Справа №345/2188/23
Провадження № 2/345/685/2023
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12.06.2023 року м. Калуш

Калуський міськрайонний суд Івано-Франківської області в складі головуючого-судді Онушканича В.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін і без проведення судового засідання справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про захист прав споживачів,

в с т а н о в и в :

Позивач звернувся до суду з даним позовом, а саме просить: визнати неправомірними дії АТ КБ «Приватбанк» щодо нарахування та списання відсотків за використання кредитних коштів (кредитного ліміту) за кредитним договором б/н від 12.02.2019 року, укладеного між ОСОБА_1 та АТ КБ «Приватбанк»; стягнути з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 4606,00 грн. безпідставно списаних та надміру сплачених коштів, спрямованих на погашення заборгованості за кредитним договором б/н від 12.02.2019 року, укладеного між ОСОБА_1 та АТ КБ «Приватбанк», 3% річних в розмірі 414,00 грн. та інфляційні збитки в розмірі 2229,81 грн., а всього 7241,81 грн.; стягнути з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 7000,00 грн. витрат на надання професійної правничої допомоги.

Позов мотивує тим, що рішенням Калуського міськрайонного суду від 27.12.2022 року, яке залишено без змін постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 04.04.2023року, в задоволенні позову АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено. Позивач зазначає, що судами у справі №345/3444/22 встановлено, що АТ КБ «Приватбанк» неправомірно стягнуло із ОСОБА_1 4604 грн. (33279,50 грн., які фактично стягнені банком з ОСОБА_1 - 28675,50 грн., які мали бути стягнені з ОСОБА_1 ).

Крім того, оскільки відповідач неправомірно користувався грошовими коштами позивача, то на його користь слід стягнути 3% річних та інфляційних втрат. Згідно поданого позивачем розрахунку з 06.05.2020 року по 05.05.2023 року 3% річних становлять 414,00 грн., інфляційні втрати за період з 06.05.2020 року по 05.05.2023 року становлять 2229,81 грн. Тому позивач змушений звернутися до суду із вищевказаним позовом.

Ухвалою Калуського міськрайонного суду від 12.05.2023 року відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Копію ухвали про відкриття провадження, а також прикріплені файли (позов ОСОБА_1 до АТ КБ «Приватбанк» про захист прав споживачів) було надіслано відповідачу в його електронний кабінет; документ доставлено до електронного кабінету 12.05.2023 року (а.с.71). Проте у строк, встановлений в ухвалі про відкриття провадження у справі, відповідачем не надано відзиву на позов без поважних причин, тобто своїм правом подати відзив на позовну заяву відповідач не скористався. Тому, відповідно до вимог ч. 8 ст. 178 ЦПК України, суд вирішує спір за наявними матеріалами справи.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає до часткового задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Згідно з частиною першою статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною першою статті 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частин першої, другої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 175 ЦПК України у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування.

Згідно з пунктами 4 і 5 частини третьої статті 175 ЦПК України позовна заява повинна містити зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.

Аналіз наведеного свідчить про те, що предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Тобто правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. При цьому незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для відмови у позові.

Оскільки повноваження органів влади є законодавчо визначеними, то суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін, а з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює їх правильну правову кваліфікацію та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

Пред`являючи позов про cтягнення надмірно сплачених грошових коштів, позивач покликається на ст.1212 ЦК України. Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом необхідно керуватися при вирішенні спору.

Необхідність дотримання принципу підтверджена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (провадження № 14-473цс18), в якій зазначено, що згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») неправильна юридична кваліфікація учасниками справи спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм.

Згідно зі ст. 526, ч. 1 ст. 530 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Частинами 1, 2 статті 1212 ЦК України визначено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Так, зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 Цивільного кодексу України).

З аналізу зазначених правових норм вбачається, що зобов`язання із набуття або збереження майна без достатньої правової підстави має місце за наявності таких умов.

По-перше, є набуття або збереження майна. Це означає, що особа набуває нові цінності, збільшує кількість та вартість належного їй майна або зберігає майно, яке неминуче мало б вибути із її володіння.

По-друге, мало місце набуття або збереження майна за рахунок іншої особи. Тобто, збільшення або збереження майна у особи є наслідком втрати або недоотримання цього майна іншою особою.

По-третє, обов`язково має бути відсутність правової підстави для набуття або збереження майна за рахунок іншої особи. Тобто, мала місце помилка, обман, випадковість або інші підстави набуття або збереження майна, які не можна віднести до підстав виникнення цивільних прав та обов`язків (ст. 11 ЦК України).

За змістом ч. 1 ст. 1212 Цивільного кодексу України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Відсутністю правової підстави вважають такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в незаборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків. Зокрема, внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України.

Загальна умова ч. 1 ст. 1212 Цивільного кодексу України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі ст. 1212 Цивільного кодексу України тільки за наявності ознак безпідставності такого виконання.

Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним.

Отже, якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, ст. 1212 Цивільного кодексу України може застосовуватись тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена або припинена, у тому числі у вигляді розірвання договору.

Тому, для застосування до спірних правовідносин у справі ст. 1212 ЦК України необхідно встановити факт наявності або відсутності між сторонами у справі правовідносин, які б свідчили про наявність або відсутність правових підстав для перерахування заявлених до стягнення грошових коштів.

Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11, ч. ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені цими актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з ч. 1 ст. 1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі.

Згідно з ч. 1 ст. 634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

За приписами ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Матеріалами справи встановлено, що 12.02.2019 року ОСОБА_1 з метою отримання банківських послуг підписав анкету-заяву для отримання кредиту, тобто між сторонами існують договірні правовідносини. А тому положення ст.1212 ЦК України не можуть бути застосовані до договірних правовідносин.

Відповідно до положень ч. ч. 1, 3 ст. 1066 ЦК України, за договором банківського рахунку банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші обмеження його права щодо розпорядження грошовими коштами, не передбачені законом, договором між банком і клієнтом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку.

Підстави для списання грошових коштів з рахунку визначені ст. 1071 ЦК України, відповідно до якої банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження. Грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом чи договором між банком і клієнтом.

Відповідно до п. 1.38 ст. 1 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів" у цьому Законі наведені нижче терміни та поняття вживаються в такому значенні списання договірне - списання банком з рахунка клієнта коштів без подання клієнтом платіжного доручення, що здійснюється банком у порядку, передбаченому в договорі, укладеному між ним і клієнтом, або згідно з умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку.

Згідно з п. 26.1 ст. 26 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів" платник при укладенні договорів із банком має право передбачити договірне списання грошей із своїх рахунків на користь банку платника та/або третіх осіб.

Пунктом 1.7 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Національного банку України від 21 січня 2004 року N 22 (далі - Інструкція від 21 січня 2004 року) визначено, що кошти з рахунків клієнтів банки списують лише за дорученнями власників цих рахунків (включаючи договірне списання коштів згідно з главою 6 цієї Інструкції) або на підставі розрахункових документів стягувачів згідно з главами 5 та 12 цієї Інструкції.

Банк обумовлює своє право на здійснення договірного списання за дорученням платника з його рахунку в договорі банківського рахунку або іншому договорі про надання банківських послуг (пункт 6.1 Інструкції від 21 січня 2004 року).

Договір має містити інформацію, яка потрібна для належного виконання банком доручення платника, зокрема: умови, за якими банк повинен здійснити (здійснювати) договірне списання; номер рахунку платника, з якого має здійснюватися договірне списання; назву отримувача; номер і дату договору з отримувачем, яким передбачене право отримувача на договірне списання коштів з рахунку платника; перелік документів, які отримувач має надати банку, що обслуговує платника (якщо вони передбачені в договорі) (пункт 6.4 Інструкції від 21 січня 2004 року).

Якщо кредитором за договором є банк, що обслуговує платника, то право цього банку на здійснення договірного списання передбачається в договорі банківського рахунку або іншому договорі про надання банківських послуг. Договір може містити інформацію, яка потрібна банку для списання ним коштів з рахунку платника.

Банк, що обслуговує платника, здійснюючи на підставі договору банківського рахунку або іншого договору про надання банківських послуг договірне списання коштів з рахунку платника, оформляє меморіальний ордер, у реквізиті "Призначення платежу" якого зазначає номер, дату договору, яким передбачено можливість застосування договірного списання (пункт 6.5 Інструкції від 21 січня 2004 року).

За змістом ст. 1073 ЦК України, у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.

Рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 27.12.2022 року (а.с.44-49), яке залишено без змін постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 04.04.2023року (а.с.50-57), по справі за позовом АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, на підставі аналізу виписки по рахунку ОСОБА_1 на підставі договору №б/н від 12.02.2019 року було встановлено, що з коштів, які фактично спрямовувалися позичальником на погашення заборгованості за тілом кредиту, АТ КБ «Приватбанк» в автоматичному режимі відбувалося списання відсотків на загальну суму 33279,50 грн. Також вказаним рішенням суду встановлено, що АТ КБ «Приватбанк» нараховано ОСОБА_1 28675,50 грн. заборгованості за тілом кредиту, а 33279,50 грн., які сплачені позичальником ОСОБА_1 , мали бути зараховані в рахунок погашення заборгованості за тілом кредиту, а не за відсотками.

Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Отже, АТ КБ «Приватбанк» було безпідставно списано з кредитного рахунку, відкритого на ім`я ОСОБА_1 , належні йому грошові кошти на загальну суму 4604,00 грн., надмірно сплачених в рахунок погашення заборгованості за кредитом (33279,50 грн. - 28675,50 грн.). Доказів наявності інших підстав для автоматичного списання коштів АТ КБ «Приватбанк» суду не надано.

Щодо вимог про визнання неправомірними дій АТ КБ «Приватбанк» щодо нарахування та списання відсотків за використання кредитних коштів (кредитного ліміту) за кредитним договором б/н від 12.02.2019 року. Тлумачення статей 14, 16 ЦК України дозволяє зробити висновок, що не є ефективним способом захисту визнання неправомірними дії в частині незарахування сплати, зобов`язання зарахувати перераховані щомісячні платежі, скасування та списання безнадійної заборгованості, зобов`язання скасувати суму пені, заборона здійснювати подальше нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитним договором, зобов`язання вчинити дії із скасування нарахування відсотків за користування кредитом та штрафних санкцій, зобов`язання скасувати незаконно нараховані штрафні санкції за несвоєчасну здійснену оплату, оскільки не передбачають відповідного обов`язку іншого суб`єкта цивільного правовідношення та не забезпечують відновлення прав особи, що заявляє такі вимоги. З огляду на вказане, в задоволенні вимог про визнання неправомірними дій АТ КБ «Приватбанк» щодо нарахування та списання відсотків за використання кредитних коштів (кредитного ліміту) слід відмовити.

Щодо вимог про стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат.

Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом.

Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

3% річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році).

При цьому визначена позивачем дата виникнення заборгованості (06.05.2020 року), жодним чином необґрунтована. З аналізу виписки за договором №б/н від 12.02.2019 року за період 12.07.2019- 24.08.2022 р.р. (а.с. 25-29) вбачається, що автоматичне погашення простроченої заборгованості, що призвело до надмірного погашення заборгованості на суму 4604,00 грн, було здійснено: 22.10.2021 року - на суму 1501,78 грн.; 05.11.2021 року - 1565,46 грн.; 06.12.2021 року - 1536,76 грн.

Таким чином, 3% річних слід розрахувати окремо по кожному платежу.

За таких обставин, 3% річних за період з 22.10.2021 року по 05.05.2023 року слід обрахувати за наступною формулою: 1501,78*195 дні*3/100/365= 24,00 грн.

3% річних за період з 05.11.2021 року по 05.05.2023 року становлять: 1565,46*181 день*3/100/365= 23,00 грн.

3% річних за період з 06.12.2021 року по 05.05.2023 року становлять: 1536,76*150 днів*3/100/365= 19,00 грн.

Отже, загалом 3% річних становитимуть 66,00 грн.

Приписами статті 625 ЦК України передбачено розрахунок індексу інфляції не за окремі інтервали часу, а в цілому за весь період прострочення і якщо індекс інфляції в окремі періоди є меншим за одиницю та має при цьому економічну характеристику - «дефляція», то це не змінює його правової природи та не може мати наслідком пропуску такого місяця, оскільки протилежне зруйнує послідовність математичного ланцюга розрахунків, визначену Порядком проведення індексації грошових доходів населення.

Встановлення компетентним органом (Кабінетом Міністрів України) механізму перемножування індексів інфляції за певний період для обрахування інфляційних збитків означає, що «вартість грошей з індексом інфляції за попередній період» є визначальною при індексації грошової суми за кожний наступний період. У математиці це називається «послідовність, утворена за певною закономірністю».

Інфляційні втрати також слід розрахувати окремо по кожному надмірно сплаченому платежу.

Загальний індекс інфляції за період з 22.10.2021 року по 05.05.2023 року при перемножуванні всіх індексів інфляції за вказаний період становить 132,26% ((100,8 :100)х(100,6:100) х (101,3:100) х (101,6:100) х (104,5:100) х (103,1:100) х (102,7 :100)х (103,1:100) х (100,7:100) х (101,1 :100)х (101,9 :100)х (102,5:100) х (100,7 :100)х (100,7 :100)х (100,8 :100)х (100,7 :100)х (101,5:100)).

Відповідно інфляційні втрати щодо платежу на суму 1501,78 грн. будуть становити: 1501,78 грн.*132,26/100 - 1501,78 грн. = 484,00 грн.

Загальний індекс інфляції за період з 06.12.2021 року по 05.05.2023 року при перемножуванні всіх індексів інфляції за вказаний період становитиме 130,30% (100,6:100) х (101,3:100) х (101,6:100) х (104,5:100) х (103,1:100) х (102,7 :100)х (103,1:100) х (100,7:100) х (101,1 :100)х (101,9 :100)х (102,5:100) х (100,7 :100)х (100,7 :100)х (100,8 :100)х (100,7 :100)х (101,5:100)).

Відповідно інфляційні втрати щодо платежу на суму 1565,46 грн. будуть становити: 1565,46 грн.*130,3/100 - 1565,46 грн. = 474,45 грн.

Загальний індекс інфляції за період з 05.11.2021 року по 05.05.2023 року при перемножуванні всіх індексів інфляції за вказаний період становитиме 130,43% ((101,3:100) х (101,6:100) х (104,5:100) х (103,1:100) х (102,7 :100)х (103,1:100) х (100,7:100) х (101,1 :100)х (101,9 :100)х (102,5:100) х (100,7 :100)х (100,7 :100)х (100,8 :100)х (100,7 :100)х (101,5:100)).

Відповідно інфляційні втрати щодо платежу на суму 1536,76 грн. будуть становити: 1536,76 грн.*130,43/100 - 1536,76 грн. = 467,74грн.

Отже, загалом інфляційні втрати складають 1426,19 грн. (484,00 грн. + 474,45 грн. + 467,74грн.).

Таким чином, з відповідача на користь позивача слід стягнути 4604,00 грн., надмірно сплачених в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №б/н від 12.02.2019 року, 3% річних в розмірі 66,00 грн., 1426,19 грн. інфляційних втрат.

Щодо витрат за надання правничої допомоги. За правилами ч. 2-4 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Відповідно до наявного в матеріалах справи акту про прийняття-передачу наданих послуг від 05.05.2023 року (а.с.63) позивач сплатив на користь адвоката Солдаткіна О.С. 7000,00 грн. за надані послуги, а саме за підготовку та подання позовної заяви.

Суд враховує, що при визначенні суми відшкодування витрат за надання правничої допомоги суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України, від 26 лютого 2015 року у справі Баришевський проти України (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових витрат та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада від 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний характер.

У постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного цивільного суду від 02 жовтня 2019 року у справі N 211/3113/16-ц (провадження N 61-299св17), від 06 листопада 2020 року у справі N 760/11145/18 (провадження N 61-6486св19) зазначено, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та є неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Суд враховує, що ця категорія справ не є складною. Крім того адвокатом неправильно було визначено правову підставу позову. З урахуванням кваліфікації і досвіду адвоката заявлені до відшкодування витрати в розмірі 7000,00 грн. є явно неспівмірними з обсягом наданих адвокатом послуг, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (послуг), не відповідають критеріям реальності адвокатських витрат (дійсності, необхідності) та розумності.

Отже, на підставі наведеного, враховуючи, що позов задоволено частково, суд приходить до висновку, що обґрунтованими є вимоги про стягнення із відповідача на користь позивача 1500,00 грн. витрат за надання правничої допомоги.

На підставі викладеного, керуючись ст.cт. 625, 1048, 1049, 1054, 1066, 1068, 1071, 1073, 1092 ЦК України, ст.ст. 1, 14, 37, 39 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», ст.ст. 141, 259, 263-265, 274 ЦПК України,

в и р і ш и в:

Позов задоволити частково.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , 4604,00 грн., надмірно сплачених в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №б/н від 12.02.2019 року, 3% річних в розмірі 66,00 грн., 1426,19 грн. інфляційних втрат, а також 1500,00 грн. витрат за надання правничої допомоги.

В задоволенні решти вимог - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Івано-Франківського апеляційного суду протягом тридцяти днів, з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст судового рішення складено 12.06.2023року.

Суддя