ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 листопада 2023 року

м. Київ

справа № 359/299/19

провадження № 61-17св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Грушицького А. І.,

суддів: Карпенко С. О., Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Петрова Є. В., Пророка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Офіс Генерального прокурора, Державна фіскальна служба України, Державна казначейська служба України,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 16 серпня 2021 року під головуванням судді Борця Є. О. та постанову Київського апеляційного суду від 29 листопада 2022 року у складі колегії суддів: Семенюк Т. А., Кирилюк Г. М., Рейнарт І. М. у справі за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, Державної фіскальної служби України, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної та матеріальної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування та прокуратури,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

В січні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом в якому просив відшкодувати йому моральну шкоду в розмірі 4 038 750 грн, втрачену заробітну плату в розмірі 39 0573,15 грн та дивіденди в розмірі 292 370, 54 грн за рахунок державного бюджету України шляхом безспірного списання вказаних грошових коштів з єдиного казначейського рахунку, а також зобов`язати Пенсійний фонд України зарахувати до загального трудового стажу позивача період перебування під вартою, досудовим розслідуванням та судовим слідством.

В обґрунтування своїх вимог посилався на те, що позивач є засновником та директором ПП «Весна». Постановою старшого слідчого в ОВС СУ ПМ ДПА України від 26 червня 2008 року порушено кримінальну справу за фактом вчинення службовими особами ПП «Весна» злочинів, передбачених частиною третьою статті 212, частиною другою статті 366 КК України.

Зазначав, що постановою старшого слідчого в ОВС СУ ПМ ДПА України від 03 вересня 2008 року було порушено кримінальну справу за фактом вчинення директором ПП «Весна» ОСОБА_1 злочинів, передбачених частиною третьою статті 212, частиною другою статті 366 КК України.

Постановою старшого слідчого в ОВС СУ ПМ ДПА України від 03 вересня 2008 року позивач був притягнутий в якості обвинуваченого, йому було пред`явлено обвинувачення у вчиненні злочинів, передбачених частиною третьою статті 212, частиною другою статті 366 КК України.

Постановою старшого слідчого в ОВС СУ ПМ ДПА України від 20 січня 2010 року ОСОБА_1 був притягнутий в якості обвинуваченого, йому було пред`явлено обвинувачення у вчиненні злочинів, передбачених частиною другою статті 28, частиною третьою статті 212, частинами першою, другою статті 366 КК України.

20 травня 2009 року позивач був затриманий.

Постановою Шевченківського районного суду м. Києва від 22 травня 2009 року йому був обраний запобіжний захід у виді тримання під вартою.

Постановою Перечинського районного суду Закарпатської області від 24 березня 2014 року, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 04 червня 2014 року, кримінальна справа за обвинуваченням ОСОБА_1 у вчиненні злочинів, передбачених частиною другою статті 28, частиною третьою статті 212 та частиною першою статті 366 КК України, була повернута до Генеральної прокуратури України для організації досудового розслідування.

Вказував, що постановою заступника начальника другого відділу розслідування кримінальних проваджень СУ ФР ГУ ДФС у Закарпатській області від 30 серпня 2016 року кримінальне провадження в частині обвинувачення ОСОБА_1 у вчиненні злочину, передбаченого частиною третьою статті 212 КК України, було закрито у зв`язку з відсутністю в діях позивача складу вказаного злочину.

У зв`язку з тим, що він - ОСОБА_1 був безпідставно притягнутий до кримінальної відповідальності та тривалий час перебував під вартою, він зазнав душевних страждань.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Бориспільський міськрайонний суд Київської області ухвалою від 16 серпня 2021 року провадження в частині вимоги про зобов`язання Пенсійного фонду України зарахувати до загального трудового стажу позивача період перебування під вартою, досудовим розслідуванням та судовим слідством закрив.

Бориспільський міськрайонний суд Київської області рішенням від 16 серпня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнив частково. Відшкодував ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 1 000 000 грн за рахунок державного бюджету України шляхом безспірного списання вказаних грошових коштів з єдиного казначейського рахунку.

У задоволенні позову в частині інших вимог відмовив.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що постановою від 30 серпня 2016 року кримінальне провадження закрито у зв`язку з відсутністю в діях позивача складу злочину.

Київський апеляційний суд постановою від 29 листопада 2022 року апеляційні скарги ОСОБА_1 , Офісу Генерального прокурора та Державної фіскальної служби задовольнив частково.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 16 серпня 2021 року скасував. Прийняв нову постанову.

У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовив.

Приймаючи постанову про відмову у задоволенні позову суд апеляційної інстанції виходив з того, що стаття 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» містить вичерпний перелік підстав відшкодування державою шкоди.

У матеріалах справи відсутні відомості про наявність таких підстав, зокрема, відсутній виправдувальний вирок щодо ОСОБА_1 або рішення, яким були б встановлені факти незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного застосування заходів кримінального провадження та закриття кримінального провадження або кримінальної справи щодо позивача, а тому позивач не є особою, яка має право на відшкодування моральної шкоди.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У січні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 16 серпня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 29 листопада 2022 року в якій просив оскаржені судові рішення скасувати, а у справі ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Наведені в касаційній скарзі доводи містили підстави, передбачені пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження.

Заявник зазначає, що на момент повернення кримінальної справи до Генеральної прокуратури України за обвинуваченням ОСОБА_1 втратив чинність КПК України в редакції 1960 року та набрав чинності КПК України в редакції 2012 року, однак Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» питання стягнення шкоди за таких обставин не врегульовано та відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування статті 2 наведеного Закону до спірних правовідносин.

Касаційна скарга також містить аргумент відносно того, що рішення слідчого про закриття кримінального провадження відносно посадових осіб ПП «Весна» також є доказом незаконності прийнятого рішення щодо взяття під варту та утримання під вартою протягом трьох років ОСОБА_1 , як посадової особи ПП «Весна».

Відзив на касаційну скаргу іншими учасниками справи не подано

Рух справи в суді касаційної інстанції

Верховний Суд ухвалою від 16 лютого 2023 року відкрив касаційне провадження у цій справі та витребував з Бориспільського міськрайонного суду Київської області справу № 359/299/19.

07 березня 2023 року справа № 359/299/19 надійшла до Верховного Суду.

Верховний Суд ухвалою від 30 серпня 2023 року справу призначив до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження колегією в складі п`яти суддів.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_1 є керівником ПП «Весна». Ця обставина підтверджується копією довідки з Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України серії АА № 136057 (а. с. 49 том 1).

Постановою старшого слідчого в ОВС СУ ПМ ДПА України від 26 червня 2008 року (а. с. 12, 13 том 1) було порушено кримінальну справу за фактом вчинення службовими особами ПП «Весна» злочинів, передбачених частиною третьою статті 212, частиною другою статті 366 КК України.

Постановою старшого слідчого в ОВС СУ ПМ ДПА України від 03 вересня 2008 року (а. с. 14, 15 том 1) було порушено кримінальну справу за фактом вчинення директором ПП «Весна» ОСОБА_1 злочинів, передбачених частиною третьою статті 212, частиною другою статті 366 КК України.

Постановою старшого слідчого в ОВС СУ ПМ ДПА України від 03 вересня 2008 року (а. с. 16-20 том 1) ОСОБА_1 був притягнутий в якості обвинуваченого, йому було пред`явлено обвинувачення у вчиненні злочинів, передбачених частиною третьою статті 212, частиною другою статті 366 КК України.

Постановою старшого слідчого в ОВС СУ ПМ ДПА України від 20 січня 2010 року (а. с. 23-36 том 1) ОСОБА_1 був притягнутий в якості обвинуваченого, йому було пред`явлено обвинувачення у вчиненні злочинів, передбачених частиною другою статті 28, частиною третьою статті 212, частинами першою, другою статті 366 КК України.

20 травня 2009 року ОСОБА_1 був затриманий, що підтверджується копією протоколу про затримання за підозрою у вчиненні злочину від 20 травня 2009 року (а. с. 21 том 1).

Шевченківський районний суд м. Києва постановою від 22 травня 2009 року (а. с. 22 том 1) обрав ОСОБА_1 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

З довідок ДУ «Київський слідчий ізолятор» та установ виконання встановлено, що ОСОБА_1 утримувався в ДУ «Київський слідчий ізолятор» з 25 травня 2009 року по 24 березня 2010 року, з 25 березня 2010 року по 13 квітня 2010 року утримувався у ДУ «Львівська установа виконання покарань (№ 19)», з 14 квітня 2010 року по 20 червня 2012 року утримувався у ДУ «Закарпатська установа виконання покарань (№ 9)», звільнений на підставі вироку Перечинського районного суду Закарпатської області від 20 червня 2012 року (а. с. 53, 55, 57 том 1).

Апеляційний суд Закарпатської області ухвалою від 12 грудня 2012 року зазначений вирок змінив в частині розміру накладеного штрафу.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 вересня 2013 року судові рішення скасовано, справу направлено на новий судовий розгляд.

Постановою Перечинського районного суду Закарпатської області від 24 березня 2014 року, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 04 червня 2014 року, кримінальна справа № 69-97 за обвинуваченням ОСОБА_1 у вчиненні злочинів, передбачених частиною другою статті 28, частиною третьою статті 212, частиною першою статті 366 КК України, була повернута до Генеральної прокуратури України для організації досудового розслідування (а. с. 37-41, 42, 43 том 1).

У подальшому, СУ ФР ГУ Міндоходів у Дніпропетровській області 29 липня 2014 року внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості про кримінальне провадження за № 0000081 щодо службових осіб ПП «Весна» за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 212 КК України.

Постановою заступника начальника другого відділу розслідування кримінальних проваджень СУ ФР ГУ ДФС у Закарпатській області від 30 серпня 2016 року (а. с. 44-47 том 1) кримінальне провадження в частині кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 212 КК України закрито на підставі пункту 2 частини 1 статті 284 КПК України, у зв`язку з відсутністю в діянні службових осіб ПП «Весна» складу кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 212 КК України.

Суд апеляційної інстанції також встановив, що ОСОБА_1 оскаржував дану постанову, проте, ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 05 липня 2017 року, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 29 серпня 2017 року, у задоволенні скарги відмовлено.

При цьому суди встановили, що у вказаному кримінальному провадженні ОСОБА_1 не вручено письмового повідомлення про підозру у вчиненні будь-якого кримінального правопорушення, ОСОБА_1 не має статусу ні заявника, ні потерпілого, їх представника чи законного представника. Тобто, згідно пункту 4 частини першої статті 303 КПК України, ОСОБА_1 не є суб`єктом оскарження постанови про закриття кримінального провадження, що виключає розгляд зазначеної скарги по суті.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та представник Офісу Генерального прокурора пояснили, що будь-якого процесуального рішення щодо обвинувачення ОСОБА_1 за частиною другою статті 28, частиною третьою статті 212, частиною першою статті 366 КК України до теперішнього часу не прийнято, доказів щодо закриття відносно ОСОБА_1 кримінального провадження за вказаним обвинуваченням з реабілітуючих підстав сторонами не надано.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до положень частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно із частиною першою статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України).

Частиною першою статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Згідно з частинами першою, другою та сьомою статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

Підстави, порядок та розмір шкоди, яка підлягає відшкодуванню, встановлено Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

У статті 1 Закону України Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» наведено перелік підстав, за наявності яких фізичній особі може бути відшкодовано шкоду, завдану внаслідок: незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: постановлення виправдувального вироку суду; встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати; закриття справи про адміністративне правопорушення.

Приймаючи постанову про скасування рішення місцевого суду та ухвалюючи у справі нове рішення про відмову у задоволенні позову суд апеляційної інстанції виходив з того, що в судовому засіданні ОСОБА_1 та представник Офісу Генерального прокурора пояснили, що будь-якого процесуального рішення щодо обвинувачення ОСОБА_1 за частиною другою статті 28, частиною третьою статті 212, частиною першою статті 366 КК України до теперішнього часу не прийнято, доказів щодо закриття відносно ОСОБА_1 кримінального провадження за вказаним обвинуваченням з реабілітуючих підстав сторонами не надано.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 12, частинами першою, п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З матеріалів справи вбачається, що постановою Перечинського районного суду Закарпатської області від 24 березня 2014 року, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 04 червня 2014 року, кримінальна справа № 69-97 за обвинуваченням ОСОБА_1 у вчиненні злочинів, передбачених частиною другою статті 28, частиною третьою статті 212, частиною першою статті 366 КК України, була повернута до Генеральної прокуратури України для організації досудового розслідування.

З матеріалів справи: протоколів судових засідань від 07 червня 2022 року,

від 03 серпня 2022 року та їх аудіофіксацій вбачається, що суд апеляційної інстанції постановляв протокольні ухвали щодо витребування у представника позивача вичерпних відомостей щодо кримінального провадження № 0000081 та кримінальної справи № 69-97.

У письмових поясненнях представник позивача зазначав, що суд апеляційної інстанції в ході розгляду цієї справи витребував від Офісу Генерального прокурора додаткові пояснення щодо руху кримінальної справи № 69-59, кримінального провадження № 0000081, процесуальних рішень стосовно

ОСОБА_1 за частиною другою статті 28, частиною третьою статті 212 та частиною першою статті 366 КК України, а також щодо процесуального статусу ОСОБА_1 у цій кримінальній справі та у кримінальному провадженні на даний час (а. с. 7, 8 том 3).

Проте відомості про наслідки проведення такого досудового розслідування в рамках кримінальної справи № 69-97 за обвинуваченням ОСОБА_1 у вчиненні злочинів, передбачених частиною другою статті 28, частиною третьою статті 212, частиною першою статті 366 КК України у матеріалах цієї цивільної справи відсутні.

Враховуючи наведене колегія суддів доходить висновку, що суд апеляційної інстанції приймаючи у справі постанову про скасування рішення місцевого суду та ухвалюючи у справі нове про відмову у задоволенні позову дійшов передчасних висновків, адже матеріали справи доказів про наслідки розгляду кримінальної справи № 69-97 за обвинуваченням ОСОБА_1 не містять.

Апеляційний суд лише обмежився вказівкою на те, що в судовому засіданні ОСОБА_1 та представник Офісу Генерального прокурора пояснили, що будь-якого процесуального рішення щодо обвинувачення ОСОБА_1 за частиною другою статті 28, частиною третьою статті 212, частиною першою статті 366 КК України до теперішнього часу не прийнято, доказів щодо закриття відносно ОСОБА_1 кримінального провадження за вказаним обвинуваченням з реабілітуючих підстав сторонами не надано, проте жодні письмові докази щодо таких відомостей у матеріалах справи відсутні, як і відсутні докази щодо притягнення ОСОБА_1 до кримінальної відповідальності так і докази про звільнення його від такої з реабілітуючих підстав.

У випадку, якщо державним обвинуваченням не надано суду жодних відомостей про результати досудового чи судового слідства частина 5 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не забороняє державам-учасницям ставити питання про виплату відшкодування в залежність від здатності зацікавленої особи довести наявність шкоди, завданої порушенням. Компенсація неможлива за відсутності матеріальної або моральної шкоди, що має бути відшкодована («Вассинк проти Нідерландів» (Wassink v. the Netherlands), § 38). У той же час, надмірний формалізм у вимозі доказів моральної шкоди, спричиненої незаконним позбавленням волі, не узгоджується з правом на відшкодування («Данев проти Болгарії» (Danev v. Bulgaria), §§ 34-35).

Верховний Суд звертає увагу, що відсутність у справі доказів вирішення справи

№ 69-97 про притягнення ОСОБА_1 до кримінальної відповідальності не може ставитись у залежність до підстав відмови у задоволенні позову про стягнення моральної шкоди, оскільки в такому випадку на позивача буде покладено надмірний тягар доведення обставин, якими прокурор обґрунтовує безпідставність позову, який лежить на Офісі Генерального прокурора.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до пунктів 1, 3 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Під час нового розгляду суду належить врахувати викладене, розглянути справу в установлені законом розумні строки з додержанням вимог матеріального і процесуального права, встановити наявність чи відсутність доказів, які б підтверджували або спростовували вину ОСОБА_1 у вчиненні злочинів, передбачених частиною другою статті 28, частиною третьою статті 212, частиною першою статті 366 КК України.

Одночасно колегія суддів зазначає, що провадження у кримінальній справі № 69-59 було порушено щодо службових осіб ПП «Весна», а у кримінальній справі № 69-97 - щодо директора підприємства ПП «Весна». Перечинський районний суд Закарпатської області у постанові від 24 березня 2014 року у справі № 708/175/2012, вирішуючи питання про повернення кримінальної справи № 69-97 про обвинувачення ОСОБА_1 до Генеральної прокуратури України вказував, що на момент розгляду справи державним обвинуваченням не надано суду жодних відомостей про результати досудового чи судового слідства з цього приводу, що позбавляє суд можливості постановлення законного та обґрунтованого рішення в цій частині обвинувачення як цього вимагають положення статті 323 КПК України.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Київського апеляційного суду від 29 листопада 2022 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий А. І. Грушицький

Судді С. О. Карпенко

І. В. Литвиненко

Є. В. Петров

В. В. Пророк