П О С Т А Н О В А

Іменем України

29 листопада 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Фінагеєва В.О.,

суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

за участю секретаря Діденка А.С.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на рішення Печерського районного суду міста Києва від 16 травня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання майна особистою приватною власністю та поділ майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, -

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2021 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом та просив визнати за ним право особистої приватної власності на:

- 1/4 квартири АДРЕСА_1 ;

- 1/5 квартири АДРЕСА_2 , об`єкту житлової нерухомості, загальною площею 56,5 кв.м., житловою площею 15,5 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 ;

у порядку поділу спільної сумісної власності подружжя визнати за ОСОБА_3 право особистої приватної власності на:

- квартиру, об`єкт житлової нерухомості, загальною площею 40,2 кв.м., житловою площею 16,6 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_4 ;

- гаражний бокс, загальною площею 70,5 кв.м., який розташований за адресою: АДРЕСА_5 , гараж НОМЕР_1 , адреса ГК: вулиця Бережанська, 12 ;

у порядку поділу спільної сумісної власності подружжя стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 1 130 000 грн. у якості грошової компенсації 1/2 частки у спільній сумісній власності подружжя, зокрема, у (1) квартирі, об`єкт житлової нерухомості, загальною площею 40,2 кв.м., житловою площею 16,6 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_4 ; (2) гаражному боксі, загальною площею 70,5 кв.м., який розташований за адресою: АДРЕСА_5 , гараж НОМЕР_1 , адреса ГК: вулиця Бережанська, 12 .

Вирішити питання про розподіл судових витрат.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 09 січня 2016 року сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі. З листопада 2019 року шлюб припинив своє існування з огляду на початок подальшого роздільного проживання та зупинення ведення спільного господарства. Станом на дату подання позовної заяви шлюб існує лише формально, проте, не розірваний у встановленому законом порядку через неврегульовані майнові питання між сторонами. Від шлюбу у сторін дітей немає. За час перебування у шлюбі на території України позивачем та відповідачем було набуто ряд нерухомого майна, загальна вартість якого становить 5 196 350 грн. Незважаючи на те, що нерухоме майно набуто сторонами за період шлюбу, його частина є особистою приватною власністю позивача, оскільки придбавалася за його особисті кошти та в цілях, відмінних від інтересів сім`ї. Крім того, до реєстрації шлюбу із відповідачем позивач інвестував у проект ТОВ «806 Декалб Авеню» кошти у розмірі 150 000 дол. США та отримав повернення власних інвестицій із додатковим прибутком у травні 2019 року у розмірі 78 589,49 дол. США. Всього за проектом ТОВ «806 Декалб Авеню» позивачем набуто 288 589,49 дол. США. Також, до реєстрації шлюбу із відповідачем позивач інвестував у проект ТОВ «200 23 Вулиця» грошові кошти у розмірі 175 000 дол. США та отримав повернення власних інвестицій із додатковим прибутком у березні 2017 року у розмірі 113 478,46 дол. США. Всього за проектом ТОВ «200 23 Вулиця» позивачем набуто 288 478,46 дол. США. Відповідно, всі вказані грошові кошти є його особистою приватною власністю. Повернення власних інвестицій та прибуток від інвестування у проекти ТОВ «806 Декалб Авеню» та ТОВ «200 23 Вулиця» отримані позивачем на розрахунковий рахунок № НОМЕР_2 , відкритий у банку Америки. Частки у квартирах, що розташовані по АДРЕСА_7 придбано позивачем за рахунок грошових коштів, які були його особистою приватною власністю, отриманих за результатами участі у проектах ТОВ «806 Декалб Авеню» та ТОВ «200 23 Вулиця», а тому є його особистою приватною власністю. Також, за період шлюбу між сторонами набуто у власність гаражний бокс, загальною площею 70,5 кв.м., який розташований за адресою: м. Київ, «Водник-2» гаражно-будівельний кооператив (Оболонський р-н), гараж НОМЕР_1 , адреса ГК: вулиця Бережанська, 12 . Як вбачається із Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 257510907 від 20 травня 2021 року вказане нерухоме майно придбано за період шлюбу, а тому режим спільної сумісної власності презюмується. Позивач вважає за необхідне здійснити поділ нерухомого майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, шляхом залишення його у власності відповідача із виплатою йому компенсації вартості його частки у цьому майні.

У січні 2022 року ОСОБА_3 звернулася до суду із зустрічним позовом та просила в порядку поділу майна, що належить ОСОБА_6 та ОСОБА_3 на праві спільної сумісної власності визнати за ОСОБА_7 :

- право власності на 1/10 частини квартири АДРЕСА_8 ;

- право власності на 1/8 частину квартири АДРЕСА_9 ;

- право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_10 .

В порядку поділу майна, що належить ОСОБА_6 та ОСОБА_3 на праві спільної сумісної власності визнати за ОСОБА_3 :

- право власності на 1/10 частини квартири АДРЕСА_8 ;

- право власності на 1/8 частину квартири АДРЕСА_9 ;

- право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_10 .

- визнати за ОСОБА_3 право особистої приватної власності на гаражний бокс № НОМЕР_1 , що розташований у гаражно- будівельному кооперативі «Водник-2», який розташований за адресою: м. Київ, вул. Бережанська, 12 .

Зустрічні позовні вимоги обґрунтовані тим, що починаючи з 2016 року сторони проживали разом у ОСОБА_3 , оскільки ОСОБА_8 не мав власного житла. Починаючи з 2016 року і по кінець 2019 року у сторін був спільний бюджет. У цей період ОСОБА_8 та ОСОБА_3 робили спільні придбання в інтересах їх сім`ї. Так, за спільно зароблені, накопичені та отримані від батьків кошти ОСОБА_9 та ОСОБА_3 на території України придбано три об`єкти нерухомого майна. Укладаючи правочини щодо придбання нерухомого майна, ОСОБА_8 та ОСОБА_3 чітко розуміли, що кошти за які купується це майно є спільно набутими та що правочини укладаються ними в інтересах їх сім`ї, про що зазначили у договорах та відповідних заявах. Гараж № 368, що розташований у гаражно-будівельному кооперативі «Водник-2» є особистою приватною власністю ОСОБА_3 , як члена кооперативу, яка ввійшла до його складу замість виключеного члена кооперативу свого батька - ОСОБА_10 , за наслідком чого безоплатно набула право власності на гараж, шляхом його приватизації. При цьому, на гараж № НОМЕР_1 , що розташований у гаражно-будівельному кооперативі «Водник-2» не розповсюджується режим спільної сумісної власності, оскільки ОСОБА_8 не є членом кооперативу та у період перебування у шлюбі з ОСОБА_3 , яка є членом кооперативу та власником гаражу, не здійснював внесення відповідних пайових внесків до ГБК «Водник - 2».

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 16 травня 2023 року позов ОСОБА_1 залишено без задоволення. Зустрічний позов ОСОБА_3 задоволено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 просить частково скасувати рішення суду першої інстанції через неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та ухвалити нове рішення, яким визнати за ОСОБА_7 право особистої приватної власності на:

- 1/4 квартири АДРЕСА_1 ;

- 1/5 квартири АДРЕСА_2 , об`єкту житлової нерухомості, загальною площею 56,5 кв.м., житловою площею 15,5 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 . Вирішити питання про розподіл судових витрат. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач посилається на аналогічні обставини, викладені у позовній заяві та вказує про те, що категорично не погоджується із висновками суду першої інстанції та вважає їх безпідставними, оскільки вони спростовуються численними письмовими доказами та показаннями свідка, які містяться у матеріалах справи. Із письмових доказів, які містяться у справі, чітко вбачається, що позивач отриманий прибуток від інвестиційної діяльності зберігав на банківському рахунку компанії, у якій він є співвласником. Ці кошти не витрачалися та були перераховані безпосередньо на рахунки продавців, за угодами, якими позивач набув у власність частки у квартирах по АДРЕСА_7 . Крім того, суд безпідставно не взяв до уваги показання свідка ОСОБА_11 , який надав ключові показання щодо обставин справи. Також, у ході розгляд справи судом першої інстанції позивач викликав у якості свідка свого бізнес партнера ОСОБА_12 , який є співвласником компанії, на рахунок якої було отримано повернення інвестицій, та з якого здійснено розрахунок за квартири по АДРЕСА_7 . В силу того, що пан ОСОБА_13 проживає на території США, через воєнний стан він не зміг прибути до суду першої інстанції для надання показань свідка, втім, надав суду Аффідевіт від 25 серпня 2022 року. При цьому, суд не навів жодного аргументу у рішенні щодо змісту повних показань свідка ОСОБА_11 та аффідевіту ОСОБА_14 , що суперечить вимогам процесуального законодавства. А, відтак, суд першої інстанції надав неправильну оцінку доказам та безпідставно відмовив позивачу у задоволенні позовних вимог у цій частині, порушивши право власності позивача. Крім того, суд зауважив, що приймає до уваги той факт, що оплата придбаної нерухомості юридичною особою «Валієв Корп» спростовує доводи позивача щодо повернення ОСОБА_15 кредиту взятого у ОСОБА_16 для купівлі майна у м. Києві. Однак, висновки суду першої інстанції є неправильними у цій частині та явно свідчать про певну плутанину у доказах при їх оцінці судом. Не зважаючи навіть на цей висновок, суд не взяв до уваги, що фінансування квартир здійснювалося саме з рахунку компанії, що прямо спростовує можливість надати спірному майну статус спільної сумісної власності подружжя. Також, необґрунтованим та очевидно спростованим є висновок суду про те, що визначальним для надання спірному майну режиму спільної сумісної власності подружжя є наявність заяв-згод відповідача на його придбання, які були нею надані при вчиненні нотаріальної дії щодо укладення договорів купівлі-продажу спірної нерухомості. У своїх заявах по суті справи позивач пояснював, що вказані заяви в силу закону є формальними та вимагалися від відповідача в силу того, що між сторонами не було укладено шлюбного договору. Крім того, відповідач самостійно здійснювала внесення змін та доповнень до вказаних заяв, вона відмовлялася підписувати їх із вказівкою на те, що позивачем набувається майно за особисті кошти. При цьому, сторона позивача з метою уникнення відміни угоди та порушення домовленостей із бізнес-партнерами позивача, погодилася на формулювання відповідача. Позивач вказує, що у суді першої інстанції позивач детально навів докази спростування презумпції спільної сумісної власності подружжя щодо нерухомого майна, розташованого по АДРЕСА_7 , оскільки джерело набуття такого майна - грошові кошти, які є його особистою приватною власністю. Крім того, позивач має обґрунтовані підстави для стягнення із відповідача витрат на правову допомогу у розмірі 7 975,14 доларів США, що становить 291 639 грн. 70 коп. за курсом НБУ від 23 червня 2023 року (1 $/36,5686 гривень), понесених ним в суді першої інстанції та в суді апеляційної інстанції, оскільки: позивачем надано належні та допустимі докази понесення витрат на правову допомогу у суді першої та апеляційної інстанції; правова допомога була надана позивачу адвокатом у розумінні Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»; розмір витрат на правову допомогу підтверджено позивачем детальним описом робіт (наданої правової допомоги), виконаної адвокатами Адвокатського об`єднання «Ей.Джи.Ей та партнери» за договором; розмір витрат на оплату правової допомоги є співмірним у розумінні ч. 4 ст. 137 ЦПК України.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 вказує про те, що судом першої інстанції було повно з`ясовано обставини справи, суд першої інстанції дійшов обґрунтованих висновків, які не спростовуються доводами апеляційної скарги. Крім того, з наданих позивачем документів фінансового та іншого змісту взагалі не можливо встановити дійсні обставини справи, оскільки їх зміст та пояснення ОСОБА_16 суперечать один одному та чинному законодавству України. Відповідач також подала клопотання про зменшення витрат на професійну допомогу та зазначає, що вартість наданих послуг є неспівмірною зі складністю справи та суперечить критерію розумності їх розміру.

Разом з тим, відзив ОСОБА_3 в судовому засіданні було залишено апеляційним судом без розгляду, у зв`язку з поданням його неуповноваженою особою.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що 09 січня 2016 року між позивачем та відповідачем укладено та зареєстровано шлюб відділом державної реєстрації актів цивільного стану Оболонського районного управління юстиції у м. Києві, про що складено відповідний актовий запис № 14 та видано Свідоцтво про шлюб Серії НОМЕР_3 від 11 березня 2016 року.

До спірного майна, набутого сторонами за час перебування у шлюбі, відноситься:

- квартира, об`єкт житлової нерухомості, загальною площею 40,2 кв.м., житловою площею 16,6 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_4 , вартістю 1 893 000, 00 грн, що підтверджується Звітом про незалежну оцінку квартири АДРЕСА_11 ;

- 1/4 квартири АДРЕСА_12 , об`єкту житлової нерухомості, загальною площею 53,9 кв.м., житловою площею 17 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_7 , вартістю 1 600 750, 00 грн, що підтверджується Звітом про незалежну оцінку квартири АДРЕСА_13 .

- 1/5 квартири АДРЕСА_14 , вартістю 1 335 600, 00 грн, що підтверджується Звітом про незалежну оцінку квартири АДРЕСА_15 .

- гаражний бокс, загальною площею 70,5 кв.м., який розташований за адресою: АДРЕСА_5 , гараж НОМЕР_1 , адреса ГК: вулиця Бережанська, 12 , вартістю 367 000, 00 грн, що підтверджується Звітом про незалежну оцінку майна: гаражний бокс, загальною площею 70,5 кв.м., розташований за адресою: м. Київ, «Водник» гаражно-будівельний кооператив, гараж НОМЕР_1 , вулиця Бережанська, 12 .

Рішення суду першої інстанції оскаржується в частині визнання за ОСОБА_7 права особистої приватної власності на:

- 1/4 квартири АДРЕСА_1 ;

- 1/5 квартири АДРЕСА_2 , об`єкту житлової нерухомості, загальною площею 56,5 кв.м., житловою площею 15,5 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 .

В іншій частині рішення суду першої інстанції не оскаржується, а, відтак, судом апеляційної інстанції не переглядається.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні первісного позову в оскаржуваній частині, суд першої інстанції виходив з того, що спірні частки у квартирах є спільним сумісним майном подружжя.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до ст. 69 СК України дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними.

Відповідно до вимог ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Заявляючи вимогу про визнання права власності на частки у квартирах, що розташовані по АДРЕСА_7 , ОСОБА_4 зазначає, що зазначені частки придбані за рахунок грошових коштів, які були його особистою приватною власністю, отриманих за результатами участі у проектах ТОВ «806 Декалб Авеню» та ТОВ «200 23 Вулиця».

Разом з тим, позивач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження зазначених обставин. Надані позивачем документи на підтвердження вказаних обставин, а саме листування, меморандуми щодо вартості вкладів, короткі звіти за рахунками не є платіжними чи банківськими документами та не можуть бути прийняті апеляційним судом в якості доказів проведення банківських операцій, на які посилається позивач. Так, надані суду копії документів щодо внесення позивачем особистих коштів в сумі 150 000 в бізнес проект та отримання від цього прибутку, фактично є ксерокопіями переписки з електронної пошти сторони. Зазначені листи ніяким чином не завірені банком та не мають будь-яких посвідчувальних написів, штампів чи печаток, які б давали змогу однозначно ідентифікувати їх, як фінансові документи видані саме банком.

Відтак, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що наявні у справі докази не підтверджують придбання позивачем часток в квартирах, що розташовані в АДРЕСА_7 , за кошти, що належали позивачу на праві особистої приватної власності.

Серед іншого позивач зазначає, що у ході розгляду справи судом першої інстанції він викликав у якості свідка свого бізнес партнера ОСОБА_12 , який є співвласником компанії, на рахунок якої було отримано повернення інвестицій, та з якого здійснено розрахунок за квартири по АДРЕСА_7 . В силу того, що пан ОСОБА_13 проживає на території США, через воєнний стан він не зміг прибути до суду першої інстанції для надання показань свідка, втім, надав суду Аффідевіт від 25 серпня 2022 року. При цьому, суд не навів жодного аргументу у рішенні щодо змісту аффідевіту ОСОБА_14 , що суперечить вимогам процесуального законодавства.

Разом з тим, апеляційний суд відхиляє зазначені доводи ОСОБА_1 , як необґрунтовані за наступних підстав.

Так, ст. 90-93 ЦПК України встановлює спеціальний порядок допиту свідків, що передбачає виклик свідків у судове засідання з наданням права задати питання свідкам усім учасникам справи.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 67 ЦПК України свідок зобов`язаний з`явитися до суду за його викликом у визначений час і дати правдиві показання про відомі йому обставини. За відсутності заперечень учасників справи свідок може брати участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції. Суд може дозволити свідку брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції незалежно від заперечень учасників справи, якщо свідок не може з`явитися до суду через хворобу, похилий вік, інвалідність або з інших поважних причин.

У разі неможливості прибуття до суду та участі в судовому засіданні в режимі відеоконференції за викликом суду свідок зобов`язаний завчасно повідомити про це суд.

Надання показів свідків, шляхом посвідчення їх показань нотаріусом, не сприяє всебічному забезпеченню права учасників справи на задання питань свідкам стосовно обставин справи.

Відповідні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 20 травня 2020 року у справі №200/17947/16-ц.

Відповідно до ч. 3 ст. 263 ЦПК України пПри виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Враховуючи відповідні вимоги процесуального законодавця та висновки Верховного Суду, наданий аффідевіт свідка ОСОБА_14 , не може бути належним та допустимим доказом, оскільки не сприяє всебічному забезпеченню права учасників справи на задання питань свідкам стосовно обставин справи.

Також позивач вказує, що судом не надано оцінки поясненням допитаного свідка ОСОБА_11 . Натомість, зазначені доводи позивача також є необґрунтованими, оскільки суд першої інстанції в оскаржувану рішення зазначив, що: «Допитаний в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_11 суду повідомив, що частки квартир по АДРЕСА_16 придбано позивачем за його особисті кошти».

Як вбачається з матеріалів справи, 22 серпня 2019 року ОСОБА_9 укладено Договір купівлі-продажу квартири у відповідності до п. 1.1 якого продавець передає, а покупець купує 1/5 частину квартиру АДРЕСА_8 .

Відповідно до п. 7.5 Договору, нотаріусом було роз`яснено сторонам Договору положення чинного законодавства, у тому числі і зміст статей 57, 60, 62 65-70, 74, 97 Сімейного кодексу.

Відповідно до п. 7.7 Договору, цей договір укладається за згодою дружини покупця - 2 ( ОСОБА_3 ), викладеної у вигляді заяви, справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лозняковою С. В. 19 серпня 2019 року за реєстровим номером 1039 та додається до справи нотаріуса.

За змістом вищевказаної згоди дружини покупця - 2 ( ОСОБА_3 ), остання дає ОСОБА_17 свою згоду на укладення попереднього договору щодо купівлі 1/5 частини квартири АДРЕСА_17 та на купівлю вищевказаної частки квартири.

При цьому, ОСОБА_3 в заяві нотаріусу стверджує, що гроші за які придбавається майно є спільною сумісною власністю ОСОБА_16 та ОСОБА_3 . Окрім того, ОСОБА_3 заявила, що вищевказаний правочини відповідає інтересам сім`ї ОСОБА_16 та ОСОБА_3

22 листопада 2019 року ОСОБА_9 укладено Договір купівлі-продажу квартири у відповідності до п. 1.1 якого продавець передає, а покупці купують 1/4 частину квартири АДРЕСА_9 .

Відповідно до п. 6.5 Договору, нотаріусом було роз`яснено сторонам положення чинного законодавства у тому числі і зміст статей 59-65, 74 Сімейного кодексу.

Відповідно до п. 6.7 Договору, цей договір укладається за згодою дружини покупця- 2 ( ОСОБА_3 ), викладеної у вигляді заяви, справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кучмою К.С. 12 листопада 2019 року за реєстровим номером 2832 та додається до справи нотаріуса.

Як вбачається з вищевказаної згоди дружини покупця - 2 ( ОСОБА_3 ), остання дає ОСОБА_17 свою згоду на купівлю 1/4 частини квартири АДРЕСА_9 за грошові кошти, що набуті ОСОБА_9 та ОСОБА_3 у період шлюбу і є спільною сумісною власністю та на укладання і підписання договору купівлі-продажу, договорів про внесення змін і доповнень до них, розірвання договорів. При цьому, ОСОБА_3 заявила, що такі правочини відповідають інтересам сім`ї ОСОБА_16 та ОСОБА_3 .

Отже, позивач, усвідомлюючи, що придбання ним нерухомого майна здійснюється за згодою дружини, яка прямо зазначила, що воно купується за спільні кошти подружжя, не відмовився від укладання договору, погодився з твердження своєї дружини та придбав частки квартир по АДРЕСА_16 на умовах, відповідно до яких, останні набуваються у спільну сумісну власність подружжя.

Враховуючи зазначене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_8 укладаючи вищевказані правочини був ознайомлений зі змістом статей Сімейного кодексу України щодо майна, на яке розповсюджується режим спільної сумісної власності подружжя та підписанням Договорів погодився з тим, що придбана 1/4 частина квартири АДРЕСА_9 та 1/5 частина квартири АДРЕСА_2 , купуються за спільні кошти подружжя в інтересах сім`ї ОСОБА_16 та ОСОБА_3

Таким чином, вказані частки у квартирах є спільним сумісним майном подружжя.

Верховний Суд у своїй постанові від 02 лютого 2020 року у справі № 725/1776/18 вказав, що ст. 69, 70 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Однак, ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

З урахуванням наявних у матеріалах справи доказів, пояснень та заперечень сторін у справі, презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя не спростована.

Враховуючи зазначене, висновки суду першої інстанції відповідають фактичним обставинам справи, судом повно досліджено наявні у матеріалах справи докази, судом вірно застосовано норми матеріального права, що у відповідності до ст. 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволенні, а рішення суду першої інстанції без змін.

Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційний суд приходить до висновку про відмову у задоволенні апеляційної скарги та залишення рішення суду першої інстанції без змін, відтак, підстави до розподілу судових витрат відсутні.

На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 375, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 16 травня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повне судове рішення складено 04 грудня 2023 року.

Головуючий Фінагеєв В.О.

Судді Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.