ч. 6 ст. 137 ЦПК України, тому витрати на правову допомогу, які понесені відповідачем у даній справі, повинні бути компенсовані позивачем у повному заявленому відповідачем розмірі.

Розмір витрат відповідача на правничу допомогу, на думку скаржника, узгоджується з ч. 4 ст. 137 ЦПК України, а саме, відповідає принципам співмірності та розумності щодо складності справи, надмірний тривалості її розгляду судом, зазначеному обсягу та якості виконаних робіт адвокатів, що позначилося на відмові суду у задоволенні позовної заяви позивача, а також значення справи для відповідача - необхідності якнайшвидшого отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом для захисту порушених прав на успадковану земельну ділянку від незаконного користування.

Зазначено, що неможна погодитися з твердженнями суду першої інстанції з приводу відмови у відшкодуванні відповідачу понесених витрат на правничу допомогу адвокатів Чекулаєва С.О. та Наумової М.О., у зв`язку з неподанням ними орієнтованого розрахунку суми судових витрат та заяв на відшкодування витрат на правничу допомогу, оскільки положення ч. 8 ст. 141 ЦПК України, не містить такої вимоги.

Крім того, зазначено, що скаржник очікує понести судові витрати на правничу допомогу, у зв`язку з розглядом апеляційної скарги на додаткове рішення суду, у розмірі 6 800 грн.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідача представник позивача адвокат Сустав Н.В. просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити додаткове рішення без змін, зокрема зазначаючи, що суд першої інстанції ухвалюючи додаткове рішення врахував обґрунтованість заперечень, заявлених в клопотанні про зменшення розміру витрат на правничу допомогу представником позивача, судом надано оцінку наданій по справі правовій допомозі, обсягу, необхідності, співмірності та неминучості деяких витрат, враховуючи обізнаність адвокатів в даній справі, оскільки вони всі є між собою родичами та близькими людьми, а також і доцільність участі у справі трьох адвокатів, а тому зменшення розміру витрат на правничу допомогу є обґрунтованим.

Крім того, зазначено, що позивач очікує понести витрати на правничу допомогу, у зв`язку із розглядом апеляційної скарги, у розмірі 4000 грн.

Інші учасники справи правом на надання відзиву не скористалися, що відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

У судовому засіданні апеляційного суду позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Сустав Н.В. підтримали доводи апеляційної скарги та доводи відзиву на апеляційну скаргу адвоката Наумової О.О.

Представники відповідача ОСОБА_2 адвокати Наумова О.О. та Чекулаєв С.О. підтримали доводи апеляційної скарги на додаткове рішення суду та доводи відзиву на апеляційну скаргу позивача .

Відповідач ОСОБА_2 та представники третіх осіб, у судове засідання апеляційного суду не з`явилися, належним чином були повідомлені про дату, час і місце розгляду (т. 4 а.с.205,207,210,211,215,216). Рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення на адресу приватного нотаріуса Прийдак Ю.М. повернуті поштою з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою» (т.4.а.с.205,207). За усталеною судовою практикою, підтриманою Верховним Судом, день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність учасника судового процесу за адресою місцезнаходження є днем вручення судової повістки (частина сьома ст.128 ЦПК України). Сьома дніпровська державна нотаріальна контора надіслала листа про можливість розгляду справи за відсутності представника (т.4.а.с.224) .

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та його представника ,представників відповідача , дослідивши матеріали цивільної справи та обговоривши доводи апеляційних скарг, апеляційний суд вважає, що апеляційні скарги на рішення Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська від 16 серпня 2022 року та додаткове рішення Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська від 20 грудня 2022 року задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Згідно з ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам судові рішення відповідають .

Обставини справи,встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції .

Так, встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати сторін по справі ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

За життя ОСОБА_3 проживала в квартирі АДРЕСА_2 . Вказаною квартирою ОСОБА_3 володіла разом із ОСОБА_1 на праві спільної власності на підставі свідоцтва про право власності на житло від 21 вересня 1998 року, виданого ВАТ «Дніпрошина» згідно з розпорядженням за № 4920, зареєстрованим в КП «ДМБТІ» ДОР та записаним в реєстрову книгу № 304п за реєстровим № 64-130.

ОСОБА_6 разом з сім`єю проживає в м. Дніпро, а ОСОБА_2 з сім`єю тривалий час мешкає в м. Київ.

Встановлено, що за життя ОСОБА_3 склала чотири заповіти, які були посвідчено нотаріально, а саме: 16 листопада 1995 року, 05 листопада 2008 року, 25 листопада 2009 року та 02 серпня 2019 року.

Так, у заповіті від 05 листопада 2008 року ОСОБА_3 на випадок своєї смерті все належне їй майно, де б воно не знаходилось, та з чого б воно не складалося, усі майнові права та обов`язки, які належать їй на час посвідчення заповіту, майнові права та обов`язки, які належатимуть їй на день смерті, заповіла ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в рівних частинах кожному.

Заповітом від 25 листопада 2009 року ОСОБА_3 на випадок своєї смерті належну їй частину квартири АДРЕСА_3 заповіла ОСОБА_2 ; а належну їй земельну ділянку, що розташована на території Червоноволодимирівської сільської ради, заповіла ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в рівних частинах кожному.

02 серпня 2019 року ОСОБА_3 заповіла все належне їй майно з чого б воно не складалося, та де б воно не знаходилось і взагалі, все те, на що вона за законом матиме право і що буде належати їй на момент смерті, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Заповіт посвідчений 02 серпня 2019 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Прийдаком Ю.М. та зареєстрований в реєстрі за № 1674.

10 вересня 2019 року до Сьомої Дніпровської державної нотаріальної контори звернулася ОСОБА_2 із заявою про видачу їй свідоцтва про право на спадщину після смерті матері ОСОБА_3 за заповітом, посвідченим 02 серпня 2019 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Прийдак Ю.М.

22 жовтня 2019 року до Сьомої Дніпровської державної нотаріальної контори звернувся ОСОБА_1 , про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті матері ОСОБА_3 .

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що в момент складання заповіту 02 серпня 2019 року ОСОБА_3 за своїм психічним станом не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, або, що вона вчинила цей правочин проти своєї справжньої волі, тобто, що волевиявлення спадкодавця не було вільним та не відповідало його внутрішній волі. Суд першої інстанції, також, дійшов висновку, що при посвідченні заповіту були дотримані вимоги щодо його форми, заповіт складений у письмовій формі із зазначенням місця і часу його складання та посвідчений уповноваженою на це особою, підписаний власноруч заповідачем ОСОБА_3 .

Апеляційний суд погоджується із наведеними висновками суду першої інстанції, оскільки судом правильно встановлено фактичні обставини справи та доказам, наявним у справі, надано належну правову оцінку.

Протилежного, відповідно до вимог ст. ст. 12, 81 ЦПК України, позивачем та його представником доведено не було та не спростовано .

На спростування доводів апеляційної скарги слід зазначити про таке.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статей 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 ЦК України).

Згідно з частинами першою, другою статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Відповідно до статті 1234 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається.

Відповідно до частин першої, другої статті 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 липня 2022 року в справі № 681/196/20 (провадження № 61-9375св21) зроблено висновок, що «якщо у правочині не вказане місце його вчинення, то: місцем вчинення одностороннього правочину є місце вираження волі сторони; місце вчинення дво- або багатостороннього правочину встановлюється відповідно до статті 647 цього Кодексу (стаття 211 ЦК України).Тлумачення вказаних норм свідчить, що: місце нотаріального посвідчення та місце вчинення правочину є сутнісно різноплановими категоріями, що виконують різне змістовне навантаження в правовому регулюванні. Перша встановлена для нотаріусів на рівні імперативної публічно-правової норми. У свою чергу, друга закріплена на рівні диспозитивної, яку має можливість змінювати сторона (сторони) правочину; правила визначення місця вчинення правочину передбачені статтею 211 є диспозитивними. Місце вчинення правочину встановлюється, за загальним правилом, у правочині стороною (сторонами), і тільки за умови відсутності такої вказівки для його визначення застосовуються положення ЦК України. При цьому воно пов`язується з місцем: вираження волі сторони одностороннього правочину; проживання фізичної або місцезнаходження юридичної особи, яка зробила пропозицію укласти договір; з огляду на те, що законодавець у диспозитивному порядку урегулював місце вчинення правочину, у цивільному законодавстві йому відводиться незначна роль. Наприклад, порядок видачі, строк дії, припинення та правові наслідки припинення довіреності визначаються правом держави, в якій видана довіреність (стаття 34 Закону України "Про міжнародне приватне право"); у деяких випадках законодавством вимагається вказівка місця вчинення правочину, зокрема, у заповіті повинно містися місце його складення; при викладенні частини першої статті 1247 ЦК України "місце складення" використано поряд із "письмовою формою". У доктрині та судовій практиці під формою правочину розуміється спосіб вираження волі сторони (сторін) та/або його фіксація. Проте розуміння "місця складення заповіту" як певного місця де здійснюється вираження волі спадкодавця, не дозволяє кваліфікувати вказівку на місце як елемент письмової форми; під змістом правочину у доктрині та судовій практиці розуміється сукупність умов, викладених у ньому. Аналіз положень книги 6 ЦК України дозволяє стверджувати, що зміст заповіту складає розпорядження заповідача відносно належних йому прав та обов`язків. Тобто розпорядження, як правило, про призначення спадкоємців та розподіл між ними належних спадкодавцю прав та обов`язків. Натомість "місце складення заповіту" сутністно відмінна від розпоряджень спадкодавця, спрямованих на визначення юридичної долі його прав та обов`язків."місце складення заповіту" не належить до форми та змісту заповіту, а по своїй суті є реквізитом заповіту. Відсутність у заповіті вказівки на місце його складення не має наслідком його недійсність (нікчемність або оспорюваність) «.

Відповідно до частини другої статті 1248 ЦК України нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним.Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 цього Кодексу).

Аналогічні положення закріплені в підпункті 1.7 пункту 1 глави 3 розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (в редакції, чинній на час посвідчення оспорюваного заповіту), згідно з яким нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути в голос прочитаний і підписаний ним, про що зазначається перед його підписом.

Статтею 41 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що нотаріальні дії можуть вчинятися будь-яким нотаріусом чи посадовою особою органу місцевого самоврядування. Нотаріальні дії вчиняються в приміщенні державної нотаріальної контори, в державному нотаріальному архіві, приміщенні, яке є робочим місцем приватного нотаріуса, чи приміщенні органів місцевого самоврядування. В окремих випадках, коли громадянин не може з`явитися в зазначене приміщення, а також коли того вимагають особливості посвідчуваної угоди, нотаріальні дії можуть бути вчинені поза вказаними приміщеннями.

Відповідно до статті 54 Закону України «Про нотаріат» в редакції, чинній на час посвідчення оспорюваного заповіту, нотаріуси та посадові особи органів місцевого самоврядування, які вчиняють нотаріальні дії, посвідчують угоди, щодо яких законодавством встановлено обов`язкову нотаріальну форму, а також за бажанням сторін й інші угоди. Нотаріуси або посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, перевіряють, чи відповідає зміст посвідчуваної ними угоди вимогам закону і дійсним намірам сторін.

Відповідно до п.3 глави 1 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, якщо нотаріальна дія вчинюється поза приміщенням державної нотаріальної контори, державного нотаріального архіву, приміщенням, яке є робочим місцем (конторою) приватного нотаріуса, у посвідчувальному написі та в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій зазначається місце вчинення нотаріальної дії (удома, у лікарні, за місцезнаходженням юридичної особи тощо) із зазначенням адреси, а також причин, з яких нотаріальна дія була вчинена поза вказаними приміщеннями.

Запис про вчинення нотаріальної дії поза приміщенням державної нотаріальної контори, державного нотаріального архіву, приміщенням, яке є робочим місцем (конторою) приватного нотаріуса, заноситься до Журналу (книги) обліку викликів нотаріуса за межі державної нотаріальної контори, державного нотаріального архіву чи робочого місця (контори) приватного нотаріуса згідно з додатком 14 до Правил ведення нотаріального діловодства, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 22 грудня 2010 року № 3253/5, зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 23 грудня 2010 року за № 1318/18613 (із змінами).

Згідно з частиною першою статті 1257 ЦК України заповіт,складений особою,яка не мала на це права,а також заповіт,складений з порушеннями вимог щодо його форми та посвідчення,є нікчемним .

У відповідності до п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» заповіт є правочином, тому на нього поширюються загальні положення про правочини, якщо в книзі шостій ЦК України немає відповідного правила. За змістом статей 203, 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 , 6 ст.203 цього Кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх чи непрацездатних дітей.

За приписами ч. 2 ст. 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Воля - це внутрішнє бажання заповідача визначити долю спадщини на випадок своєї смерті шляхом складання особистого розпорядження (заповіту). Волевиявлення - це зовнішній прояв внутрішньої волі, який знаходить своє втілення в заповіті, складеному та посвідченому відповідно до вимог, передбачених Цивільним Кодексом України.

З копії заповіту від 02 серпня 2019 року, зареєстрованого в реєстрі за № 1674 вбачається,що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ,на випадок своєї смерті зробила таке розпорядження : все належне їй майно з чого б воно не складалось,та де б воно не знаходилось і взагалі,все те,на що вона за законом матиме право і що належить їй на момент смерті ,заповідає ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Як зазначено в тексті заповіту , зміст ст.ст. 1234, 1241, 1254, 1307 ЦК України ОСОБА_3 роз`яснено нотаріусом. Також зазначено ,що « на моє прохання цей заповіт складено з моїх слів приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Прийдак Ю.М., за допомогою комп`ютерної техніки. Заповіт прочитано вголос особисто мною, заповідачем ОСОБА_3 , відповідає моїм дійсним намірам, підписано мною власноручно в присутності приватного нотаріуса, в приміщенні приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Прийдак Ю.М., (м. Дніпро, пр. Б. Хмельницького, буд.127) об 15 годині 35 хвилин. Заповіт складено та підписано в двох примірниках, один з яких залишається у справах приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Прийдак Ю.М., а другий видається мені, заповідачу». Вказаний заповіт містить рукописний запис,мовою оригіналу «Заповид прочитано особысто мною заповидочем ОСОБА_3 » ,та у рядку підпис міститься рукописний текст: « ОСОБА_3 » та підпис заповідача.

Як зазначено в заповіті, у зв`язку із хворобою та слабкою вадою, заповіт складено та посвідчено вдома за адресою: АДРЕСА_1 . Цей заповіт посвідчено ОСОБА_4 , приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу, заповіт записаний приватним нотаріусом зі слів ОСОБА_3 . Заповіт до підписання прочитаний уголос заповідачем ОСОБА_3 і власноручно підписаний нею у присутності нотаріуса о 15 годині 50 хвилин, особу її встановлено, дієздатність перевірено.

Приватний нотаріус Прийдак Ю.М. в письмових поясненнях вказував на те, що заповіт дійсно було складено трохи раніше за адресою його робочого місця, але місце та час посвідчення заповіту, час та місце прочитання та підписання його заповідачем було вказано у тексті заповіту та посвідчувальному написі нотаріуса на цьому заповіті, що повністю відповідає дійсним обставинам справи.

Про місце вчинення цієї нотаріальної дії ,також свідчить запис в реєстрі приватного нотаріуса ДМНО Прийдак Ю.М. - Справа № 02-33 Том №2 за 2019 рік, де на сторінці 37 у графі 5 за реєстровим номером 1674 від 02 серпня 2019 року є відмітка про те, що заповіт посвідчено у зв`язку із хворобою вдома: АДРЕСА_1 , та запис у Журналі обліку викликів нотаріуса для вчинення нотаріальних дій поза приміщенням, яке є робочим місцем приватного нотаріуса - Справа № 01-26, де за № 11 від 02.08.2019 року є запис про виклик нотаріуса для вчинення нотаріальної дії, а саме заповіту за адресою: АДРЕСА_1 , де в графі № 7 (П.І.Б. фізичної особи для якої вчиняється нотаріальна дія) вказано ОСОБА_3 .

Тобто,дослідивши письмові докази ,суд першої інстанції дійшов до висновку ,що при посвідченні вказаного заповіту від 02 серпня 2019 року за вищевказаних обставин були дотримані вимоги щодо його форми,заповіт складений у письмовій формі із зазначенням місця і часу його складання та посвідчений уповноваженою на це особою, підписаний власноруч заповідачем ОСОБА_3 , що не оспорювалося позивачем.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 січня 2020 року в справі № 674/461/16-ц (провадження № 61-34764св18) зроблено висновок, що "підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами".

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року в справі №145/2047/16-ц виснувано, що «правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію».

Доводи скаржника щодо порушення порядку складання заповіту приватним нотаріусом Прийдак Ю.М.,а саме місця та часу його складання, не є слушними та спростовуються дослідженими матеріалами справи.Вбачається,що суд відхилив доводи позивача щодо порушення приватним нотаріусом порядку посвідчення оспорюваного ним заповіту ,оскільки не знайшли підтвердження в судовому засіданні та не можуть бути істотною умовою для визнання оспорюваного правочину недійсним, оскільки не спростовують наявність під час підписання та посвідчення цього заповіту волевиявлення заповідача ОСОБА_3 на розпорядження своїм майном саме у вказаний в заповіті спосіб.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів;3)показаннями свідків (ст.76 ЦПК України ).

Слід зауважити,що допустимість доказів визначається законністю джерел,умов і способів їх одержання.

Статтею 78 ЦПК України встановлено: суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Допустимість доказів має загальний і спеціальний характер. Загальний характер полягає в тому, що незалежно від категорії справ слід дотримуватися вимоги щодо отримання інформації з визначених законом засобів доказування з додержанням порядку збирання, подання і дослідження доказів. Спеціальний характер полягає в обов`язковості певних засобів доказування для окремих категорій справ чи забороні використання деяких із них для підтвердження конкретних обставин справи.

Визнання доказу недопустимим-це не обов`язок, а право суду.

Встановити недопустимість конкретного доказу суд може лише після того, як дослідить його в судовому засіданні. Недопустимість доказу не є для суду очевидною. Сторони вправі висловлювати суду свої міркування щодо допустимості чи недопустимості конкретного доказу.

Згідно з п. 28 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції",якщо при дослідженні письмових доказів особою, яка бере участь у справі, буде подана заява про те, що доданий до справи або поданий іншою особою для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є фальшивим, особа, яка подала цей документ, може просити суд виключити його з числа доказів і розглядати справу на підставі інших доказів. При відсутності з її боку таких процесуальних дій особа, яка подала заяву, повинна подати відповідні докази, що спростовують значення відомостей оспорюваного документа і могли бути підставою неприйняття його до уваги під час оцінки доказів. У разі необхідності суд сприяє особі, яка зробила заяву, у збиранні доказів.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З врахуванням предмету даної справи, апеляційний суд вважає, що зібрані докази дозволили встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Доводи, наведені в апеляційній скарзі висновків суду не спростовують, а зводяться до переоцінки доказів, яким надана належна оцінка судом першої інстанції.

Частиною першою статті 225 ЦК України передбачено, що правочин, який дієздатна особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а у разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Підставою для визнання правочину недійсним на підставі, яка передбачена зазначеною нормою, повинна бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала у такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними.

Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до пункту 2 частини першої статті 105 ЦПК України зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 89 ЦПК України.

Висновок експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення оспорюваного правочину.

Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Статтею 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» визначена презумпція психічного здоров`я, суть якої полягає в тому, що кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11 листопада 2019 року в справі № 496/4851/14-ц (провадження № 61-7835сво19) вказав, що підставою для визнання правочину недійсним згідно частини першої статті 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Вбачається,що позивачем на підтвердження позовних вимог було надано : - виписку з історії хвороби від 23 березня 1999 року, відповідно до якої ОСОБА_3 перебувала на стаціонарному лікуванні у лікарні швидкої допомоги в м. Дніпро в період з 01 березня по 23 березня 1999 року з діагнозом «ІБС:гострий трансмуральний інфаркт міокарда»; -виписний епікриз про перебування ОСОБА_7 на стаціонарному лікуванні в кардіологічному відділенні міської лікарні № 20 в період з 23 березня 1999 року по 07 квітня 1999 року з діагнозом: «ІБС:трансмуральний інфаркт міокарда заднє-піафрагм.обл. з переходом на бок.ст./І.03.99/ п.1ст.»; - виписку з історії хвороби № 10123 від 15 листопада 2000 року, відповідно до якої ОСОБА_3 в період з 27 жовтня по 15 листопада 2000 року перебувала на стаціонарному лікуванні у 2-му інфарктному відділенні лікарні швидкої допомоги м. Дніпропетровська із діагнозом: «ІБС: повторний інфаркт міокарда, постінфарктний кардіосклероз, гіпертонічна хвороба ІІІ ст.»; - виписку з історії хвороби № 717, відповідно до якої ОСОБА_3 в період з 31 липня 2013 року по 12 серпня 2013 року перебувала на лікуванні в кардіологічному відділенні міської лікарні №15; - виписку з історії хвороби № 8349/1587, відповідно до якої ОСОБА_3 в період з 06 вересня 2015 року по 15 вересня 2015 року перебувала на стаціонарному лікуванні в терапевтичному відділенні КЗ «ДМКЛ №16» ДОР» з клінічним діагнозом: «ІБС, постінфарктний кардіосклероз, арітмія,гіпертонічна хвороба ІІІ ст., ст.3, ССР4, хронічний піелонефрит в стадії загострення, кісти обох нирок, вторинна анемія легкого ступеню»; - виписку з медичної карти стаціонарного хворого № 18629 від 14 листопада 2016 року, відповідно до якої ОСОБА_3 в період з 01 листопада 2016 року по 14 листопада 2016 року перебувала на стаціонарному лікуванні в 1-м кардіологічному відділенні для хворих інфарктом міокарда КЗ «ДКОШМД» ДОР» з діагнозом «ІБС: Q-інфаркт міокарда діафрагм.області лівого шлуночка /31.Х.16г/ ПИК /1999, 2000 гг/.КАГ.УКВ./01.ХІ.16г./. Гіперитонічна хвороба ІІІ стадії 2 ступеню»; - копію висновку консультації гематолога ОСОБА_3 від 23 лютого 2001 року; - копію ехокардіографії ОСОБА_3 від 10 жовтня 2017 року; - копії ехокардіографічного дослідження ОСОБА_3 від 01 серпня 2013 року, 18 квітня 2018 року, проведеного ТОВ «Медичний центр лікаря Король»; - виписку з медичної карти стаціонарного хворого № 11724 від 23 липня 2019 року про перебування ОСОБА_3 на стаціонарному лікуванні у 2-му кардіологічному відділенні для хворих на інфаркт міокарду КЗ «ДКОШМД» ДОР» з діагнозом, зокрема інфаркт міокарда, кардіосклероз; - копію довідки № 537 від 20 листопада 2019 року, виданої КЗ «Дніпровське КОШМД» ДМР, відповідно до якої ОСОБА_3 , 1938 року народження, знаходилась на стаціонарному лікуванні в даному закладі з 03 серпня 2019 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 , де померла, з діагнозом: «ІХС. Повтор.інфаркт міокарда. ГХ ІІІ ст. Гостра сердечно-судинна недостатність».

Суд першої інстанції правильно зазначив,що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що в момент складання заповіту, а саме 02 серпня 2019 року ОСОБА_3 за своїм психічним станом (тимчасовим психічним розладом чи за загальним станом здоров`я, внутрішнім станом) не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, та не надав доказів того, що вона була у абсолютно неспроможному в момент вчинення даного правочину стані розуміти значення своїх дій та керувати ними, а також не надав доказів того, що ОСОБА_3 склала вказаний заповіт проти своєї справжньої волі, тобто, що волевиявлення спадкодавця не було вільним та не відповідало її внутрішній волі.

Надані суду позивачем копії виписок з історії хвороб, медичної документації підтверджують те, що ОСОБА_3 хворіла на серцево-судинну хворобу, переносила інфаркти, періодично знаходилась на стаціонарному лікуванні у лікарнях, проходила медичні дослідження, проте доказів того, що ОСОБА_3 за життя мала захворювання, в тому числі психічні, які б унеможливлювали складання нею заповіту та впливали на її волевиявлення при цьому, ці документи не містять. Не містять такої доказової інформації і письмові відповіді з медичних установ, де лікувалася за життя ОСОБА_3 в зв`язку наявністю у неї серцево-судинних захворювань.

Доказів того, що за життя ОСОБА_3 ,в тому числі на день складання заповіту 02 серпня 2019 року, перебувала на обліку у лікаря з приводу психічного захворювання не надано, як позивачем не надано доказів того, що у встановленому законом порядку вона була визнана недієздатною. Не надано позивачем суду належних доказів і того, що у момент складання та нотаріального посвідчення заповіту 02 серпня 2019 року ОСОБА_3 перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). При цьому клопотання про призначення проведення у даній справі посмертної судово-психіатричної експертизи відносно ОСОБА_3 для визначення її психічного стану та можливості усвідомлення значення своїх дій саме в момент складання та посвідчення оспорюваного заповіту, а саме 02 серпня 2019 року, позивачем в ході розгляду справи не заявлялось, не зважаючи на роз`яснення судом права на заявлення такого клопотання, чим позивач розпорядився своїми правами на власний розсуд.

Зміст пояснень допитаних свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 з боку позивача, наданих в судовому засіданні, не містить інформації про те, що ОСОБА_3 в момент складання та посвідчення заповіту 02 серпня 2019 року не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, а також мала будь-які психічні вади здоров`я, що позначилися на її поведінку та волевиявлення. Посилання позивача на те, що ОСОБА_11 на час складання та посвідчення спірного заповіту 02 серпня 2019 року знаходилась під впливом сильнодіючих ліків, які вона вживала в зв`язку з хворобою, що могло позначитися на її стані та можливості усвідомлювати значення своїх дій та (або) спроможність керувати ними, а також на її волевиявлення, не підтверджено належними та допустимими доказами.

Матеріали справи не містять беззаперечних доказів того, що ОСОБА_3 на момент складання нового заповіту не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, а відтак суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що волевиявлення заповідача залишити майно по своїй смерті дочці ОСОБА_2 було вільним та відповідало волі заповідача ОСОБА_3 .

Доводи апеляційної скарги щодо показань свідка ОСОБА_5 ґрунтуються на переоцінці.

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що оскаржуваний заповіт за формою, порядком його посвідчення, відображення дійсного волевиявлення заповідача відповідає вимогам закону, а тому підстави для визнання його недійсним відсутні. Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, а зводяться до переоцінки доказів, яким надана належна оцінка судом першої інстанції. Аргументи відзиву на апеляційну скаргу є прийнятними.

Якщо суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, відповідно до приписів ст.375 ЦПК України підстави для його скасування або зміни відсутні. Рішення суду першої інстанції залишається без змін.

Щодо оскарження додаткового рішення Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська від 20 грудня 2022 року ОСОБА_2 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Наумова О. О., апеляційний суд зазначає наступне.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Статтею 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Згідно з частиною восьмою статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Отже, для відшкодування витрат на професійну правову допомогу, учасник справи зобов`язаний надати суду докази понесення таких витрат до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву та подала попередній розрахунок таких витрат.

Водночас суд, вирішуючи питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, зобов`язаний врахувати подані стороною у строк, визначений частиною восьмою статті 141 ЦПК України, докази, надати їм належну оцінку і лише після цього прийняти відповідне судове рішення з цього питання.

Указані висновки узгоджуються із позицією Великої Палати Верховного Суду щодо порядку стягнення витрат на правову допомогу, викладеною у постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та таке ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про їх відшкодування.

Такий правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16.

Відповідно до закріпленого на законодавчому рівні принципу співмірності, розмір витрат на послуги адвоката при їхньому розподілі визначається з урахуванням складності справи, часу, витраченого адвокатом на надання правничої допомоги, обсягу наданих послуг та виконаних робіт, а також значення справи для сторони.

Аналогічні критерії застосовуються Європейським судом з прав людини при визначенні розміру справедливої компенсації потерпілій стороні на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зазначений підхід ілюструється у рішеннях ЄСПЛ від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (§80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (§34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (§95). Варто зауважити, що чинне процесуальне законодавство не обмежує сторін спору жодними нормативними рамками у контексті очікуваного розміру компенсації їхніх витрат, пов`язаних із правничою допомогою адвоката. Отже, за умови дотримання визначеної законом процедури попереднього визначення суми судових витрат, а також порядку подання необхідного об`єму доказів на підтвердження понесених витрат, сторона може розраховувати на відшкодування витрат на правничу допомогу в повному розмірі. Однак, беручи до уваги принцип співмірності, слід пам`ятати, що свобода сторін у визначенні розміру витрат на професійну правничу допомогу не є абсолютною та безумовною навіть у разі їхньої повної документальної доведеності.

Судом враховується, що розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю; суд не має право його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

Водночас, суд апеляційної інстанції відзначає, що для включення всієї суми гонорару у відшкодування за рахунок позивача має бути встановлено, що за цих обставин справи такі витрати були необхідними, а розмір цих витрат є розумним та виправданим. Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати всі витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Таким чином, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Як зазначено у постанові Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі №756/2114/17, «при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критеріїв реальності адвокатських витрат (встановлення їх дійсності та необхідності), і розумності їх розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану сторін.

Також, у постанові Верховного Суду від 13 травня 2021 року у справі № 903/277/20 зазначено, що оцінка обґрунтованості, пропорційності витрат на професійну правничу допомогу з урахуванням обсягу наданих адвокатом позивача послуг, складністю справи, беручи до уваги, зокрема критерії реальності понесення адвокатських витрат, розумності їхнього розміру, співмірності, а також підтвердженість таких витрат належними та допустимими доказами вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин кожної справи.

З досліджених матеріалів справи вбачається,що 22 серпня 2022 року представником відповідача адвокатом Наумовою О.О. подано до суду клопотання про вирішення питання про відшкодування витрат на правничу допомогу після ухвалення рішення у цивільній справі № 932/17589/19. В обгрунтування клопотання заявник зазначила, що для захисту своїх порушених прав відповідач ОСОБА_2 звернулася до: адвоката Наумової О.О. (ордер серія АА № 1024156 від 20.01.2020 року), адвоката Чекулаєва С.О. (ордер серія ВК № 1022066 від 25.06.2021 року), адвоката Наумової М.О. (ордер серія АА № 1173075 від 08.11.2021 року). Заявою адвоката Наумової О.О. № 827 від 13.08.2022 року повідомлено суд, що докази на підтвердження розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, які відповідачка має сплатити, будуть подані нею до суду протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.

Заявник вказує, що відповідачка понесла судові витрати у розмірі 104 798 грн. у зв`язку з розглядом справи № 932/17589/19, які складаються з оплати професійної правничої допомоги, наданої: адвокатом Наумовою О.О. на виконання договору про надання правової допомоги від 01.01.2019 року, додаткової угоди від 20.01.2020 року та додаткової угоди № 2 від 30.03.2021 року до нього у розмірі: 32 000 грн., що підтверджується актом наданої правової допомоги від 16.03.2021 року та квитанціями до прибуткового ордеру №1 від 02.04.2021, № 2 від 28.05.2021, №2 від 01.06.2021, № 4 від 17.08.2021 року; 31 000 грн., що підтверджується актом наданої правової допомоги від 16.08.2022 та квитанцією до прибуткового ордера № 5 від 19.08.2022 року; відшкодування адвокату 10 798 грн. понесених ним витрат на транспорт (поїзд та автомобіль, без врахування витрат на таксі в сумі 1 130 грн.) та оплату поштових відправлень у зв`язку з виконанням договору про надання правової допомоги від 01.01.2019 року у справі № 932/17589/19, що підтверджується квитанцією № 6 від 19.08.2022 року.

Також, заявник зазначає, що відповідач понесла судові витрати у зв`язку з розглядом даної справи № 932/17589/19, які складаються з оплати професійної правничої допомоги, наданої адвокатом Чекулаєвим С.О. на виконання договору про надання правової допомоги № 01/05/2021 від 26.05.2021 року, додаткової угоди № 1 від 26.05.2021 року до нього у розмірі: 25 000 грн., що підтверджується актом наданої правової допомоги від 16.08.2022 року та квитанцією до прибуткового ордеру №1 від 19.08.2022. Також, відповідач понесла судові витрати у зв`язку з розглядом даної справи № 932/17589/19, які складаються з оплати професійної правничої допомоги, наданої адвокатом Наумовою М.О. на виконання договору про надання правової допомоги від 08.11.2021, додаткової угоди №1 від 08.11.2021 року до нього у розмірі: 6 000 грн., що підтверджується актом наданої правової допомоги від 16.08.2022 року та квитанцією до прибуткового ордеру №1 від 19.08.2022. У відзиві на позовну заяву вказано, що відповідач очікує понести 50 000 грн. витрат на правничу допомогу, виходячи з очікувань, що відбудеться три судові засідання, натомість позивач протягом судового провадження неодноразово заявляв відкладення судового засідання, затягуючи строки розгляду справи, в якій відбулось 8 засідань, з яких адвокати відповідача брали участь у 7 засіданнях, що збільшило витрати на правничу допомогу, у тому числі на відшкодування транспортних витрат адвокату.

Посилаючись на вказане, представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Наумова О.О. просила стягнути з позивача на користь відповідача понесені витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 104 798 грн (т.3.а.с.232-258).

Вбачається, що рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 16 серпня 2022 року, ухваленим у даній справі, відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Прийдак Ю.М., Сьома дніпровська державна нотаріальна контора, про визнання заповіту недійсним.

Відповідно до наданого представником відповідача клопотання, відповідач ОСОБА_2 в зв`язку з розглядом даної справи понесла витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 104 798 грн. На підтвердження понесених витрат представник відповідача адвокат Наумова О.О.,посилалася на укладені відповідачем ОСОБА_2 договори про надання правової допомоги, а саме : - договір про надання правової допомоги від 01.01.2019 року, додаткову угоду від 20.01.2020 року та додаткову угоду № 2 від 30.03.2021 року до нього, укладений з адвокатом Наумовою О.О. ; - договір про надання правової допомоги № 01/05/2021 від 26.05.2021 року, додаткові угоді № 1 від 26.05.2021 року до нього, укладений з адвокатом Чекулаєвим С.О.; - договір про надання правової допомоги від 08.11.2021, додаткові угоді № 1 від 08.11.2021 року до нього,укладений з адвокатом Наумовою М.О. Надано копії актів про надання правової допомоги, копії детального опису наданої правничої допомоги, копії звітів про витрати адвоката, копії квитанцій до прибуткового касового ордеру, копії документів на підтвердження транспортних витрат.

Перевіряючи описи наданих послуг із врахуванням заперечень представника позивача, суд першої інстанції виходив з того,що до відзиву представника відповідача долучено копію договору про надання правової допомоги від 01.01.2019 року, укладеного між відповідачем ОСОБА_2 та адвокатом Наумовою О.О., з додатками до нього. Предметом даного договору є те, що клієнт доручає, а адвокат відповідно до чинного законодавства України приймає на себе зобов`язання в якості правової допомоги здійснювати представницькі повноваження, захищати права і законні інтереси клієнта в обсязі та на умовах, встановлених цим договором та за домовленістю сторін

Відповідно до копії додаткової угоди від 20.01.2020 року до договору про надання правової допомоги від 01.01.2019 року, укладеної між відповідачем ОСОБА_2 та адвокатом Наумовою О.О., розмір гонорару за надання адвокатом правової допомоги становить 50 000 грн., гонорар складається із суми цін наданих послуг в межах цього договору, ціни за надані адвокатом види правової допомоги клієнту визначаються у фіксованому розмірі за всі види правової допомоги, що є необхідними для захисту прав та інтересів клієнта у цивільній справі № 932/17589/19, у тому числі, здійснювати представництво та захист прав та інтересів клієнта у Бабушкінському районному суді міста Дніпропетровська, а саме слідуючи види правової допомоги: п.1. консультації з питань реалізації матеріальних прав та обов`язків спадкоємця, процесуальних прав та обов`язків відповідача у справі № 932/17589/19 та з інших правових питань, які стосуються цієї судової справи за увесь період судового провадження у справі у суді першої інстанції - 10 000,00 грн; п.2. аналіз законодавства у сфері спадкового права - 2 000,00 грн; п.3. аналіз судової практики у сфері судових справ про визнання заповіту недійсним - 5000,00 грн; п.4. збір доказів у справі № 932/17589/19, у томі числі, за допомогою адвокатських запитів - 5 000,00 грн; п.5. вивчення матеріалів позовної заяви ОСОБА_1 , аналіз та правова оцінка заявлених ним позовних вимог, складання відзиву на позовну заяву ОСОБА_1 про визнання заповіту недійсним у справі № 932/17589/19 - 5 000,00 грн; п.6. складання заперечення на відповідь ОСОБА_1 на відзив у справі № 932/17589/19 - 2000,00 грн; п.7. складання клопотань та заяв у справі № 932/17589/19 - 5000,00 грн; п.8. ознайомлення з матеріалами справи № 932/17589/19 за увесь період судового провадження у справі у суді першої інстанції - 1000 грн;.9. представництво прав та інтересів відповідача у судових засіданнях у справі № 932/17589/19 із розрахунку вартості участі адвоката у одному засіданні - 5000,00 грн., з урахуванням того, що очікується, що у справі відбудеться три судові засідання, - 15000, грн.За умовами додаткової угоди, правова допомога вважається наданою адвокатом клієнту після підписання сторонами акту про надання правової допомоги за договором. Клієнт здійснює оплату гонорару у повному обсязі у готівковій формі протягом 5 банківських днів від дати ухвалення рішення суду першої інстанції у справі № 932/17589/19.

Відповідно до акту про надання правової допомоги від 16.03.2021 року за договором про надання правової допомоги від 01.01.2019 року, підписаного ОСОБА_2 та адвокатом Наумовою О.О., адвокатом надано клієнту наступні види правової допомоги: п.1. консультації з питань реалізації матеріальних прав та обов`язків спадкоємця, процесуальних прав та обов`язків відповідача у справі 932/17589/19 та інших правових питань, які стосуються цієї судової справи за період з листопада 2019 року по 16.03.2021 - 10 000,00 грн; п.2. аналіз законодавства у сфері спадкового права за період з листопада 2019 року по 16.03.2021 року - 2 000,00 грн; п.3. аналіз судової практики у сфері судових справ про визнання заповіту недійсним з листопада 2019 року по 16.03.2021 - 5000,00 грн; п.4. збір доказів у справі № 932/17589/19, у томі числі, за допомогою адвокатських запитів з листопада 2019 року по 16.03.2021 - 5 000,00 грн; п.5. вивчення матеріалів позовної заяви ОСОБА_1 , аналіз та правова оцінка заявлених ним позовних вимог, складання відзиву на позовну заяву ОСОБА_12 про визнання заповіту недійсним у справі № 932/17589/19 з 03.03.2021 року по 16.03.2021 - 5 000,00 грн; п.6. складання клопотань та заяв у справі № 932/17589/19 за період з січня 2020 року по 16.03.2021 року, зокрема, заява від 24.01.2020 року на ім`я керівника апарату Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська про призначення повторного автоматизованого розподілу у справі № 932/17589/19; заява № 159 від 07.08.2020 року на ім`я керівника апарату Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська про призначення повторного автоматизованого розподілу у справі № 932/17589/19; заява № 62 від 16.03.2020 року про визнання доказів недопустимими, заява № 63 від 16.03.2020 року про виклик свідків, клопотання № 64 від 16.03.2020 про витребування доказів; клопотання №65 від 16.03.2020 року про огляд електронних доказів, - 5 000,00 грн.

Відповідно до копії додаткової угоди № 2 від 30.03.2019 року до договору про надання правової допомоги від 01.01.2019 року, укладеної між відповідачем ОСОБА_2 та адвокатом Наумовою О.О., клієнт зобов`язаний відшкодувати адвокату понесені ним витрати у зв`язку з наданням правової допомоги у справі № 932/17589/19, зокрема, транспортні витрати, витрати на оплату поштових відправлень, витрати на оплату витягів з Державних реєстрів, оплату судового збору, витрати на придбання пального у зв`язку з використанням автомобіля для проїзду з офісу адвоката у м. Києві до м. Дніпра та у зворотному напрямку для представництва прав та інтересів клієнта у суді, добові та інші витрати, які були необхідні для виконання договору про надання правової допомоги від 01.01.2019. Такі витрати відшкодовуються на підставі звіту про витрати у зв`язку з наданням правничої допомоги у справі № 932/17589/19.

Відповідно до акту про надання правової допомоги від 16.08.2022 року за договором про надання правової допомоги від 01.01.2019 року, укладеної між відповідачем ОСОБА_2 та адвокатом Наумовою О.О., у період з 17.03.2021 по 16.08.2022 року на виконання вказаного договору клієнту були надані слідуючі види правової допомоги у цивільній справі № 932/17589/19: п.1. консультації з питань реалізації матеріальних прав та обов`язків спадкоємця, процесуальних прав та обо`язків відповідача у справі 932/17589/19 та інших правових питань, які стосуються цієї судової справи за період з 17.03.2021 року по 16.08.2022 року загальною тривалістю 25 годин - вартість 5000,00 грн. включено до акту від 16.03.2021;п.2. складання заперечення №177 від 15.04.2021 року в прядку ст.180 ЦПК України - вартість 5000,00 грн. включено до акту від 16.03.2021;п.3. складання клопотань та заяв у справі № 932/17589/19 за період з 17.03.2021 року по 16.08.2022 року - вартість 5000,00 грн. включено до акту від 16.03.2021; п.4. представництво прав та інтересів відповідача у судових засіданнях у справі №932/17589/19 із розрахунку вартості участі адвоката у одному засіданні 5000,00 грн. (судові засіданні 01.06.2021, 17.08.2021, 07.09.2021, 06.12.2021, 20.01.2022, 08.06.2022) - 30 000,00 грн.

З детального опису наданої адвокатом Наумовою О.О. правничої допомоги у справі 932/17589/19 від 16.08.2022 року вбачається зміст правничої допомоги, наданої адвокатом клієнту ОСОБА_2 , відповідно до якого адвокатом витрачено 3202 хвилини, що дорівнює 52 години 20 хв.

Відповідно до позиції Верховного Суду у постанові від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18 (провадження № 61-9124св20), вирішуючи питання про відшкодування витрат стороні, пов`язаних із прибуттям до суду, необхідно виходити з конкретних обставин справи, зважаючи на вид транспорту, яким скористалась особа, а також документів, поданих нею на підтвердження здійснення цих витрат.

Вирішуючи питання про відшкодування витрат відповідачу, пов`язаних із прибуттям до залізничного вокзалу м. Дніпра з залізничного вокзалу м. Києва на поїзді Укрзалізниці її представника адвоката Наумової О.О. для надання правової допомоги в Бабушкінському районному суді м. Дніпропетровська при розгляді справи № 932/17589/19, суд вважав, що такі витрати є доведеними та підтверджуються наданими представником відповідача письмовими доказами, зокрема, посадочними документами, звітом про витрати, квитанціями до прибуткового касового ордеру. Також,суд першої інстанції вважав, що клопотання представника відповідача адвоката Наумової О.О. про відшкодування відповідачу витрат, пов`язаних із її прибуттям до суду та повернення до місця розташування офісу в м. Києві з залізничних вокзалів на таксі не підлягає задоволенню, оскільки суду не надано доказів понесення таких витрат та необхідності користування представником відповідача адвокатом Наумовою О.О. при виконанні договору про надання правової допомоги саме цим видом транспорту.

Що стосується клопотання представника відповідача адвоката Наумової О.О. про відшкодування відповідачу витрат, пов`язаних із її прибуттям до суду та до місця розташування офісу в м. Києві на автомобілі SsangYong Rexton в зв`язку з наданням правничої допомоги відповідачу в зв`язку з розглядом справи № 932/17589/19 ,то суд зазначив,що представником не надано доказів необхідності користування нею при виконанні договору про надання правової допомоги саме цим видом транспорту, тому клопотання в цій частині не підлягає задоволенню .

Крім того,суд першої інстанції зазначив,що частина включених до детального опису послуг адвоката Наумової О.О. перебуває поза межами процесуального закону, тому такі послуги не можна визначити пов`язаними із розглядом цивільної справи. Зокрема це стосується: клопотання про допит свідка, яке в подальшому не було підтримано представником відповідача; заяв процесуального характеру, направлених до керівника апарату суду та про роз`яснення питань щодо їх відповіді, що стосуються роботи самого суду, оскільки на час їх подання судом не було вирішено питання про відкриття провадження у справі; складання відзиву на апеляційну скаргу позивача на ухвалу Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська про направлення справи за підсудністю; складання адвокатського запиту № 34 від 30.01.2021 року до ОСОБА_13 про отримання інформації про стан здоров`я ОСОБА_3 , про характер її відносин з її дітьми та про договір емфітевтизу, оскільки положеннями ЦПК України визначений порядок допиту свідків саме судом, а обставини укладання договору емфітевтизу не були предметом розгляду даної справи.Вказані витрати не можна визначити як неминучі та необхідні при розгляді даної справи. Щодо інших витрат на надання правничої допомоги відповідачу адвокатом Наумовою О.О., зазначених в клопотанні, суд вважав їх доведеними.

Стосовно доводів клопотання про стягнення з позивача на користь відповідача понесених витрат на надання правничої допомоги адвокатами Чекулаєвим С.О. та Наумовою М.О.,суд першої інстанції виходив з того,що при поданні відзиву на позовну заяву був заявлений попередній орієнтовний розрахунок суми судових витрат представником відповідача адвокатом Наумовою О.О. Натомість представниками відповідача адвокатами Чекулаєвим С.О. та Наумовою М.О., відповідачем, у передбаченому ЦПК України порядку такі попередні орієнтовні розрахунки суми судових витрат в зв`язку з наданням ними правничої допомоги цими адвокатами заявлені не були та не були подані заяви на відшкодування витрат на правничу допомогу. Клопотання про відшкодування відповідачу таких витрат на надання вказаними адвокатами правничої допомоги надано суду адвокатом Наумовою О.О. після ухвалення судового рішення у справі. Тому, виходячи з положень ст. 134 ЦПК України, клопотання представника відповідача ОСОБА_14 відхилено в частині відшкодування відповідачу понесених витрат на професійну правничу допомогу адвоката Чекулаєва С.О. в розмірі 25 000,00 грн. та адвоката Наумової М.О. в розмірі 6 000,00 грн.

Вирішуючи питання про відшкодування витрат відповідачу, пов`язаних із наданням їй правової допомоги в Бабушкінському районному суді м. Дніпропетровська при розгляді справи № 932/17589/19 адвокатом Наумовою О.О., суд,перевіривши описи наданих послуг з урахуванням заперечень представника позивача,надав вмотивовану оцінку наданим доказам на підтвердження витрат, виходив із співмірності зі складністю справи, співставивши обсяг послуг і витрачений на них час із критерієм реальності таких витрат, враховуючи критерій розумності та зважаючи на те, що стягнення витрат не повинно становити надмірний тягар для іншої сторони, вважав за можливе зменшити розмір цих витрат. Відтак дійшов до правильного висновку про стягнення з позивача та користь відповідача витрат на професійну правничу допомогу в сумі 22 000,00 грн.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції щодо часткового відшкодування витрат на правничу допомогу, а лише зводяться до незгоди скаржника з наданою судом оцінкою доказам на підтвердження реальності та співмірності понесених витрат на правову допомогу. Підстав для задоволення апеляційної скарги на додаткове рішення суду не вбачається. На переконання суду апеляційної інстанції розмір правової допомоги 104 798 грн для даної категорії справ не відповідає критерію розумності його розміру та є завищеним. Заява про компенсацію витрат не містить обґрунтування саме такого розміру з посиланням, зокрема, на кваліфікацію чи досвід адвокатів, фінансовий стан клієнта чи можливі інші істотні обставини. За таких обставин, щодо обсягу, вартості та співрозмірності заявлених до компенсації витрат на правову допомогу, суд оцінив витрати відповідача з урахуванням всіх аспектів складності цієї справи, а також час, який міг би витратити адвокат на вивчення справи та підготовку відзиву як кваліфікований фахівець, сукупний час, витрачений на опрацювання спірних правовідносин та участь у судових засіданнях, дійшов висновку про те, що справедливою та співрозмірною є компенсація витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 22 000 грн.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.).

Отже, доводи апеляційних скарг та зміст оскаржуваних судових рішень не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а тому рішення підлягають залишенню без зміни відповідно до положень статті 375 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 374,375,381,382 ЦПК України, апеляційний суд -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Сустав Наталія Валеріївна, та ОСОБА_2 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Наумова Олена Олександрівна, - залишити без задоволення.

Рішення Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська від 16 серпня 2022 року та додаткове рішення Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська від 20 грудня 2022 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст постанови складений 09 червня 2023 року .

Судді: