Постанова

Іменем України

10 травня 2023 року

м. Київ

справа № 760/29613/19

провадження № 61-9525св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Білоконь О. В., Гулейкова І. Ю, Погрібного С. О.,

Яремка В. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - Акціонерне товариство «ПроКредит Банк»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Фумельов Ілля Олександрович, на постанову Київського апеляційного суду від 29 серпня 2022 рокуу складі колегії суддів: Лапчевської О. Ф., Мостової Г. І., Березовенко Р. В.,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2019 року Акціонерне товариство «ПроКредит Банк» (далі - АТ «ПроКредит Банк», банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором кредиту.

На обґрунтування позову посилалося на таке.

28 квітня 2004 року між Закритим акціонерним товариством «ПроКредит Банк» (далі - ЗАТ «ПроКредит Банк»), правонаступником якого є АТ «ПроКредит Банк», та ОСОБА_1 укладена рамкова угода № 1850. Відповідно до положень та умов цієї угоди та договорів про надання траншу банк відкрив ОСОБА_1 кредитну лінію терміном на 60 місяців.

31 жовтня 2007 року між ЗАТ «ПроКредит Банк» та ОСОБА_1 укладений договір про надання траншу № 1.35511/1850, згідно з яким ОСОБА_1 надано кредит у сумі 90 000,00 дол. США зі сплатою 12,5 % річних, строком на 84 місяці.

Відповідно до умов договору від 16 січня 2017 року № 7 про внесення змін до договору про надання траншу від 31 жовтня 2007 року № 1.35511/1850 розмір процентної ставки з 17 січня 2019 року та до кінця строку дії договору встановлено на рівні 14,5 % річних.

31 жовтня 2007 року між ЗАТ «ПроКредит Банк» та ОСОБА_2 укладений договір поруки № 1850-ДП2, за умовами якого вона поручилася перед кредитором за виконання усіх зобов`язань позичальника ОСОБА_1 за кредитними договорами у повному обсязі як солідарний з позичальником боржник.

ОСОБА_1 зобов`язань за кредитними договорами не виконав, унаслідок чого у нього утворилася заборгованість у розмірі 2 737 302,04 грн, яка складається з: 1 300 675,61 грн - капітал; 99 195,35 грн - відсотки за неправомірне користування кредитом; 1 337 431,09 грн - пеня.

Посилаючись на наведене, АТ «ПроКредит Банк» просило стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 солідарно заборгованість за договором про надання траншу від 31 жовтня 2007 року № 1.35511/1850, який є невід`ємною частиною рамкової угоди від 28 квітня 2004 року № 1850, у розмірі 2 737 302,04 грн, яка складається з: 1 300 675,61 грн - капітал; 99 195,35 грн - відсотки за неправомірне користування кредитом; 1 337 431,09 грн - пеня.

Короткий зміст рішень судів

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 15 лютого 2022 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що 04 квітня 2012 року банк звернувся до ОСОБА_1 з вимогою про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, а отже, відповідно до частини другої статті 1050 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) змінив строк виконання основного зобов`язання. Тому перебіг позовної давності за вимогами банку про повернення кредиту почався з наступного дня після зазначеного кредитором у вимозі про дострокове повернення кредиту строку, який є кінцевим для виконання її умов.

Оскільки банк звернувся до суду з позовом лише 25 жовтня 2019 року, суд першої інстанції дійшов висновку про пропуск позивачем позовної давності, про застосування якої просили відповідачі.

Вирішуючи позовні вимоги АТ «ПроКредит Банк» до ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що вимогу до поручителя про виконання нею солідарного з боржником зобов`язання за договором може бути пред`явлено в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку виконання основного зобов`язання або сплати щомісячних чергових платежів.

Оскільки вимогу до поручителя банк пред`явив лише у жовтні 2019 року, звернувшись до суду з позовом, суд першої інстанції дійшов висновку, що порука ОСОБА_2 припинилася.

Постановою Київського апеляційного суду від 29 серпня 2022 року апеляційну скаргу АТ «ПроКредит Банк» задоволено частково, рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 15 лютого 2022 року скасовано.

Позовні вимоги АТ «ПроКредит Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «ПроКредит Банк» заборгованість за договором про надання траншу від 31 жовтня 2007 року № 1.35511/1850, який є невід`ємною частиною рамкової угоди від 28 квітня 2004 року № 1850, у розмірі 2 737 302,04 грн, яка складається з: 1 300 675,61 грн - капітал; 99 195,35 грн - відсотки за неправомірне користування кредитом; 1 337 431,09 грн - пеня.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

У задоволенні позовних вимог АТ «ПроКредит Банк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове судове рішення, апеляційний суд виходив з того, що суд першої інстанції, врахувавши вимогу банку від 04 квітня 2012 року, помилково застосував позовну давність, оскільки ОСОБА_1 із заявою про її застосування не звертався. Така заява здійснена поручителем ОСОБА_2 , на що суд першої інстанції уваги не звернув. Крім того, суд не врахував, що після 2012 року між банком та ОСОБА_1 укладалися додаткові угоди, а отже, кредитні правовідносини продовжилися.

Вирішуючи позовні вимоги АТ «ПроКредит Банк» до ОСОБА_2 , суд апеляційної інстанції виходив з того, що з моменту направлення 04 квітня 2012 року вимоги боржнику ОСОБА_1 про повне дострокове погашення кредиту, банк повинен був протягом шести місяців звернутися з вимогою до поручителя про виконання основного зобов`язання.

З вимогою до поручителя банк не звертався.

У додаткових угодах до кредитних договорів, укладених без згоди поручителя після 2012 року, закладені умови, що всупереч положенням частини першої статті 559 ЦК України збільшують обсяг відповідальності поручителя, зокрема у зв`язку зі збільшенням процентної ставки до 14,5 % річних на відміну від встановлених у договорі від 2007 року - 12,5 % річних.

Зважаючи на наведене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відмову у задоволенні вимог АТ «ПроКредит Банк» до ОСОБА_2 , оскільки її порука припинилася на підставі частини четвертої статті 559 ЦК України.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги і позиції інших учасників

У вересні 2022 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Фумельов І. О., звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить постанову суду апеляційної інстанції змінити, відмовити у задоволенні позовних вимог АТ «ПроКредит Банк» про стягнення заборгованості з нього, а в іншій частині постанову апеляційного суду залишити без змін.

На обґрунтування касаційної скарги посилається на те, що задовольняючи позовні вимоги АТ «ПроКредит Банк» до нього, суд апеляційної інстанції помилково не застосував до спірних правовідносин частину третю статті 551 ЦК України, не звернув увагу на доводи заявника про те, що розмір нарахованої банком пені підлягає зменшенню, оскільки перевищує суму заборгованості за кредитом на 36 755,48 грн.

Крім того, суд апеляційної інстанції не врахував, що пред`явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, банк відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов`язання, а тому перебіг позовної давності за вимогами про повернення кредиту та платежів за ним, почався з наступного дня, після зазначеного кредитором у вимозі про дострокове повернення кредиту, кінцевого строку виконання його умов.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що відповідно до пункту 8.2.1 кредитного договору днем пред`явлення вимоги про дострокове повернення кредиту та відсотків за користування кредитними коштами, тобто днем виконання зобов`язань за кредитним договором у повному обсязі, є 04 квітня 2012 року.

Отже, після направлення АТ «ПроКредит Банк» 04 квітня 2012 року вимоги про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом банк втратив право нараховувати відсотки за користування кредитними коштами.

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Суд апеляційної інстанції не врахував, що оскільки 04 квітня 2012 року банк звернувся до ОСОБА_1 з вимогою про дострокове погашення усієї суми заборгованості протягом п`яти календарних днів, то з цього часу настав строк дострокового повернення кредиту, в тому числі відсотків за користування кредитними коштами, пені та комісії.

Про застосування позовної давності заявив представник відповідачів у судовому засіданні під час розгляду справи у суді першої інстанції.

Як на підставу касаційного оскарження заявник посилається на неврахування висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 727/9352/17, від 12 грудня 2018 року у справі № 703/1181/16-ц, від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц, постановах Верховного Суду України від 04 листопада 2015 року у справі

№ 6-1120цс15, від 09 листопада 2016 року у справі № 6-2251цс16, постанові Верховного Суду від 17 червня 2020 року у справі № 759/12136/15.

Постанова суду апеляційної інстанції оскаржується в частині вирішення вимог АТ «ПроКредит Банк» до ОСОБА_1 , а тому в іншій частині не є предметом перегляду в касаційному порядку (стаття 400 ЦПК України).

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 04 жовтня 2022 рокувідкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Фумельов І. О., на підставі пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Ухвалою Верховного Суду від 27 квітня 2023°року справу призначено до судового розгляду.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Встановлені судами обставини

Суди встановили, що 28 квітня 2004 року між ЗАТ «ПроКредит Банк», правонаступником якого є АТ «ПроКредит Банк», та ОСОБА_1 укладена рамкова угода № 1850. Відповідно до положень і умов цієї угоди та договорів про надання траншу, банк відкрив ОСОБА_1 кредитну лінію строком на 60 місяців.

Зміни, додатки та доповнення до цієї угоди оформляються у письмовій формі додатковою угодою сторін і є його невід`ємною частиною (пункт 4.1 рамкової угоди від 28 квітня 2004 року № 1850).

Надалі між ЗАТ «ПроКредит Банк» та ОСОБА_1 укладено додаткові угоди про внесення змін до рамкової угоди від 28 квітня 2004 року № 1850: від 17 листопада 2004 року № 1; від 27 жовтня 2005 року № 2, від 23 лютого 2007 року № 3.

31 жовтня 2007 року між ЗАТ «ПроКредит Банк» та ОСОБА_1 укладений договір про внесення змін та доповнень до рамкової угоди.

Відповідно до пункту 1 зазначеного договору сторони вирішили змінити рамкову угоду від 28 квітня 2004 року № 1850, виклавши її у новій редакції.

Згідно з пунктом 4.2 договору про внесення змін та доповнень до рамкової угоди від 31 жовтня 2007 року проценти обчислюються у валюті кредиту за процентною ставкою, встановленою відповідним кредитним договором, від суми залишку кредиту за кожен день користування залишком кредиту, виходячи із 360 календарних днів у році, з моменту видачі кредиту до моменту повного погашення кредиту.

Відповідно до пункту 4.4 договору про внесення змін та доповнень до рамкової угоди від 31 жовтня 2007 року у випадку прострочення погашення кредиту позичальник сплачує проценти за неправомірне користування кредитом у розмірі, що дорівнює визначеним відповідним кредитним договором процентам за користування даним кредитом за кожен календарний день прострочення, які обчислюються за методом «факт/360» від суми залишку кредиту, строк погашення якого настав, з дати виникнення заборгованості до дати повного її погашення.

Кредитор вправі вимагати дострокового погашення кредиту у разі прострочення погашення грошових зобов`язань за цим договором тривалістю більш ніж 3 банківські дні (підпункт 8.2.1 пункту 8.2 договору про внесення змін та доповнень до рамкової угоди від 31 жовтня 2007 року).

Згідно з підпунктом 10.2.1 пункту 10.2 договору про внесення змін та доповнень до рамкової угоди від 31 жовтня 2007 року б/н у випадку прострочення позичальником строків погашення грошових зобов`язань позичальник сплачує кредитору пеню у розмірі 0,5 % від суми непогашеної заборгованості, але не менше ніж 15,00 грн за кожний календарний день існування заборгованості, включаючи день її повного погашення, - якщо строк існування заборгованості не перевищує 30 календарних днів.

31 жовтня 2007 року між ЗАТ «ПроКредит Банк» та ОСОБА_1 укладений договір про надання траншу № 1.35511/1850, згідно з яким, ОСОБА_1 надано кредит у сумі 90 000,00 дол. США зі сплатою 12,5 % річних, строком на 84 місяці.

31 жовтня 2007 року між ЗАТ «ПроКредит Банк» та ОСОБА_2 укладений договір поруки № 1850-ДП2, за умовами якого вона поручилася перед кредитором за виконання усіх зобов`язань позичальника ОСОБА_1 за кредитними договорами (рамкова угода, договори про надання траншу, овердрафту, кредитної лінії, гарантії та усі інші договори, які укладені та/або будуть укладені на підставі рамкової годи, з усіма чинними змінами та/або доповненнями до цих договорів) у їх повному обсязі як солідарний з позичальником боржник.

04 квітня 2012 року банк направив ОСОБА_1 вимогу про повне дострокове погашення кредиту.

17 жовтня 2014 року між Публічним акціонерним товариством «ПроКредит Банк» (далі - ПАТ «ПроКредит Банк»), яке є правонаступником ЗАТ «ПроКредит Банк», та ОСОБА_1 укладений договір № 6 про внесення змін до договору траншу від 31 жовтня 2007 року № 1.355511/1850, згідно з яким сторони визначили: строк користування кредитом - 137 календарних місяців від дати видачі кредиту; відсотки: 0,5 %річних, виходячи з 360 календарних днів у році в період з 17 жовтня 2014 року до 31 грудня 2016 року (включно); 14,5 % річних, виходячи з 360 календарних днів у році в період з 01 січня 2017 року до кінця строку дії договору.

Інші умови договору траншу, які не змінені цим договором, залишаються діяти у попередній редакції і сторони підтверджують свої зобов`язання з їх виконання. Цей договір набирає чинності з моменту його підписання позичальником і однією уповноваженою особою кредитора, є невід`ємною частиною договору траншу та діє до моменту припинення дії договору траншу, якщо інше не буде встановлено сторонами (пункти 2, 3 договору від 17 жовтня 2014 року № 6).

16 січня 2017 року між ПАТ «ПроКредит Банк» та ОСОБА_1 укладений договір № 7 про внесення змін до договору траншу від 31 жовтня 2007 року № 1.355511/1850, згідно з яким, сторони визначили, що з 16 січня 2017 року до 16 січня 2019 року (включно) сплаті підлягають 0,5 %річних, виходячи з 360 днів у році, увесь інший період користування кредитом - 14,5 % річних, виходячи з 360 календарних днів у році.

Інші умови договору траншу, які не змінені цим договором, залишаються діяти у попередній редакції і сторони підтверджують свої зобов`язання щодо їх виконання. Цей договір набирає чинності з моменту його підписання позичальником і однією уповноваженою особою кредитора, є невід`ємною частиною договору траншу та діє до моменту припинення дії договору траншу, якщо інше не буде встановлено сторонами (пункти 2, 3 договору від 16 січня 2017 року № 7).

У зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 умов кредитного договору у нього утворилася заборгованість у розмірі 2 737 302,04 грн, яка складається з: 1 300 675,61 грн - капітал; 99 195,35 грн - відсотки за неправомірне користування кредитом; 1 337 431,09 грн - пеня.

02 квітня 2019 року банк направив ОСОБА_1 вимогу про повне дострокове погашення кредиту, яку він отримав 04 квітня 2019 року.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з частинами першою, другою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

При цьому право дострокового повернення означає, що кредитор вимагає виконання зобов`язання до настання строку виконання, визначеного договором.

Відповідно до частини першої статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку.

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).

У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Щодо доводів про наявність підстав для зменшення пені на підставі частини третьої статті 551 ЦК України

У касаційній скарзі заявник посилається на те, що задовольняючи позовні вимоги АТ «ПроКредит Банк», суд апеляційної інстанції помилково не застосував до спірних правовідносин частину третю статті 551 ЦК України, не врахував висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 727/9352/17, від 12 грудня 2018 року у справі № 703/1181/16-ц, від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц, постанові Верховного Суду України від 04 листопада 2015 року у справі

№ 6-1120цс15.

Колегія суддів відхиляє зазначені доводи ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Фумельов І. О., як необґрунтовані з огляду на таке.

Відповідно до частини другої статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи, зокрема, завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними і публічними інтересами, особливості предмета спору, ціни позову (стаття 11 ЦПК України).

За змістом статей 546, 548, 549 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися відповідно до вимог закону або умов договору, зокрема, неустойкою, яку боржник повинен сплатити в разі порушення зобов`язання.

Відповідно до частини першої статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно.

Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі (частини перша, друга статті 551 ЦК України).

У разі якщо розмір неустойки перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення, суд може його зменшити (частина третя статті 551 ЦК України).

Отже, зміст частини третьої статті 551 ЦК України з урахуванням наведених положень норм процесуального права щодо загальних засад цивільного судочинства дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків.

Такий висновок щодо застосування частини третьої статті 551 ЦК України викладено у постанові Верховного Суду України від 04 листопада 2015 року у справі № 6-1120цс15, постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 703/1181/16-ц, від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц, від 21 серпня 2019 року у справі № 727/9352/17, на які заявник посилається у касаційній скарзі.

У постанові Верховного Суду України від 04 листопада 2015 року у справі

№ 6-1120цс15 зазначено: «у справі, яка переглядається, суди встановили, що пунктом 4.2.2 кредитного договору передбачено, що за порушення взятих на себе зобов`язань позичальник зобов`язаний сплатити пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України (далі - НБУ), що діє на момент нарахування пені, від суми несвоєчасно виконаного зобов`язання за кожний день прострочення. ПАТ «Місто Банк» нараховано пеню в розмірі 1 млн 639 тис. 675 грн 46 коп., а заборгованість по сплаті кредиту та процентів за його користування становить 139 тис. 663 грн 19 коп. Отже, установивши, що розмір пені значно більший від розміру боргового зобов`язання, а також, що внаслідок звернення стягнення на предмет іпотеки на загальну суму заборгованості, в тому числі і пені, розмір якої значно більший розміру заборгованості за кредитним договором, будуть порушені права ОСОБА_1, суд, на відміну від судових рішень, наданих для порівняння, не вирішив питання про застосування до спірних правовідносин положення частини третьої статті 551 ЦК України та зменшення розміру пені».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 703/1181/16-ц зазначено: «умовами договору передбачено відповідальність зберігача у випадку неповернення майна поклажодавцеві за першою вимогою у вигляді сплати неустойки у розмірі 6 % від вартості майна за кожен день затримки (пункт 4.3 договору). Вартість майна встановлена у розмірі 7 500 грн (пункт 1.1 договору). Отже, висновок суду про стягнення з відповідача на користь позивача пені у розмірі 72 900 грн, зважаючи, що її розмір майже в десять разів перевищує обумовлену договором вартість майна (7 500 грн), не можна вважати законним і обґрунтованим, тобто таким, який би відповідав завданню цивільного судочинства - справедливому розгляду і вирішенню справи».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц зазначено: «банк прострочив виконання зобов`язання з видачі ОСОБА_3 належних їй за договором коштів у сумі 4 512,26 євро у період з 13 червня 2016 року (день звернення клієнта до банку з вимогою про видачу коштів) до 29 серпня 2016 року (день фактичної видачі коштів). Пеню за прострочення зобов`язання за цей період визначено судом першої інстанції на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у розмірі 10 423,32 євро та змінено апеляційним судом на 295 459,43 грн. Отже, висновок суду про стягнення з відповідача на користь позивачки пені у розмірі, що більше ніж удвічі перевищує суму простроченого зобов`язання, не можна вважати таким, який би відповідав завданню цивільного судочинства - справедливому розгляду і вирішенню справи.

Ураховуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду вважає можливим зменшити розмір неустойки до 100 000,00 грн, що відповідатиме принципу пропорційності у цивільному судочинстві».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 727/9352/17 зазначено «у зв`язку зі несвоєчасною сплатою в повному обсязі плати за користування предметом оренди, зокрема за лютий-березень 2015 року в розмірі 41 тис. 920 грн, з відповідача підлягає стягненню пеня за прострочення виконання договору оренди за період з 01 вересня 2016 року по 01 вересня 2017 року в розмірі 153 тис. 008 грн (з розрахунку 1% від розміру боргу у сумі 41 тис. 920 грн за 365 днів прострочення).

Отже, висновок суду про стягнення з відповідачки на користь позивача пені у розмірі, що більше ніж утричі перевищує суму простроченого зобов`язання, не можна вважати таким, який би відповідав завданню цивільного судочинства - справедливому розгляду і вирішенню справи.

Ураховуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду вважає можливим зменшити розмір пені до 40 тис. грн, що відповідатиме принципу пропорційності у цивільному судочинстві».

У постанові від 18 квітня 2023 року у справі № 199/3152/20 Велика Палата Верховного Суду зауважила, що після прийняття постанови у справі

№ 761/26293/16-ц, вона конкретизувала критерій, на підставі якого суд застосовує частину третю статті 551 ЦК України в постановах від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (пункт 8.24) і від 28 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (пункт 85).

Зокрема, для того щоб неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило частини третьої статті 551 ЦК України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити.

У справі, що переглядається, суди встановили, що у випадку прострочення ОСОБА_1 строків погашення грошових зобов`язань, він зобов`язався сплатити кредитору пеню у розмірі 0,5 % від суми непогашеної заборгованості, але не менше ніж 15,00 грн за кожний календарний день існування заборгованості, включаючи день її повного погашення, - якщо строк існування заборгованості не перевищує 30 календарних днів (підпункт 10.2.1 пункту 10.2 договору про внесення змін та доповнень до рамкової угоди від 31 жовтня 2007 року).

У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем умов кредитного договору, у нього утворилася заборгованість у розмірі 2 737 302,04 грн, яка складається з: 1 300 675,61 грн - капітал; 99 195,35 грн - відсотки за неправомірне користування кредитом; 1 337 431,09 грн - пеня.

Зважаючи на наведене, суд апеляційної інстанції обґрунтовано не застосував до спірних правовідносин частину третю статті 551 ЦК України, оскільки нарахована банком пеня за невиконання умов кредитного договору у розмірі 1 337 431,09 грн не перевищує розміру боргового зобов`язання - 1 399 870,96 грн (1 300 675,61 грн + 99 195,35 грн).

Отже, оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції не суперечить висновкам Верховного Суду України та Великої Палати Верховного Суду, на які заявник посилається у касаційній скарзі, а прийнята за інших встановлених судом фактичних обставин справи.

Ураховуючи наведене, доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції помилково не застосував до спірних правовідносин частину третю статті 551 ЦК України, не звернув уваги на те, що розмір нарахованої банком пені підлягає зменшенню, оскільки перевищує суму заборгованості за кредитом на 36 755,48 грн, є безпідставними.

Щодо доводів заявника про неврахування судом апеляційної інстанції наслідків звернення банку до ОСОБА_1 з вимогою від 04 квітня 2012 року про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом та спливу позовної давності

У касаційній скарзі заявник посилається на те, що звернувшись до суду з позовом у жовтні 2019 року, позивач пропустив позовну давність, оскільки 04 квітня 2012 року надіслав відповідачам вимогу про дострокове повернення кредиту та сплату процентів.

Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Інститут позовної давності виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Відповідно до пункту 12.4 договору про внесення змін та доповнень до рамкової угоди від 31 жовтня 2007 року до усіх вимог, що випливають з угоди та кредитних договорів, встановлюється позовна давність у 5 років, включаючи вимоги, щодо яких законодавством встановлена спеціальна чи обмежена позовна давність.

Вирішуючи позовні вимоги АТ «ПроКредит Банк» до ОСОБА_1 , суд апеляційної інстанції виходив з того, що після пред`явлення банком вимоги у 2012 році ОСОБА_1 продовжив здійснювати платежі за кредитним договором, зокрема останній платіж він здійснив 24 липня 2019 року, тобто після пред`явлення вимоги кредитні правовідносини між сторонами продовжилися. Ураховуючи, що надалі з вимогою про дострокове повернення кредиту та сплати відсотків позивач звернувся 04 квітня 2019 року, а з позовом до суду - 25 жовтня 2019 року, апеляційний суд дійшов висновку, що банк не пропустив позовної давності.

Перевіривши доводи касаційної скарги про те, що такий висновок апеляційного суду суперечить висновку Верховного Суду України, викладеному у постанові від 09 листопада 2016 року у справі № 6-2251цс16, та висновку Верховного Суду, викладеному у постанові від 17 червня 2020 року у справі № 759/12136/15, колегія суддів виходить з такого.

У постанові від 09 листопада 2016 року у справі № 6-2251цс16 Верховний Суд України зробив висновок про те, що, пред`явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, відсотками за користування кредитом та пені, кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов`язання, а тому перебіг позовної давності за вимогами банку про повернення кредиту почався з наступного дня, зазначеного кредитором у вимозі про дострокове повернення кредиту як кінцевого строку виконання її умов.

У постанові Верховного Суду від 17 червня 2020 року у справі № 552/1423/21, зазначено, що «пунктом 9.4 кредитного договору передбачені виключні випадки, коли строк користування грошовими коштами, визначений у пункті 1.2 кредитного договору, припиняється достроково, зокрема при невиконанні позичальником пункту 6.1.11 договору, строк користування грошовими коштами припиняється достроково на 30-й день прострочення платежів за житлово-комунальні послуги та/або електроенергії. Таким чином, сторони кредитних правовідносин врегулювали у договорі питання дострокового повернення коштів, тобто зміни строку виконання основного зобов`язання, та визначили умови такого повернення коштів. Наявність у позичальника станом на 01 березня 2012 року заборгованості по сплаті комунальних послуг (переданий в іпотеку об`єкт), яка відповідно до пункту 9.4 кредитного договору не погашена позичальником протягом 30 днів, тобто у строк по 31 березня 2012 року, є підставою для припинення користування кредитними коштами та обов`язку позичальника достроково повернути їх. Відповідно до п. 9.4 кредитного договору строк дії договору був змінений і з 31 березня 2012 року у ОСОБА_3 виник обов`язок повернути банку всю суму кредиту та нараховану заборгованість, а тому саме з цієї дати для ПАТ КБ «Правекс-Банк» розпочався перебіг позовної давності».

У справі, що переглядається, суд апеляційної інстанції встановив, що після звернення ПАТ «ПроКредит Банк», правонаступником якого є АТ «ПроКредит Банк», у квітні 2012 року до ОСОБА_1 з вимогою про дострокове повернення кредиту та сплати відсотків, між банком та ОСОБА_1 укладено додаткові угоди про внесення змін до договору траншу від 31 жовтня 2007 року № 1.35511/1850: від 17 жовтня 2014 року № 6 та від 16 січня 2017 року № 7, згідно з якими сторони змінювали строк кредитування та розмір відсотків, які підлягають сплаті за користування кредитними коштами.

Крім того, сторони неодноразово змінювали графік повернення кредиту та сплати відсотків, який є додатком № 1 до договору траншу від 31 жовтня 2007 року № 1.35511/1850, викладаючи його у відповідних редакціях, зокрема: від 24 березня 2014 року, від 17 жовтня 2014 року, від 26 червня 2015 року, від 23 листопада 2015 року, від 19 травня 2016 року, від 25 липня 2016 року, від 24 жовтня 2016 року, від 16 січня 2017 року.

Тобто, укладення між позичальником та банком додаткових угод від 17 жовтня 2014 року № 6 та від 16 січня 2017 року № 7, а також внесення відповідних змін до графіка повернення кредиту та сплати відсотків,є результатом досягнення домовленості між сторонами, які є вільними у визначенні змісту зобов`язань за договором та будь-яких інших умов своїх взаємовідносин, що не суперечать законодавству України.

Аналізуючи наведене, необхідно дійти висновку, що після пред`явлення у 2012 році вимоги про дострокове повернення кредиту та сплати відсотків, уклавши додаткові угоди від 17 жовтня 2014 року № 6 та від 16 січня 2017 року № 7, а також підписавши графік повернення кредиту та сплати відсотків, у редакціях після 04 квітня 2012 року, сторони по суті домовились про нове визначення зобов`язання, а саме строку його дії та відсотків, які підлягають сплаті за користування кредитними коштами, підтвердивши, що інші умови договору траншу залишаються діяти у попередній редакції, а також свої зобов`язання щодо їх виконання.

За таких обставин обґрунтованим є висновок суду апеляційної інстанції про те, що звернувшись 04 квітня 2019 року з вимогою до позичальника про дострокове повернення кредиту та сплати відсотків, а з позовом до суду - 25 жовтня 2019 року, банк не пропустив позовної давності.

Ураховуючи наведене, постанова суду апеляційної інстанції в оскаржуваній частині не суперечить висновкам Верховного Суду України та Верховного Суду, на які посилається заявник у касаційній скарзі, а прийнята за інших встановлених судом фактичних обставин справи.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на те, що постанова суду апеляційної інстанції в оскаржуваній частині ухвалена з додержанням норм матеріального та процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржуваного судового рішення - без змін.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки оскаржуване судове рішення підлягає залишенню без змін, то розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Фумельов Ілля Олександрович, залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного суду від 29 серпня 2022 року в частині вирішення позовних вимог до ОСОБА_1 залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді О. В. Білоконь

І. Ю. Гулейков

С. О. Погрібний

В. В. Яремко