РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2023 року Солом`янський районний суд міста Києва в складі головуючого - судді Зуєвич Л.Л., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін (в письмовому провадженні) цивільну справу за позовом ОСОБА_1 /далі - ОСОБА_1 / (РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ; адреса листування: АДРЕСА_2 ) до ОСОБА_2 /далі - ОСОБА_2 / (адреса реєстрації: АДРЕСА_3 ) про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

Рух справи

16.09.2021 до Солом`янського районного суду міста Києва надійшла вказана позовна заява, датована 14.09.2021, за підписом позивача, в якій він просить стягнути з відповідача а свою користь суму боргу за оренду жилого приміщення, що становить 35 548,00 грн.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.09.2021 для розгляду зазначеної позовної заяви визначено суддю Зуєвич Л.Л. Справу фактично передано судді по реєстру 17.09.2021.

Судом в порядку ч. 6 ст. 187 ЦПК України направлявся запит щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) фізичної особи - відповідача у справі.

Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 22.09.2021 вказану позовну заяву прийнято до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін (письмового провадження).

Оскільки розгляд справи відбувався в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, судове засідання в справі не проводилось та особи, які беруть участь у справі не викликались.

На підставі викладеного, судовий розгляд справи здійснювався за правилами спрощеного позовного провадження на підставі наявних у суду матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу (ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України /далі - ЦПК України/).

Ухвала від 22.09.2021 разом з копією позову та доданих до нього документів неодноразово направлялись відповідачу на адресу реєстрації, проте кожного разу повертались з такої адреси з поміткою відділу поштового зв`язку «за закінченням терміну зберігання».

31.10.2023 до суду від відповідача надійшло повідомлення в якому вказано про фактичне не проживання за адресою реєстрації у м. Вінниця та зазначено електронну скриньку відповідача.

З огляду на такі обставини ухвала суду про відкриття провадження у даній справі разом з відсканованим позовом та доданими до нього документами 08.11.2023 були на вказану відповідачем адресу електронної пошти.

Доводи позову

В позові вказується, що 16.07.2020 між позивачем ( ОСОБА_1 ) та відповідачем ( ОСОБА_2 ) було укладено договір оренди жилого приміщення.

Як зазначається в позові, відповідно до умов вказаного Договору відповідачу у тимчасове користування (оренду) передано житлове приміщення в буд. АДРЕСА_4 , що було оформлено актом приймання-передачі від 28.07.2020.

Зауважується, що строк оренди відповідно до умов Договору сплив 27.07.2021, у зв`язку з чим відповідач мав повернути приміщення шляхом підписання акту про повернення житлового приміщення.

При цьому, як вказує позивач, відповідач приміщення за Актом повернення не повернув, орендну плату за червень, липень 2021 року (до дати закінчення строку оренди 27.07.2021) не сплатив. Сплата орендної плати за попередні періоди письмово не фіксувалася.

Як зазначає позивач, заборгованість відповідача за орендною платою становить 35 548, 00 грн, а саме: 19 000,00 грн - заборгованість за червень 2021 року; 16 548,00 грн - заборгованість за період з 01.07.2021 по 27.07.2021.

Також у позові наголошується, що у зв`язку з несплатою орендної плати 23.07.2021 відповідачу було направлено лист з вимогою сплатити орендну плату.

Крім того, зауважується, що після закінчення строку Договору відповідачу 30.07.2021 направлена претензія з вимогою сплатити заборгованість з орендної плати та негайно повернути приміщення.

Як стверджує позивач, вказані листи відповідачем проігноровані.

За таких обставин, позивач просить стягнути з відповідача суму боргу за оренду жилого приміщення, що становить 35 548,00 грн.

Щодо правової позиції відповідача

22.11.2023 до суду від ОСОБА_2 надійшов відзив на позовну заяву в якому відповідач просить відмовити в задоволенні позовних вимог (а.с. 35-36).

В обґрунтування відзиву, відповідач стверджує, що Договір оренди було припинено достроково, згідно з п. 4.3 такого Договору.

У відзиві зазначається, що у березні 2021 року відповідачем було сповіщено позивача про намір розірвати договір достроково.

Також, у відзиві звертається увага на те, що наприкінці квітня 2021 року житло було звільнено від речей відповідача, а ключі були передані позивачу.

Як вказує відповідач, залогова сума у розмірі 19 000,00 грн відповідно до Договору залишилась позивачу на відшкодування пошкоджень.

Відповідач стверджує, що починаючи з 06.05.2021 він з родиною остаточно переїхав у місто Львів та передача житла проходила у телефонному режимі, відповідних документів підписано не було.

У відзиві зауважується, що 01.06.2021 позивач звернувся до відповідача з рахунком на ремонт житлового приміщення, а факт проведення ремонту, на думку відповідача, свідчить про повернення житла та відповідно припинення дії договору.

Крім того, вказується, що на початку червня 2021 орендодавець шукав нових орендарів житлового приміщення на платформі OLX, що також на думку відповідача, свідчить про те, що договір оренди був припинений.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши докази на підтвердження таких обставин в їх сукупності, суд встановив наступне.

Вбачається, що спір у справі виник у зв`язку з тим, що позивач (орендодавець) просить стягнути з відповідача орендну плату за два останні місяці до дати закінчення договору оренди жилого приміщення (червень 2021 року та 27 днів липня 2021 року).

Натомість, позиція відповідача полягає в тому, що він достроково розірвав відповідний договір оренди, повідомивши про це позивача в березні 2021 року, та наприкінці квітня 2021 року орендоване приміщення було ним звільнено, ключі повернуті, передача житла проходила у телефонному режимі, тому відповідних документів підписано не було.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, 16.07.2020 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір оренди житлового приміщення (а.с. 8-10).

Згідно з п. 1.1. Договору від 16.07.2020 (мовою оригіналу): «арендодатель передает, а арендатор принимает во временное платное пользование жилое помещение, а именно дом АДРЕСА_5 , со всеми неотъемлемыми техническими устройствами (далее - Объект)» /а.с. 8/.

Зі змісту п. 2.2.1. Договору від 16.07.2020 вбачається, що (мовою оригіналу) «арендодатель обязуется передать объект по акту приема-передачи жилого помещения, который является неотъемлемой частью Договора (Приложение 1) в технически исправном состоянии, пригодном для проживания, до 27.07.2020» (а.с. 8).

Відповідно до п. 2.5.4. Договору від 16.07.2020, (мовою оригіналу) «арендатор обязан своевременно и в полном объеме вносить арендную плату, а также другие платежи, предусмотренные настоящим Договором» (а.с. 8).

Згідно з п. 3.3. Договору від 16.07.2020 (мовою оригіналу) «размер ежемесячной арендной платы составляет 19 000 (девятнадцать тысяч) гривен» (а.с. 9).

Відповідно до п. 3.5. Договору від 16.07.2020 (мовою оригіналу) «арендная плата вносится Арендатором предоплатой не позднее 15 числа текущего месяца» (а.с. 9).

У п. 3.7. Договору від 16.07.2020 зазначено, що (мовою оригіналу) «отметки о полноте и своевременности внесения арендной платы, а также оплаты коммунальных и др. платежей осуществляются сторонами в письменном виде (а.с. 9).

Зі змісту п. 4.1 Договору від 16.07.2020 вбачається, що (мовою оригіналу) настоящий Договор вступает в силу с момента его подписания сторонами и действует до 27.07.2021 (а.с. 9).

Відповідно до п. 4.3. Договору від 16.07.2020 (мовою оригіналу) «настоящий Договор может быть расторгнут досрочно по инициативе одной из сторон, предупредив другую сторону за месяц до предполагаемой даты расторжения» (а.с. 9).

У п. 5.1. Договору від 16.07.2020 зазначено, що (мовою оригіналу) дополнения и изменения к настоящему Договору имеют юридическую силу, если они совершены в письменной форме и подписаны сторонами или их уполномоченными представителями (а.с. 10).

Вбачається, що 28.07.2020 згідно з актом приймання-передачі житлового приміщення будинок переданий у користування відповідачу (а.с. 11).

З матеріалів справи вбачається, що відповідачу направлявся лист від 23.07.2021 з вимогою здійснити розрахунок з орендної плати за період оренди, відповідно до умов договору (а.с. 12-13).

Судом встановлено, що позивач направляв відповідачу претензію від 30.07.2021 з вимогою здійснити розрахунок з орендної плати за період оренди та негайно повернути об`єкт оренди (а.с. 14-15).

На підтвердження дострокового розірвання договору оренди житлового приміщення відповідачем надано: роздруківку скріншотів листування сторін, з якої дати такої переписки не вбачаються (а.с. 37-40); претензію ОСОБА_1 від 28.07.2021 з вимогою здійснити розрахунок з орендної плати за період оренди, відповідно до умов договору, зокрема за травень (частково), червень та липень (28 днів) в сумі 45 000,00 грн та негайно повернути об`єкт оренди шляхом підписання Акту повернення житлового приміщення (а.с. 41); копію договору майнового найму № 1/06/05 від 06.05.2021 (а.с. 42-43).

Крім того, матеріали справи місять копії: паспорту позивача (а.с. 5-7); копію паспорту відповідача (а.с. 44-46).

Мотиви, з яких виходить суд при розгляді цієї справи та застосовані ним норми права

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За змістом ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11, ч.ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені цими актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, установлених ст. 11 цього Кодексу (ст. 525 ЦК України).

Цивільний кодекс України у ст. ст.3, 6, 203, 626, 627 визначає загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору та формулює загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину).

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що зазвичай ставляться (ст. 526 ЦК України).

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Як вказано у постанові об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23.01.2019 у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18): «тлумачення статті 629 ЦК України свідчить, що в ній закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду)».

Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18), ст. 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Суд враховує, що матеріали справи не містять відомостей про те, що у даній справі договір у встановленому законом порядку відповідачем оспорювався чи визнавався недійсним.

За змістом ст. 759 ЦК України договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у володіння та користування за плату на певний строк.

Частиною першою статті 762 ЦК України передбачено, що за найм (оренду) майна з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків, зокрема щодо сплати коштів, визначених договором, а тому прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Положеннями ст. 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Таким чином, невиконання або неналежне виконання користувачем зобов`язання з оплати, є порушенням виконання грошового зобов`язання і передбачає застосування правових наслідків порушення зобов`язання та настання відповідальності за порушення грошового зобов`язання, зокрема, згідно з приписами ст.ст. 611, 625 ЦК України.

Разом з тим, щодо доводів відповідача про розірвання Договору оренди, суд звертає увагу на те, що за змістом ст. 654 ЦК України зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Як вказано у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23.11.2023 у справі № 757/42452/20 (провадження № 61-11837св23):

«Вчинення стороною договору такого одностороннього правочину як відмова від договору, за відсутності рішення суду про визнання його недійсним або підстав нікчемності, зумовлює необхідність з`ясовувати чи зумовив такий правочин припинення цивільних прав та обов`язків (тобто чи є підстави для односторонньої відмови від договору передбачені договором та/або законом). Це обумовлено тим, що одностороння відмова від договору як вид одностороннього правочину розрахована на сприйняття іншими особами. У разі, якщо встановлена відсутність підстав для односторонньої відмови від договору, то такий односторонній правочин не зумовлює розірвання договору. При цьому слід розмежовувати підстави недійсності цього одностороннього правочину (зокрема, суперечність імперативній цивільно-правовій нормі) від підстав для односторонньої відмови від договору (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 листопада 2021 року в справі № 357/15284/18 (провадження № 61-13518св21).

Сторони в договорі як універсальному регуляторі можуть визначити момент з якого договір вважатиметься розірваним внаслідок вчинення односторонньої відмови від договору. У випадку якщо сторони не встановили момент з якого договір вважатиметься розірваним внаслідок вчинення односторонньої відмови від договору, то з урахуванням що такий односторонній правочин відноситься до таких, що розраховані на їх сприйняття іншими особами, і таким моментом має бути моменту одержання іншою стороною повідомлення про відмову від договору (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 травня 2023 року в справі № 756/420/17 (провадження № 61-18833св21)».

Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За змістом ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, як мають значення для вирішення справи.

Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обгрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи. Обов`язок доказування покладається на сторін, суд не може збирати докази за власною ініціативою.

Матеріально-правовий зміст обов`язку подавати докази полягає в тому, що у випадку його невиконання суб`єктом доказування і неможливості отримання доказів суд має право визнати факт, на який посилалася заінтересована сторона, неіснуючим, чи навпаки, як це має місце при використанні презумпції, існуючим, якщо інше не доказано другою стороною.

Відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 12.01.2021 у справі № 404/330/19.

Позивач просить стягнути заборгованість з відповідача за орендною платою за червень 2021 року та за період з 01.07.2021 по дату закінчення строку дії договору (27.07.2021) у розмірі 35 548,00 грн.

Уклавши договір на умовах, викладених у ньому, відповідач тим самим засвідчив свою згоду та взяв на себе зобов`язання виконувати умови, які були в ньому закріплені.

Проте, відповідач посилаючись на дострокове розірвання договору оренди в порядку п. 4.3. Договору від 16.07.2020, належних та допустимих доказів на підтвердження зазначеного до суду не надав.

У зв`язку з такими обставинами, суд вважає, що вимоги позивача про стягнення з відповідача 35 548,00 грн заборгованості за договором оренди є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

ЄСПЛ у своїх рішеннях неодноразово вказував на те, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує національні суди обґрунтовувати свої рішення. Разом з тим, зазначав, що це зобов`язання не можна розуміти як таке, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, і питання дотримання цього зобов`язання має вирішуватись виключно з огляду на обставини справи (див. рішення від 09.12.1994 у справах «Руіз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain), п. 29, та «Гарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26). Ці принципи застосовувалися в низці справ проти України (див., наприклад, рішення від 15.11.2007 у справі «Бендерський проти України» (Benderskiy v. Ukraine), заява № 22750/02, п.п. 42-47; від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України» (Pronina v. Ukraine), заява № 63566/00, п. 25; від 07.10.2010 у справі «Богатова проти України» (Bogatova v. Ukraine), заява № 5231/04, п.п. 18, 19).

З урахуванням наведеного, при викладенні даного рішення судом проаналізовано ключові доводи та докази, що мають значення для вирішення спору.

Щодо судових витрат

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Встановлено, що при зверненні до суду позивач сплатив судовий збір в розмірі 1, 908,00 грн, що підтверджується платіжним дорученням від 14.09.2021 (а.с. 1).

З урахуванням задоволення позову, на підставі ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 908,00 грн судового збору сплаченого за подання позовної заяви (а.с. 1).

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 2-13, 76-81, 89, 141, 259, 263-265, 268, 273, 352, 354, 355 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; РНОКПП: НОМЕР_2 ; адреса реєстрації: АДРЕСА_3 ; адреса листування: АДРЕСА_6 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ; РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ; адреса листування: АДРЕСА_2 ):

-35 548,00 грн (тридцять п`ять тисяч п`ятсот сорок вісім гривень) заборгованості за договором оренди від 16.07.2020;

-908,00 грн (дев`ятсот вісім гривень) судового збору;

Рішення може бути оскаржено безпосередньо (ч. 1 ст. 355 ЦПК України) до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення (ч. 1 ст. 354 ЦПК України)

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду (п. 1 ч. 2 ст. 354 ЦПК України).

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч. 2 ст. 358 ЦПК України (ч. 3 ст. 354 ЦПК України).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано (ч. 1 ст. 273 ЦПК України).

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч. 2 ст. 273 ЦПК України).

Суддя Л. Л. Зуєвич