Постанова

Іменем України

01 червня 2023 року

м. Київ

справа № 344/2399/21

провадження № 61-1592св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю.,

Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 04 жовтня

2022 року у складі судді Шамотайла О. В. та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 29 грудня 2022 року у складі колегії суддів: Девляшевського В. А., Луганської В. М., Мальцевої Є. Є.,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про припинення права власності на частку у спільному майні.

Позов мотивований тим, що відповідно до свідоцтва про право власності на спадщину за законом позивачка успадкувала 1/3 частку майна чоловіка

ОСОБА_2 , а саме садового будинку АДРЕСА_1 та земельної ділянки для ведення садівництва, а також квартири на АДРЕСА_2 . Власниками інших 2/3 часток майна спадкодавця є його внуки ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та їх мати ОСОБА_3 . Зокрема, ОСОБА_2 належить 5/9 часток квартири, його матері та брату по 1/9 частці. Таким чином позивачці належить 2/9 частки спірної квартири, 2/3 частки садового будинку та 1/3 частка земельної ділянки.

Позивачка і відповідачі є співвласниками спадкового майна, проте фактично не перебувають у родинних відносинах, у них склались неприязні стосунки, що унеможливлює спільне користування майном. Площа спільної квартири становить всього 34,1 кв. м, а тому її поділ згідно з житловими нормами позивачка вважала неможливим. В цьому житлі позивачка спільно проживала із спадкодавцем понад 20 років як подружжя, відповідачі не проживали там взагалі. Вказана квартира є єдиним її житлом. Зазначала, що згідно з останньою волею чоловіка квартира повинна була залишитись в її власності, а дача та земельна ділянка - у власності синів та внуків. Припинення права на частку співвласників у спільному майні не завдасть істотної чи будь-якої іншої шкоди іншим співвласникам, оскільки відповідачі іншим житлом забезпечені.

Позивачка є людиною похилого віку і не має можливості займатись садовим будинком та обробляти земельну ділянку, а тому недоцільним вважала поділ

в натурі цього майна.

На її думку, найбільш прийнятним варіантом поділу спадкового майна з метою уникнення непорозумінь в процесі володіння, користування та розпорядження ним є встановлення одноосібного власника кожного майна окремо.

У січні 2022 року ОСОБА_1 подала клопотання про виключення зі складу відповідачів ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , оскільки відповідно до договору дарування від 27 липня 2021 року свої частки у спірній квартирі вони подарували ОСОБА_2 .

За наведених обставин ОСОБА_1 просила припинити своє право власності на 1/3 частку земельної ділянки площею 0,0497 га та 2/3 частки садового будинку

АДРЕСА_1 , визнавши право власності на це майно за ОСОБА_2 ; зобов`язати ОСОБА_2 виплатити їй компенсацію вартості цього майна; припинити право власності ОСОБА_2 на 7/9 часток двокімнатної квартири на АДРЕСА_2 , визнавши одноосібне право власності на це майно за позивачкою; зобов`язати її виплатити на користь ОСОБА_2 вартість його частини.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від

04 жовтня 2022 року у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач заперечує проти припинення його права у спільній частковій власності на квартиру АДРЕСА_2 , оскільки його частка становить 7/9, внесена на депозит позивачем сума не відповідає її дійсній вартості. На переконання суду, частку відповідача у праві спільної власності на зазначене нерухоме майно не можна вважати незначною, припинення права власності завдасть істотної шкоди інтересам співвласника, і таке втручання у право власності відповідача на майно не є виправданим, що свідчить про відсутність обставин, передбачених пунктом 4 частини першої статті 365 ЦК України, для припинення права власності відповідача у спільній власності. Отже, немає достатніх правових підстав для задоволення позову в цій частині.

Відмовляючи в задоволенні позову в частині припинення права власності

ОСОБА_1 на частку у праві власності на земельну ділянку та садовий будинок

АДРЕСА_1 , суд вважав, що право на отримання від інших співвласників грошової або іншої компенсації вартості цієї частки може бути реалізоване за умови неможливості виділення

в натурі частки в майні. При цьому позивачка не навела суду доказів про неможливість виділення часток, які належать на праві часткової сумісної власності позивачу щодо, садового будинку АДРЕСА_1 .

Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 29 грудня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від

04 жовтня 2022 року залишено без змін.

Залишаючи апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

01 лютого 2023 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу,

у якій просить скасувати рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 04 жовтня 2022 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 29 грудня 2022 року і прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог або передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Підставою касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: застосування апеляційним судом

в оскаржуваному рішенні норми права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного

у постановах Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/12779/17, від 14 квітня 2021 року у справі № 344/120/16-ц, від 24 червня 2021 року у справі № 219/13376/17, від 18 липня 2019 року у справі № 210/2236/15-ц, постановах Верховного Суду України від 16 січня 2012 року у справі № 6-81цс11, від

02 липня 2014 року у справі № 6-68цс14, від 23 листопада 2016 року у справі

№ 6-1943цс16, постановах Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня

2018 року у справі № 908/1754/17, від 14 квітня 2021 року у справі

№ 344/120/16-ц (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Аргументи інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Рух касаційної скарги та матеріалів справи

Ухвалою Верховного Суду від 13 березня 2023 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області.

06 квітня 2023 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,

є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України встановлено, що, переглядаючи

у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Короткий зміст фактичних обставин справи

Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності ОСОБА_1 як дружині спадкодавця

ОСОБА_2 належить 2/3 частки у праві власності на садовий будинок

АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 , виданого 27 листопада 2017 року приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Павлінським В. Д. та свідоцтва про право на спадщину за законом № 4289, виданого 27 листопада 2017 року приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу

Павлінським В. Д.

Відповідно 1/3 частки цього судового будинку на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом № 4289, виданого 27 листопада 2017 року приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу

Павлінським В. Д., належить ОСОБА_2 - внуку спадкодавця.

Позивачці на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом № 4291, виданого 27 листопада 2017 року приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Павлінським В. Д., належить 1/3 частка у праві власності на земельну ділянку для індивідуального садівництва, кадастровий номер :05:001:1139, в садівничо-городницькому товаристві «Пролісок» в с. Павлівка Тисменицького району.

ОСОБА_2 належить 2/3 частки цієї земельної ділянки згідно із вказаним свідоцтвом.

З копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 28 листопада 2017 року, вбачається, що

2/9 частин квартири АДРЕСА_2 належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом № 4290, виданого 27 листопада

2017 року приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу.

Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 30 березня 2021 року

у справі № 344/1917/18 відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні спадковим майном та вселення в квартиру АДРЕСА_2 .

Суд встановив, що 1/9 частка квартири належала ОСОБА_3 , 1/9 - ОСОБА_4 та

5/9 - ОСОБА_2 . Отже, розмір частки, яка належала всім відповідачам, становить 7/9 спірної квартири, а розмір частки позивачки - 2/9 квартири.

Відповідно до договору дарування від 27 липня 2021 року, посвідченого приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Чичилою А. І., зареєстрованого в реєстрі за № 1465, ОСОБА_4 і ОСОБА_3 подарували ОСОБА_2 по 1/9 частці квартири АДРЕСА_2 .

Згідно з висновком про вартість майна, виконаної ТОВ «ЕКА-Захід» від 10 лютого 2021 року, ринкова вартість двокімнатної квартири

АДРЕСА_2 становить (без урахування ПДВ) становить 276 400,00 грн.

Отже, вартість 2/9 її частини позивачки становить 61 442,22 грн, тоді як

7/9 частки квартири ОСОБА_2 становить 214 978,78 грн.

Відповідно до висновку про вартість майна, виконаної ТОВ «ЕКА-Захід» від 16 квітня 2021 року, ринкова вартість садового будинку

АДРЕСА_1 , становить (без урахування ПДВ) 85 050,00 грн.

Отже вартість 2/3 її частки становить 56 700,00 грн.

Згідно висновку про вартість майна, виконаної ТОВ «ЕКА-Захід» від 16 квітня 2021 року, експертна грошова оцінка земельної ділянки площею 0,0497 га для ведення садівництва кадастровий номер :05:001:1139, розташованої за адресою: Івано-Франківська обл., Тисменецький р-н., с. Павлівка,

СТ «Пролісок» становить (без урахування ПДВ» 112 280,00 грн.

Отже вартість 1/3 її частин становить 37 426,66 грн.

На депозитний рахунок позивачка внесла 60 000,00 грн, що підтверджується відповідною квитанцією від 17 червня 2021 року (т. 1, а. с. 181).

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення відповідають.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності

є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Згідно зі статтею 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють

і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників передбачено у статті 365 ЦК України, якою визначено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена

в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном

є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки

на депозитний рахунок суду.

Тобто стаття 365 ЦК України передбачає реалізацію права співвласників

на припинення права власності одного із співвласників на його частку

в спільному майні за наявності будь-якої з передбачених пунктами 1-3 частини першої цієї статті підстав, які є самостійними, але можуть бути застосовані

за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

З огляду на викладене при вирішенні позову, пред`явленого на підставі статті 365 ЦК України, визначальним для прийняття судом рішення є встановлення обставини про те, що припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників не завдасть шкоди особі, право власності на частку якої припиняється, а визначення істотності шкоди, яка може бути завдана співвласнику, право якого припиняється, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та технічних характеристик об`єкта, який є спільним майном.

Таке тлумачення відповідає сталій судовій практиці щодо застосування статті 365 ЦК України про примусове припинення частки у спільному майні.

Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду

від 18 грудня 2018 року у справі № 908/1754/17 (провадження № 12-180гс18),

у постанові Верховного Суду від 14 квітня 2021 року у справі № 344/120/16-ц (провадження № 61-22129св19) та у постановах Верховного Суду України

від 16 січня 2012 року у справі № 6-81цс11, від 02 липня 2014 року у справі

№ 6-68цс14, від 23 листопада 2016 року у справі № 6-1943цс16.

Правомірність дій суду при встановленні вказаної вище обставини оцінюється

з точки зору відповідності принципу об`єктивності і неупередженості, диспозитивності цивільного судочинства, завданням та основним засадам цивільного судочинства, а саме справедливому, неупередженому та своєчасному розгляду і вирішенню цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 травня 2018 року у справі № 760/8958/15-ц (провадження № 61-4860св18) зазначено, що: «висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується

в кожному окремому випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 жовтня 2019 року у справі № 750/11178/17 (провадження № 61-42000св18) зроблено висновок по застосуванню пункту 4 частини першої статті 365 ЦК України та вказано, що «припинення права на частку має відбуватися, якщо таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Тобто можливе порушення інтересів як самого співвласника, так і членів його сім`ї виступатиме перешкодою для задоволення позову про припинення права на частку. Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, робиться

в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном. Ця умова спрямована на запобігання порушення інтересів співвласника та членів його сім`ї. Оскільки мається на увазі недопущення, то суд при розгляді справи повинен перевіряти, чи не будуть порушені інтереси й заподіяна шкода (майнова або немайнова) внаслідок припинення права на частку».

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, встановивши, що позивачка не надала належних доказів неможливості спільного користування майном та доказів того, що припинення права відповідача на їх частку не завдасть істотної шкоди його інтересам як співвласнику майна, позивачкою на депозитний рахунок суду не внесено всю суму вартості частки відповідача, дійшов правильного висновку про відмову

в задоволенні позову за недоведеності позивачем умов, за яких є можливим примусове припинення права співвласника на частку відповідно до статті 365 ЦК України, а також того, що таке втручання у право власності відповідача

є виправданим відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Щодо припинення права власності на частку на садовий будинок і земельну ділянку.

Відповідно до частин першої, другої статті 364 ЦК України кожен із співвласників спільної часткової власності має право на виділ у натурі належної йому частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

Тлумачення частини третьої статті 358 ЦК України свідчить, що право співвласника на компенсацію може виникати як в разі повної неможливості задоволення вимог співвласника на одержання у користування частини спільного майна, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності (наприклад, частка співвласника в спільній частковій власності є незначною

і надання йому її у володіння та користування неможливо), так і в тому випадку, якщо співвласнику надається у володіння і користування частина майна, яка

є меншою за його частку в праві спільної часткової власності.

Установивши, що позивачка не надала доказів неможливості поділу

в натурі об`єкта нерухомого майна, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, зробив правильний висновок про відсутність підстав для здійснення компенсації частки у праві власності на 1/3 земельної ділянки та 2/3 садового будинку.

Аргументи касаційної скарги про неврахуванням судами висновків Верховного Суду, наведених у касаційній скарзі, є безпідставними, оскільки висновки зроблені судами у цій справі не суперечать висновкам, зробленими Верховним Судом у справах наведених у касаційній скарзі.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника із висновками судів першої та апеляційної інстанцій щодо встановлених обставин справи. При цьому згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє

в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя,

у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною

в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE,

№ 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Висновки за результатом розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, арішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 04 жовтня 2022 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 29 грудня 2022 року - без змін, оскільки підстав для скасування судових рішень немає.

Оскільки Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, розподіл судових витрат відповідно до статті 141 ЦПК України не здійснюється.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від

04 жовтня 2022 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від

29 грудня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Коротун

А. Ю. Зайцев

М. Є. Червинська