УХВАЛА

06 грудня 2023 року

м. Київ

справа №451/45/23

провадження № 61-16484ск23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Литвиненко І. В.,

розглянувши касаційну скаргу Акціонерного товариства «Сенс Банк» на рішення Радехівського районного суду Львівської області від 20 квітня 2023 року та постанову Львівського апеляційного суду від 09 жовтня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Сенс Банк» про захист прав споживачів, застосування наслідків виконання нікчемного правочину та зобов`язання банку здійснити перерахунок сплачених позичальником платежів по рахунку за кредитною карткою,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до АТ «Сенс Банк» про захист прав споживачів, застосування наслідків виконання нікчемного правочину та зобов`язання банку здійснити перерахунок сплачених позичальником платежів по рахунку за кредитною карткою.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 05 грудня 2018 року АТ «Альфа -Банк», правонаступником якого є, у зв`язку зі зміною назви, АТ «Сенс Банк», на підставі договору №501091841 ОСОБА_1 було відкрито поточний рахунок № НОМЕР_1 (рахунок IBAN НОМЕР_2 ) з електронним платіжним засобом у гривні та випущена міжнародна платіжна картка МС WORD DEBIT для кредитування рахунку та встановлення відновлювальної кредитної лінії по кредитній картці. Окремий кредитний договір, як єдиний документ, для кредитування рахунку та встановлення відновлювальної кредитної лінії по кредитній картці World Debit Mastercard між позивачем та відповідачем не укладався. Позивачу було видано на руки кредитну картку World Debit Mastercard № НОМЕР_3 з терміном дії по 06/26 року з встановленням ліміту на час її видачі. Станом на 05 листопада 2022 року кредитний ліміт по кредитній картці становить 66 653 грн. Після звернення за професійною допомогою до адвоката позивачу стало відомо, що окрема додаткова плата за розрахунково-касове обслуговування основної картки по кредитування рахунку є нікчемною умовою і не являється послугою за яку банк на постійній основі може отримувати плату, а тому він вимушений звернутись до суду за захистом своїх порушених прав.

Так, встановлена на постійній основі банком по кредитуванню його рахунку окрема комісійна винагорода за розрахунково-касове обслуговування основної картки (що обраховується щомісячно від суми заборгованості на кінець РЦ) є нікчемним та надуманим платежем та умовою кредитування його рахунку, оскільки банк вже окремо (щомісячно) встановив йому на постійній основі основну плату у вигляді процентів за користування кредитними коштами. Тому ще додаткова комісійна винагорода за обслуговування основної картки є фактично подвійним стягненням плати за користуванням кредитом. Також, розмір плати за розрахунково-касове обслуговування основної картки є непропорційним до визначених договором процентів за кредит, внаслідок чого саме ця плата за обслуговування картки має ознаки основного періодичного платежу позичальника в оплату кредиту (фактичної плати за кредит, а не оплати послуг). Зазначає, що в період дії кредитного договору всі кошти по кредиту ним сплачувались виключно у безготівковому порядку шляхом переказу відповідних сум через електронні платіжні системи з картки на картку, за що з нього окремо знімались комісії за переказ таких платежів. Тобто, в період дії кредитного договору він ніколи не платив кредит через касу банку, а отже, банк навіть теоретично не міг йому надати послуги з розрахунково-касових обслуговування. Також нікчемність даної послуги полягає ще і в тому, що через відсутність сплати позичальником платежів по кредиту, банк взагалі не може надати будь-яку послугу з розрахунково-касове обслуговування, оскільки якраз таке обслуговування залежить від сплати чи не сплати позичальником платежів через касу банку, а отже відсутність будь-якого обслуговування по кредиту. У свою чергу, банк завжди, в автоматичному порядку, здійснює йому нарахування та стягує з нього плату за розрахунково-касове обслуговування по кредиту, коли він взагалі не здійснює жодного платежу. Зазначає, що встановлена відповідачем на постійній основі додаткова плата за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування основної картки) є нікчемною та надуманою умовою кредитного договору.

Посилаючись на викладені обставини просив зобов`язати АТ «Сенс Банк» здійснити перерахунок платежів, здійснених ОСОБА_1 по поточному рахунку № НОМЕР_2 , що відкритий згідно з кредитним договором №501091841 від 05 грудня 2018 року шляхом зарахування вже сплачених ОСОБА_1 коштів, що були спрямовані АТ «Сенс Банк» на погашення плати за розрахунково-касове обслуговування основної картки у рахунок погашення основного боргу (кредитного ліміту) по поточному рахунку № НОМЕР_2 , стягнути з АТ «Сенс Банк» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правову допомогу адвоката у розмірі 10 000,00 грн.

Рішенням Радехівського районного суду Львівської області від 20 квітня 2023 року позов задоволено. Зобов`язано АТ «Сенс Банк» здійснити перерахунок платежів, здійснених ОСОБА_1 по поточному рахунку № НОМЕР_2 , що відкритий згідно кредитного договору №501091841 від 05 грудня 2018 року шляхом зарахування вже сплачених ОСОБА_1 коштів, що були спрямовані АТ «Сенс Банк» на погашення плати за розрахунково-касове обслуговування основної картки у рахунок погашення основного боргу (кредитного ліміту) по поточному рахунку № НОМЕР_2 .

Стягнено з АТ «Сенс Банк» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правову допомогу адвоката у розмірі 10 000,00 грн. Стягнено з АТ «Сенс Банк» в користь держави судовий збір в розмірі 1 073,60 грн до спеціального фонду Державного бюджету України .

Постановою Львівського апеляційного суду від 09 жовтня 2023 року апеляційну скаргу АТ «Сенс Банк» залишено без задоволення, рішення Радехівського районного суду м. Львова від 20 квітня 2023 року залишено без змін.

У листопаді 2023 року АТ «Сенс Банк» подало до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Радехівського районного суду Львівської області від 20 квітня 2023 року та постанову Львівського апеляційного суду від 09 жовтня 2023 року, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга подана на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Відповідно до пункту 8 частини другої статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви.

Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, враховуючи те, що провадження здійснюється судом після розгляду справи судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 жовтня 2020 року у справі № 127/18513/18 (провадження № 14-145цс20) вказала, що касаційний перегляд вважається екстраординарним з огляду на специфіку повноважень суду касаційної інстанції з точки зору обмеження виключно питаннями права та більшим ступенем формальності процедур. У ЦПК України визначено баланс між такими гарантіями права на справедливий судовий розгляд, як право на розгляд справи судом, встановленим законом (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), та принципом остаточності судових рішень res judicata, фактично закріплено перехід до моделі обмеженої касації, що реалізується за допомогою введення процесуальних фільтрів з метою підвищення ефективності касаційного провадження.

Пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України передбачено, що не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Предметом касаційного оскарження є судові рішення, ухвалені у справі про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину шляхом здійснення перерахунку платежів за кредитним договором на суму 66 653 грн, що станом на 01 січня 2023 року не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Ураховуючи наведене, справа є незначної складності, виходячи із приписів частини четвертої статті 274 ЦПК України та не входить до переліку тих справ, що підлягають обов`язковому розгляду в порядку загального позовного провадження.

Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитись з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (рішення у справі «Зубац проти Хорватії», заява № 40160/1, від 05 квітня 2018 року).

При цьому, Верховний Суд дослідив та взяв до уваги: предмет позову, складність справи, доводи касаційної скарги, а також значення справи для сторін і суспільства, практику розгляду справ з даної категорії.

Доводів щодо наявності підстав для відкриття касаційного провадження у справі відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, заявником не наведено.

Застосування критерію малозначності у цій справі є передбачуваним, судовий спір було розглянуто судами двох інстанцій, заявник не навів інших виключних обставин, які за положеннями Кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R(95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою. Відтак, кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема й процесуальні заборони та обмеження, спрямовані на недопущення безладного перебігу судового процесу (рішення у справі «Пелевін проти України», заява № 24402/02, від 20 травня 2010 року).

Отже, у Верховного Суду є право використовувати процесуальний фільтр, закріплений у пункті 1 частини другої статті 394 ЦПК України, і це повністю узгоджується з положеннями статті 129 Конституції України, завданнями та принципами цивільного судочинства.

З урахуванням наведеного, оскільки касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.

Керуючись статтею 129 Конституції України, статтями 19, 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Акціонерного товариства «Сенс Банк» на рішення Радехівського районного суду Львівської області від 20 квітня 2023 року та постанову Львівського апеляційного суду від 09 жовтня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Сенс Банк» про захист прав споживачів, застосування наслідків виконання нікчемного правочину та зобов`язання банку здійснити перерахунок сплачених позичальником платежів по рахунку за кредитною карткою.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подавала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Петров

А. І. Грушицький

І. В. Литвиненко