КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/8940/2023
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

4 жовтня 2023 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Ящук Т.І.

при секретарі Степанюк І.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Яреська Тараса Віталійовича на заочне рішення Печерського районного суду міста Києва від 4 квітня 2023 року (суддя Соколов О.М.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія Дебт Колекшн», треті особи: приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Грисюк Олена Василівна, приватний виконавець виконавчого округу Одеської області Шуляченко Микола Борисович про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню,

встановив:

у грудні 2021 року позивачка звернулася до суду з позовом про визнання таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис від 11 червня 2021 року №63546, вчинений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Грисюк О.В. про стягнення з неї заборгованості на користь ТОВ «Фінансова компанія «Дебт Коллекшн», та стягнення судових витрат у вигляді судового збору і на професійну правничу (правову) допомогу в розмірі 5 000грн.

Мотивуючи позовні вимоги, позивачка зазначала, що 10 грудня 2021 року із додатку «Дія» дізналась, що відносно неї приватним виконавцем виконавчого округу Одеської області Шуляченком М.Б. відкрито виконавче провадження № НОМЕР_2 на підставі виконавчого напису №63546 від 11 червня 2021 року, вчиненого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Грисюк О.В. щодо стягнення на користь ТОВ «Фінансова компанія «Дебт Колекшн» заборгованості в розмірі 7 788грн.

Позивачка посилалася на порушення приватним нотаріусом порядку вчинення виконавчого напису, оскільки вона не отримувала від відповідача позасудову вимогу про дострокове повернення кредиту чи повідомлення-застереження про те, що відповідач розпочинає процедуру стягнення боргу за кредитним договором на підставі виконавчого напису нотаріуса.

Крім того, позивачка зазначала, що зі змісту оскаржуваного виконавчого напису вбачається, що його вчинено приватним нотаріусом на підставі статей 87-91 Закону України «Про нотаріат» та п. 2 Переліку документів, за яким стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172, яка на той

момент вже була нечинною згідно постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14.

Також позивачка посилалася на правову позицію Великої Палати Верховного Суду, висловлену у постанові від 21 вересня 2021 року у справі № 910/10374/17, відповідно до якої кредитний договір, який не є нотаріально посвідченим, не входить до переліку документів, за якими може бути здійснено стягнення заборгованості у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса.

Заочним рішення Печерського районного суду міста Києва від 4 квітня 2023 року позовні вимоги задоволено частково. Виконавчий напис, вчинений 11 червня 2021 року приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Грисюк Оленою Василівною за реєстровим №63546 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінансова компанія «Дебт Коллекшн» заборгованості у розмірі 7 788грн, визнано таким, що не підлягає виконанню. Стягнуто з ТОВ «Фінансова компанія «Дебт Коллекшн» на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 1 362грн, в задоволенні решти вимог відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Яресько Т.В. просить заочне рішення суду в частині відмови у стягненні із ТОВ «Фінансова компанія «Дебт Коллекшн» на користь ОСОБА_1 витрат на професійну правничу (правову) допомогу у розмірі 5 000грн скасувати та змінити рішення суду в частині вирішення вимог ОСОБА_1 про відшкодування витрат на правничу допомогу та стягнути з ТОВ «Фінансова компанія «Дебт Коллекшн» на користь ОСОБА_1 5 000грн витрат на правову допомогу.

Представник позивачки зазначає, що згідно з умовами договору про надання правничої (правової) допомоги №2152 від 14 травня 2021 року, укладеного між позивачкою та адвокатом Яреськом Т.В., вони погодили фіксовану суму гонорару у 5000грн, яка не може змінюватися у процесі судового розгляду, сторони договору підписали акт приймання-передачі послуг № 1 від 21 грудня 2021 року, у якому зазначена надана позивачці послуга - «надання правої допомоги щодо визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню № 63546 виданий 11.06.2021 в суді першої інстанції», тому суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позову в частині стягнення витрат на професійну правничу (правову) допомогу, оскільки адвокатом не надано детальний опис наданих послуг.

Також представник позивачки посилається на правову позицію Верховного Суду, висловлену у постанові від 28 грудня 2020 року у справі № 640/18402/19, згідно якої розмір гонорару адвоката встановлений сторонами договору у фіксованому розмірі, не залежить від обсягу послуг та часу витраченого представником позивача, а отже є визначеним.

Крім того, представник позивачки зазначає, що відповідач не надав заперечень щодо компенсації витрат на правничу допомогу, а суд не може за власною ініціативою зменшити витрати на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку іншої, зацікавленої сторони, про що зазначала Велика Палата Верховного Суду, у справі № 755/9215/15-ц.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Позивачка, будучи повідомленою про день та час розгляду апеляційної скарги через представника - адвоката Яреська Т.В. (с.с.141-142), у судове засідання не з`явилася, представник ОСОБА_1 - адвокат Яресько Т.В. направив на електронну пошту Київського апеляційного суду клопотання про розгляд справи у його відсутність та у відсутність позивачки, яке підписане його електронним підписом (с.с.145-147).

ТОВ «Дебт Коллекшн» та приватний виконавець виконавчого округу Одеської області Шуляченко М.Б., будучи належним чином повідомленими про день та час розгляду апеляційної скарги (с.с. 149,150), у судове засідання не з`явилися, клопотання

про його перенесення не подали, причини неявки апеляційному суду не повідомили, тому відповідно до положень ст. 372 ЦПК України колегія суддів провела судовий розгляд у їх відсутність.

Приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Грисюк О.В. 2 листопада 2021 року припинила нотаріальну діяльність, що підтверджується листом Міністерства юстиції України від 16 лютого 2022 року (с.с.134).

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що 11 червня 2021 року приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Грисюк О.В. вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за № 63546, про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором № /265510 від 16 березня 2020 року, укладеним з ТОВ «ГОУФІНГОУ», правонаступником якого є ТОВ «ФК «Дебт Коллекшн», у загальному розмірі 7 788грн, з урахуванням витрат на вчинення виконавчого напису (с.с.10).

На підставі вказаного виконавчого напису 10 грудня 2021 року приватним виконавцем виконавчого округу Одеської області Шуляченком М.Б. прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_2 (с.с.16).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що вони знайшли своє підтвердження під час судового розгляду.

Рішення суду в цій частині не оскаржується, тому відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України не є предметом апеляційного перегляду.

Відмовляючи у відшкодуванні позивачці витрат на правову допомогу, суд першої інстанції виходив з їх необґрунтованості та недоведеності, оскільки стороною позивачки не наданий детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з таких підстав.

Частина перша статті 133 ЦПК України передбачає, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних із розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини третьої статті 133 ЦПК).

Пунктом 1 частини другої статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача.

Заочним рішенням Печерського рйонного суду міста Києва від 4 квітня 2023 року позовні вимоги задоволено, а відтак позивачка має право на відшкодування понесених судових витрат.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Відповідно до статті 19 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв,

скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Разом із тим чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

Статтею 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (частина друга статті 137 ЦПК України).

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина третя статті 137 ЦПК України).

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина четверта статті 137 ЦПК України).

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).

Обов`язок спростування співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина шоста статті 137 ЦПК України).

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її

вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Отже, ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Така правова позиція викладена в додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 у справі №755/9215/15-ц.

Також Велика Палата Верховного Суду у вказаній справі зазначила, що відповідно до пунктів 1, 2, 4, 5, 6, 12 частини 3 статті 2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, верховенство права; повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; змагальність сторін; диспозитивність; пропорційність; відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Зі змісту статей 10, 11, 12, 13 ЦПК України в узагальненому вигляді, при вирішенні цивільного спору, у тому числі і при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат, суд керується Конституцією України, законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, враховує завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами, особливості предмета спору та ціну позову, складність справи, її значення для сторін та час, необхідний для розгляду справи, покладення доведення обставин, які мають значення для справи, саме сторонами, права яких є рівними, як і покладення саме на кожну сторону ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій та з урахуванням меж заявлених вимог та заперечень та обсягу поданих доказів.

При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (ч. 1 ст. 182 ЦПК України).

Аналіз вищезазначених процесуальних норм дає підстави для висновку, що саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Частинами першою, другою статті 134 ЦПК України визначено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.

Звертаючись до суду з позовом, представник позивачки у позовній заяві зазначив, що вартість послуг адвоката сторони погодили у 5 000грн.

У підтвердження понесених витрат на правову допомогу до позовної заяви були додані:

- копія договору № 2152 про надання правничої (правової) допомоги, укладеного 14 травня 2021 року між адвокатом Яреськом Т.В. та Облак О.Є.;

- копія додатку № 3 від 15 грудня 2021 року до договору про надання правничої (правової) допомоги № 2152 від 14 травня 2021 року, згідно якого сторони погодили, що гонорар адвоката складає фіксовану суму 5 000грн;

- копія акту приймання-передачі послуг № 01 від 21 грудня 2021 року на 5 000грн;

- копія квитанції про оплату ОСОБА_1 5 000грн адвокату Яресько Т.В.

Отже, у підтвердження понесених витрат на правничу допомогу позивачкою були надані належні докази.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 листопада 2022 року в справі № 922/1964/21 зазначено, що договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (стаття 1 Закону № 5076-VI). Закон № 5076-VI формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту визначає гонорар. Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини (пункт 28 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц; пункт 19 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2021 у справі № 910/12876/19).

Велика Палата Верховного Суду зауважила, що неврахування судом умов договору про надання правової допомоги щодо порядку обчислення гонорару не відповідає принципу свободи договору, закріпленому у статті 627 ЦК України. Частинами першою та другою статті 30 Закону № 5076-VI встановлено, що порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. З аналізу зазначеної норми слідує, що гонорар може встановлюватися у формі: - фіксованого розміру, - погодинної оплати. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки - підставою для виплати гонорару, який визначений у формі погодинної оплати, є кількість витрачених на надання послуги годин помножена на вартість такої (однієї) години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв.

Також Велика Палата Верховного Суду зазначила, що оскільки до договору про надання правової допомоги застосовують загальні вимоги договірного права, то гонорар адвоката, хоч і визначається частиною першою статті 30 Закону № 5076-VI як "форма винагороди адвоката", але в розумінні ЦК України становить ціну такого договору. Фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку. Таким чином, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону № 5076-VI, враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу.

Велика Палата Верховного Суду у вищезазначеній постанові дійшла висновку, що учасник справи повинен деталізувати відповідний опис лише тією мірою, якою досягається його функціональне призначення - визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Надмірний формалізм при оцінці такого опису на предмет його деталізації, за відсутності визначених процесуальним законом чітких критеріїв оцінки, може призвести до порушення принципу верховенства права. У випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може

доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо.

Як вбачається із матеріалів даної справи, відповідач не скористався своїм правом на подачу заяви про неспівмірність витрат позивачки на правову допомогу з предметом позову та зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку, про відсутність підстав для стягнення з відповідача на користь позивачки 5 000грн витрат на професійну правничу допомогу.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції в частині відмови у відшкодуванні позивачці понесених витрат на правову допомогу не оцінив наданих позивачкою доказів, допустив порушення норм процесуального права, тому рішення суду в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення цих вимог.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Яреська Тараса Віталійовича задовольнити.

Заочне рішення Печерського районного суду міста Києва від 4 квітня 2023 року в частині відмови у задоволенні вимог про відшкодування витрат на правову допомогу скасувати, ухваливши в цій частині нове судове рішення.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія Дебт Колекшн», , яке знаходиться у місті Києві, вул. Круглоуніверситетська, 7, офіс 26, на користь ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платників податку НОМЕР_1 , яка зареєстрована у АДРЕСА_1 , витрати на професійну (правничу) допомогу у сумі 5 000грн.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 8 грудня 2023 року.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.І. Ящук