Провадження №4-с/523/73/23
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.12.2023 року м. Одеса

Суворовський районний суд міста Одеси

у складі: головуючої судді: Кремер І.О.,

з участю секретаря судових засідань: Орлова В.Я.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 24 у м. Одеса цивільну справу № 523/13797/23 за скаргою ОСОБА_1 , за участю суб`єкта оскарження Першого Суворовського відділу Державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), стягувача ОСОБА_2 про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 , за участю суб`єкта оскарження Першого Суворовського відділу Державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), стягувача ОСОБА_2 звернувся до суду із скаргою про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити певні дії.

Обґрунтовуючи вимоги поданої скарги вказує на те, що на виконанні у Першому Суворовському ВДВС м. Одеси (теперішня назва Перший Суворовський відділ Державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) перебувало виконавче провадження № 24543307 та № 37376634 з виконанню виконавчого листа № 2-1080/10 від 01.10.2010 року, виданого Суворовським районним судом м. Одеси про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошових коштів. В рамках вказаного виконавчого провадження державним виконавцем Главацьким Ю.А. постановою № В-11/326 від 17.02.2011 року було накладено арешт на все майно ОСОБА_1 та заборону здійснювати відчуження будь якого майна, яке належить ОСОБА_1 . Погашення боргових зобов`язань перед стягувачем підтверджується розрахунковими документами, фіксальними чеками від 17.12.2011 року, 02.06.2012 року та 13.07.2012 року. 01.11.2013 року виконавче провадження було завершене згідно ст. 47 п. 2 ЗУ «Про виконавче провадження», однак, вказаний арешт знято не було.

У зв`язку із смертю батька ОСОБА_1 звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, однак, йому було повідомлено про наявність арешту, накладеного на все майно постановою дер. виконавця Першого Суворовського ВДВС Главацького Ю.А. при примусовому виконанні виконавчого листа № 2-1080/10.

01.05.2023 року ОСОБА_1 звернувся до Першого Суворовського відділу Державної виконавчої служби у місті Одесі із проханням зняти вказаний арешт. Однак, листом від 10.05.2023 року його було повідомлено про те, що в матеріалах надісланих до Відділу та при перевірці реєстру АСВП відсутні підстави для зняття арешту з майна боржника.

Оскільки наявність вказаного арешту позбавляє скаржника можливості прийняти спадщину за померлим батьком, просить суд задовольнити дану скаргу та постановити ухвалу, якою визнати неправомірними дії уповноважених осіб Першого суворовського ВДВС у місті Одесі Південного МУМЮ (м. Одеса) щодо відмови у знятті арешту та заборони на відчуження всього майна (рухомого та нерухомого), що належить ОСОБА_1 , а також зобов`язати уповноважених осіб Першого суворовського ВДВС у місті Одесі Південного МУМЮ (м. Одеса) зняти арешт та заборону на відчуження всього майна (рухомого та нерухомого) ОСОБА_1 , накладеного на підставі Постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження № В-11/326 від 17.11.2011 року, винесеної державним виконавцем Першого Суворовського ВДВС Одеського МУЮ Главацьким Ю.А.

Скаржник ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився. Однак надав суду заяву, в якій дану скаргу підтримав в повному обсязі, просив суд її задовольнити та провести розгляд за його відсутності. Окрім того, до поданої заяви скаржником було додано копію квитанції про здійснення поштового переказу через АТ «Укрпошта» на адресу ОСОБА_2 про повне погашення заборгованості за рішенням суду.

Представник суб`єкта оскарження Першого Суворовського відділу Державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) в судове засідання не з`явився, сповіщався судом про час та місце слухання справи.

Стягувач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, сповіщався судом про час та місце слухання справи, із будь якими заявами чи клопотаннями до суду не звертався.

Згідно приписів ст. 450 ЦПК України неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, суд доходить наступного висновку.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають із відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Статтею 447 ЦПК України передбачено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Судом встановлено, що на виконанні у Першому Суворовському ВДВС м. Одеси (теперішня назва Перший Суворовський відділ Державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) перебувало виконавче провадження № 24543307 з виконання виконавчого листа № 2-1080/10 від 01.10.2010 року, виданого Суворовським районним судом м. Одеси про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошових коштів у розмірі 9328,00 грн

Також, на виконанні у Першому Суворовському ВДВС м. Одеси (теперішня назва Перший Суворовський відділ Державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) перебувало виконавче провадження № 37376634 з виконання виконавчого листа № 2-1080/10 від 07.09.2010 року, виданого Суворовським районним судом м. Одеси про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошових коштів у розмірі 6278,00 грн.

Даний факт підтверджується листом відповіддю № 30865 від 10.05.2023 року Суворовського ВДВС у м. Одесі та Інформацією про виконавче провадження № 34346634 від 04.08.2023 року.

В рамках виконавчого провадження № 24543307 державним виконавцем Першого Суворовського ВДВС Одеського МУЮ Главацьким Ю.А. при примусовому виконанні виконавчого листа № 2-1080/10 було винесено постанову № В-11/326 від 17.02.2011 року про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, відповідно до якої було накладено арешт на все майно ОСОБА_1 та заборону здійснювати відчуження будь якого майна, яке належить ОСОБА_1 .

Вказаний факт підтверджується також Витягом про реєстрацію в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна № 30366477 від 17.02.2011 року.

01.11.2013 року ст. держ. виконавцем Першого Суворовського ВДВС у м. Одесі Скорик О.П. виконавче провадження було завершене згідно ст. 47 п. 2 ЗУ «Про виконавче провадження» (відсутність у боржника майна).

Також судом встановлено, що згідно загальнодоступних даних Автоматизованої системи виконавчих проваджень відсутні відомості щодо наявності відкритий будь яких виконавчих проваджень щодо боржника ОСОБА_1 ..

Окрім того, із вказаного вище листа № 30865 від 10.05.2023 року вбачається, що у період з 01.11.2013 року по теперішній час виконавчий лист на виконання до Суворовського ВДВС у м. Одесі не надходив.

Суд зазначає, що спір у даній справі виник у зв`язку із оскарженням бездіяльності державного виконавця, який здійснював виконавчі дії у виконавчому провадженні, щодо не зняття арешту з майна боржника на стадії завершення виконавчого провадження під час повернення виконавчого документу стягувачу на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 ЗУ «Про виконавче провадження».

За приписами ст. 11 ЗУ «Про виконавче провадження» (в редакції, що діяла на час винесення постанови від 17.02.2011 року), державний виконавець при здійсненні виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в порядку, встановленому законодавством.

Статтею 57 ЗУ «Про виконавче провадження» (в редакції, що діяла на час винесення постанови від 17.02.2011 року) передбачено, що арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом, зокрема, винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 47 ЗУ «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на момент винесення постанови про повернення виконавчого документа стягувачеві), виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 22 цього Закону (ч. 5 ст. 47 ЗУ «Про виконавче провадження», чинній на момент винесення постанови про повернення виконавчого документа стягувачеві).

Положеннями статті 49 ЗУ «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на момент винесення постанови про повернення виконавчого документа стягувачеві) встановлено, що виконавче провадження підлягає закінченню у разі: 1) визнання судом відмови стягувача від примусового виконання рішення суду; 2) визнання судом мирової угоди між стягувачем і боржником у процесі виконання; 3) смерті або оголошення померлим стягувача чи боржника, визнання безвісно відсутнім боржника або стягувача, ліквідації юридичної особи - сторони виконавчого провадження, якщо виконання їх обов`язків чи вимог у виконавчому провадженні не допускає правонаступництва; 4) скасування рішення суду або іншого органу (посадової особи), на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню; 5) письмової відмови стягувача від одержання предметів, вилучених у боржника під час виконання рішення про передачу їх стягувачу, або знищення речі, що має бути передана стягувачу в натурі;6) закінчення строку, передбаченого законом для відповідного виду стягнення;7) визнання боржника банкрутом; 8) фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом; 9) повернення виконавчого документа без виконання на вимогу суду або іншого органу (посадової особи), який видав виконавчий документ; 10) направлення виконавчого документа за належністю до іншого відділу державної виконавчої служби; 11) повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадової особи), який його видав, у випадку, передбаченому частиною третьою статті 75 цього Закону; 12) якщо рішення фактично виконано під час виконання рішення Європейського суду з прав людини; 13) непред`явлення виконавчого документа за відновленим виконавчим провадженням у строки, визначені статтею 51 цього Закону; 14) списання згідно із Законом України "Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію" заборгованості, встановленої рішенням суду, яке підлягало виконанню на підставі виконавчого документа.

У разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків не стягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом. У разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника (ч. 1, 2 ст. 50 ЗУ «Про виконавче провадження» в редакції, чинній на момент винесення постанови про повернення виконавчого документа стягувачеві).

У відповідності до ч.ч. 3 5 ст. 60 ЗУ «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на момент винесення постанови про повернення виконавчого документа стягувачеві), з майна боржника може бути знято арешт за постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, якщо виявлено порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом. Копія постанови начальника відділу державної виконавчої служби про зняття арешту з майна боржника не пізніше наступного дня після її винесення надсилається сторонам та відповідному органу (установі) для зняття арешту.

У разі наявності письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зносу, пошкодженням або в разі якщо витрати, пов`язані із зверненням на таке майно стягнення, перевищують грошову суму, за яку воно може бути реалізовано, арешт з майна боржника може бути знято за постановою державного виконавця, що затверджується начальником відділу, якому він безпосередньо підпорядкований. Копії постанови державного виконавця про зняття арешту з майна надсилаються не пізніше наступного робочого дня після її винесення сторонам та відповідному органу (установі) для зняття арешту. У всіх інших випадках незавершеного виконавчого провадження арешт з майна чи коштів може бути знятий за рішенням суду.

Крім того, згідно з підпунктом 4.11.1. пункту 4.11. Інструкції про проведення виконавчих дій, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 15.12.1999 №74/5 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України за №865/4158 (в редакції станом на час винесення постанови про повернення виконавчого документа стягувачеві), виконавчий документ, який прийнятий державним виконавцем до виконання, і за яким стягнення не провадилося або було проведено частково, повертається стягувачеві, зокрема, якщо в боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, і здійснені державним виконавцем відповідно до Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Аналіз вищенаведених положень законодавства свідчить про те, що у разі повернення виконавчого документа стягувачеві на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України від 21.04.1999 «Про виконавче провадження» виконавче провадження не є закінченим. До того ж, у разі повернення виконавчого документа стягувачу підстав відсутності у боржника майна, державному виконавцю і не надано право на зняття арешту з майна боржника.

Окрім того, у постанові Верховного Суду від 06.03.2019 у справі №263/1468/17 (провадження №61-31540св18) зазначено, що у разі повернення виконавчого документа стягувачу виконавче провадження не є закінченим, після якого могли б наступити правові наслідки, передбачені частиною другою статті 50 Закону України "Про виконавче провадження".

Як констатовано судом попередньо та підтверджується наявними в матеріалах справи документальними доказами, державним виконавцем повернуто виконавчий документ стягувачеві на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 ЗУ «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на момент винесення постанови про повернення виконавчого документа стягувачеві).

Водночас приписами статті 49 ЗУ «Про виконавче провадження» №606-XIV, якими врегульовано випадки закінчення виконавчого провадження, визначено, що виконавче провадження підлягає закінченню у разі, зокрема, повернення виконавчого документа без виконання на вимогу суду або іншого органу (посадової особи), який видав виконавчий документ.

Із правового аналізу норм статей 47, 49, 50 ЗУ «Про виконавче провадження» №606-XIV вбачається, що державний виконавець зобов`язаний зняти арешт шляхом винесення відповідної постанови лише у випадку закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав.

Однак, у даному випадку державним виконавцем не була винесена постанова про закінчення виконавчого провадження або про повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав.

Таким чином, суд доходить висновку про те, що повернення виконавчого документу стягувачу у відповідності до вимог ЗУ «Про виконавче провадження» №606-XIV від 21.04.1999 не встановлювало прямого обов`язку у державного виконавця знімати арешт з майна боржника, із огляду на що доводи заявника в частині наявності підстав для визнання протиправною бездіяльності органу ДВС є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 01.11.2021 у справі №21/170-08.

Застосування державними виконавцями наданого їм широкого кола повноважень та законодавчо визначених механізмів, спрямованих на виконання судових рішень, входить до їх обов`язків, визначених статтею 11 Закону України "Про виконавче провадження" щодо вжиття передбачених цим Законом заходів для неупередженого, ефективного, своєчасного і повного вчинення виконавчих дій.

Зокрема арешт майна боржника, право на застосування якого надано державним виконавцям, є заходом, який забезпечує збереження майна боржника з метою реального виконання рішення, що відповідно до Закону України "Про виконавче провадження" підлягає примусовому виконанню.

Суд також зауважує, що застосування арешту майна боржника як обмежувальний захід не повинен призводити до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що свідчить про необхідність його застосування виключно у випадках та за наявності підстав, визначених Законом.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Стаття 317 ЦК України передбачає, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

За змістом ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

При цьому, згідно зі ст. 391 ЦК України, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування і розпорядження своїм майном.

За приписами ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Наведені норми визначають непорушність права власності (в тому числі приватної) та неможливість позбавлення чи обмеження особи у здійсненні нею права власності, а також покладають на державу позитивні зобов`язання забезпечити непорушність права приватної власності та контроль за виключними випадками позбавлення особи права власності не тільки на законодавчому рівні, а й під час здійснення суб`єктами суспільних відносин правореалізаційної та правозастосовчої діяльності. Обмеження позитивних зобов`язань держави лише законодавчим врегулюванням відносин власності без належного контролю за їх здійсненням здатне унеможливити реалізацію власниками належних їм прав, що буде суперечити нормам Конституції України та Конвенції.

Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Зазначеними приписами саме на суд покладено виконання позитивних зобов`язань держави щодо вирішення спорів між учасниками юридичного конфлікту, які виникають між ними у відносинах власності при реалізації належних їм правомочностей.

Суд констатує, що під час здійснення виконавчого провадження № 37376634 боржником ОСОБА_1 на виконання виконавчого листа № 2-1080/10 було в добровільному порядку виплачено ОСОБА_2 частину заборгованості у розмірі 3050,00 грн., що підтверджується наявними у матеріалах справи копіями квитанцій про здійснення поштового переказу 17.12.2011 року, 02.06.2012 року та 13.07.2012 року.

Окрім того, скаржником ОСОБА_1 було надано суду копію квитанції про здійснення поштового переказу через АТ «Укрпошта» на адресу ОСОБА_2 грошових коштів у розмірі 6278,00 грн.

Частиною першою ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження», рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до вимог ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно із ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до положень ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З урахуванням зазначеного, керуючись наведеними приписами процесуального та матеріального законодавства, суд визнає обґрунтованими доводи заявника в частині необхідності скасування обтяження у вигляді арешту, накладеного на майно боржника - гр. ОСОБА_1 в рамках ВП 24543307 відповідно до постанови про № В-11/326 про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, та доходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення скарги.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст. 4, 5, 12, 81, 447, 452, 354 ЦПК України, ст. 34, 38, 40, 74 ЗУ «Про виконавче провадження», суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Скаргу ОСОБА_1 , за участю суб`єкта оскарження Першого Суворовського відділу Державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), стягувача ОСОБА_2 про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Зобов`язати посадову особу Першого Суворовського відділу Державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) вжити необхідних заходів щодо зняття обтяжень, накладених на все майно ОСОБА_1 , відповідно до постанови № В-11/326 від 17.02.2011 року про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, винесеної державним виконавцем Першого Суворовського відділу Державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції у ВП № 24543307.

У задоволенні решти вимог скарги ОСОБА_1 відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку. На ухвалу протягом 15 днів з дня її складення може бути подано апеляційну скаргу до Одеського апеляційного суду.

Повний текст ухвали суду складено 06 грудня 2023 року.

Суддя Суворовського

районного суду м. Одеси: І.О. Кремер