Дата документу 05.12.2023 Справа № 333/8061/23
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 333/8061/23
Провадження №22-ц/807/2107/23
Головуючий в 1-й інстанції Піх Ю.Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2023 року місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідачаКухаря С.В.,
суддів:Крилової О.В., Онищенка Е.А.,
секретарБєлова А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника адвоката Балика Павла Олександровича на ухвалу Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 21 вересня 2023 року, постановлену у м. Запоріжжі у справі за заявою ОСОБА_1 про забезпечення позову шляхом зупинення стягнення вчиненого на підставі виконавчого напису та накладення арешту на квартиру до подачі позовної заяви до суду,-

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2023 року від ОСОБА_1 надійшла заява про забезпечення позову шляхом зупинення стягнення на підставі виконавчого напису, виданого 26.11.2019 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Вовк Іриною Іванівною зареєстрованого в реєстрі №9986 про стягнення з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 РНОКПП НОМЕР_1 на користь ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 РНОКПП НОМЕР_2 адреса реєстрації АДРЕСА_1 ) 1 160 000 (одного мільйону сто шістдесят тисяч) гривень за договором позики від 15.11.2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Вовк І.І., зареєстрованого в реєстрі за № 9842. 20.09.2023 року від ОСОБА_1 надійшло доповнення до заяви про вжиття заходів забезпечення позову, в якій останній також просив накласти арешт на 1/5 та 1/5 частину трикімнатної квартири загальною площею 68,3 кв.м., за адресою АДРЕСА_2 , що належить ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 РНОКПП НОМЕР_1 .

Ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 21 вересня 2023 року ОСОБА_1 у задоволенні заяви про вжиття заходів забезпечення позову - відмовлено.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою суду, ОСОБА_1 в особі представника адвоката Балика Павла Олександровича звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, просить ухвалу суду скасувати та прийняти нове рішення про задоволення вимог заяви.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що вимоги заяви про забезпечення позову до його подання, передбачені ст. 150 ЦПК України, є належними та співмірними із заявленими позовними вимогами. Відмова у забезпеченні позову є безпідставною і не мотивованою, її наслідком може бути відсутність в подальшому можливості виконання рішення суду про задоволення вимог позову.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відповідно до п. 6 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

В силу вимог ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції, є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що ініційований заявником вид забезпечення позову суперечить змісту заходів забезпечення та меті їх застосування, що полягає у захисті інтересів учасників процесу, а не в позбавленні (порушенні) прав інших осіб, адже виконавець зобов`язаний вживати передбачених Законом України «Про виконавче провадження» заходів щодо примусового виконання рішень. Суд не вбачав необхідність зупинення стягнення на підставі виконавчого напису, виданого приватним нотаріусом, оскільки зупинення стягнення на підставі виконавчих написів є по суті блокуванням виконання виконавчого провадження. Таке зупинення стягнення на підставі виконавчого напису є підміною рішення суду. Так у разі задоволення заяви про забезпечення позову шляхом зупинення стягнення на підставі виконавчого напису, позивачем буде досягнуто мети позовної заяви про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, без розгляду справи по суті. Безпідставними є доводи заяви про забезпечення позову шляхом накладення арешту на 1/5 та 1/5 частини трикімнатної квартири АДРЕСА_3 , що належить ОСОБА_5 , у зв`язку із тим що боржник ОСОБА_6 почала вживати терміново заходи, щоб встигнути передати 2/5 квартири стягувачу ОСОБА_3 до вирішення судом питання про вжиття заходів забезпечення позову, оскільки такі твердження ґрунтуються на припущеннях. Інші доводи заяви про забезпечення позову не підтверджені доказами та є власними судженнями і оцінкою подій заявника.

З вказаними висновками суду першої інстанції, колегія суддів апеляційної інстанції не погоджується, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

В силу ч. 3 ст. 150 ЦПК України, заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Відповідно до роз`яснень п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитись, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. При цьому слід враховувати, що вжитті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Виходячи зі змісту ст.ст. 149-153 ЦПК України, забезпечення позову слід розуміти як вжиття судом заходів для охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання можливого прийнятого за його позовом позитивного рішення.

Згідно з п. 6, 7 ст. 153 ЦПК України, про забезпечення позову суд постановляє ухвалу, в якій зазначає вид забезпечення позову і підстави його обрання.

Пунктами 1,6 ч. 1 ст. 150 ЦПК України передбачено, що позов забезпечується зокрема:

накладанням арешту на майно, що належить або підлягає передачі відповідачеві і знаходиться у нього чи в інших осіб;

зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач на час пред`явлення заяви про забезпечення позову до її подання, зазначав, що має намір подати позов про визнання недійсним договору позики та визнання таким, що не підлягає виконанню виконавчого напису нотаріуса.

Таким чином, частиною вимог позову, який повинен був бути поданий у строк передбачений ч.4 ст. 152 ЦПК України, є визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, тобто оскарження в судовому порядку виконавчого документу. Відповідно враховуючи положення п.6 ч.1 ст. 150 ЦУПК України, забезпечення позову за вказаними вимогами, можливо шляхом зупинення стягнення на підставі виконавчого документа, а тому доводи суду першої інстанції з приводу тотожності вимог позову і заяви про забезпечення позову, що призведе до фактичного вирішення справи по суті є хибними.

Доводи заявника, щодо дій ОСОБА_3 направлених на передачу їй майна боржника ОСОБА_7 , а саме 2/5 частки квартири за адресою АДРЕСА_2 , суд першої інстанції вважав припущенням, між тим враховуючи, що такі дії є процесуальними в межах виконавчого провадження, у суду була можливість перевірити такі доводи та надати їм відповідну оцінку.

За таких обставин, колегія суддів апеляційного суду вважає, що суд першої інстанції передчасно дійшов висновку, щодо відмови у задоволенні заяви про забезпечення позову. При новому розгляді справи суду першої інстанції, слід звернути увагу на доводи заявника в частині вчинення ОСОБА_8 та ОСОБА_3 процесуальних дій у виконавчому провадженні з виконання виконавчого напису нотаріуса, що оскаржується і оцінивши такі доводи відповідним чином вирішити питання щодо співмірності, необхідності та відповідності заявлених видів забезпечення позову, вимогам які за таким позовом пред`явлено.

Враховуючи викладене, апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду процесуального питання.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Керуючись ст.ст. 367, 374, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника адвоката Балика Павла Олександровича задовольнити частково.

Ухвалу Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 21 вересня 2023 року у цій справі скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду процесуального питання.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 11 грудня 2023 року.

Головуючий, суддя-доповідач С.В. Кухар

Судді: О.В. Крилова

Е.А. Онищенко