Придніпровський районний суд м.Черкаси
Справа № 711/7845/21
Номер провадження2/711/459/23
РІШЕННЯ
18 травня 2023 року м. Черкаси
Придніпровський районний суд м. Черкаси в складі:
Головуючого: судді - Кондрацької Н.М.
секретаря судового засідання - Мелещенко О.В.,
представників адвокатів Джирма А.В., Тимчишина Л.П.
розглянувши матеріали цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до Дочірнього підприємства «ЧАРЗ-АВТО» про визнання (дій) бездіяльності протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та компенсації за невикористані дні щорічної відпустки, -
До Придніпровського районного суду м. Черкаси звернувся ОСОБА_1 з позовом до Дочірнього підприємства «ЧАРЗ-АВТО» про визнання (дій) бездіяльності протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та компенсації за невикористані дні щорічної відпустки.
В ході розгляду справи уточнив позовні вимоги та просив остаточно зобов`зати відповідача подати звітність до відповідного органу доходів і зборів за місцем обліку по застрахованій особі ОСОБА_1 за період з 01.04.2020 по 21.01.2021 року, нарахувати на суму заробітної плати ОСОБА_1 за період з 01.04.2020 по 21.01.2021 року страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування та сплатити страхові внески на відповідний рахунок органу доходів і зборів за місцем обліку, стягнути з відповідача компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки у розмірі 2582 грн., стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні по час працевлаштування у розмірі 127317, 07 грн., відшкодувати вартість понесених витрат за надання правничої допомоги у сумі 6000 грн.
У подані 30.11.2021 заяві зазначає, що він перебував у трудових відносинах з ДП «ЧАРЗ-АВТО» з 03.05.2012 по 22.01.2021 року. Відповідно копії трудової книжки № НОМЕР_1 позивач був прийнятий на роботу у ДП «ЧАРЗ-АВТО» на посаду головного інженера за сумісництвом, а з 08.05.2012 на посаду головного інженера за основним місцем роботи.
Відповідно до наказу № 5/7-к від 22.01.2010 звільнений за згодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України.
Протягом зазначеного періоду позивачу нараховувалась та виплачувалась заробітна плата, яку він отримував в касі підприємства.
Однак, після звільнення в період перебування на обліку в Черкаському міському центрі зайнятості з`ясувалось, що належні йому виплати в період безробіття проведені в мінімальному розмірі, оскільки страхувальником роботодавцем ДП «ЧАРЗ-АВТО» не сплачено за нього єдиного внеску як за працівника у відповідності до положень ЗУ «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010, починаючи з квітня 2020 року по дату звільнення, внаслідок чого вказані періоди не зараховані йому до страхового стажу.
Крім того, з ним не проведено остаточний розрахунок по виплаті компенсації за невикористану відпустку.
Відповідно відповіді управління Держпраці у Черкаській області вих. № Л-206/14-08/01/3376 від 31.03.2021 на звернення з приводу не проведеного розрахунку за невикористану відпустку встановлено, що вибірковим аналізом наданих адміністрацією ДП «Чарз-Авто» документів виявлено, що при звільнені грошова компенсація за всі невикористані працівниками дні щорічної відпустки не нарахована та не виплачена, чим порушено вимоги ст. 83 КЗпП України.
Також позивач звертався до Головного управління Пенсійного фонду України з Черкаській області та отримав Індивідуальні відомості про застраховану особу (Форма ОК-5) станом на 07.06.2021 року в Реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування щодо нього, в якій наявні відомості подані ДП «ЧАРЗ-АВТО» лише за періоди з 03.05.2012 по 31.03.2020, а з 01.04.2020 року по 22.01.2021 відсутня інформація про сплату відповідачем, як роботодавцем страхових внесків за нього.
Відповідно до відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків ДПС України про суми виплачених йому доходів від 12.07.2021р. в період з 2-4 квартал 2020р. відсутня інформація про доходи від ДП «Чарз-Авто»(30344330), тобто не отримував доходи у вигляді заробітної плати.
Позивач зазначає, що вказана інформація не відповідає фактичним обставинам справи, оскільки будь-якої заяви про відпуску без збереження заробітної плати він не писав та не подавав до відділу кадрів ДП «Чарз-Авто», окрім того він протягом всього періоду перебував на своїй посаді та виконував свої функціональні обов`язки, кожного місяця отримував заробітну плату в касі підприємства, про що розписувався у відомостях про отримання заробітної плати.
Вказує, що факт того, що він працював та не перебував у відпустці за власний рахунок можуть підтвердити свідки ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , які з квітня 2020р. по січень 2021 р. працювали разом зі ним на підприємстві.
Зазначає також, що в результаті написання від імені позивача заяви про перебування його у відпустці без збереження заробітної плати (якщо така існує) з 01.04.2020 по 22.01.2021 працедавцем не перераховувались до Пенсійного фонду України страхові внески з заробітної плати, в результаті чого позивач втратив частину трудового стажу, який фактично відпрацьований.
В уточненій заяві зазначає, що в період роботи ОСОБА_1 з 03.05.2012 по 22.01.2021, тобто 8 років, 7 місяців та 22 дні. Отже, позивач мав право на 207 днів щорічної основної відпустки. Таким чином відповідач не сплати позивачу компенсацію за 8 днів невикористаної відпустки за 2020 рік.
Позивач та його представники у судовому засіданні підтримали уточнені позовні вимоги та просили їх задоволити у повному обсязі. Додатково позивач пояснив, що після звільнення йому стало відомо, що рік підприємство не сплачувало податки, тому і сума виплат позивачу у Центрі зайнятості виявилась меншою, аніж він очікував. Також пояснив, що протягом 9 років роботи майже не перебував у відпустці, про накази щодо отримання відпустки не знав, не ознайомлювався та заяви щодо надання відпусток не писав. Повідомив, що у період з 01.04.2020 по 22.01.2021 заробітної плати не отримував.
Представник відповідача заперечував щодо задоволення позову. Зазначив, що зроблений розрахунок є не вірним та зазначив, що сумою компенсації за невикористані дні щорічної відпустки є 3351 грн. Повідомив, що в останній день після звільнення позивач не працював, отже тільки після його звернення до працедавця йому могли виплати кошти. Таке звернення на підприємстві відсутнє. Також не заперечував відсутності на підприємстві заяв позивача щодо надання відпусток, заяви про звільнення та відомостей щодо ознайомлення позивача з наказами про надання відпусток.
Свідок ОСОБА_3 у судовому засіданні пояснив, що працював у ДП «ЧАРЗ-АВТО» на різних посадах, позивач був його керівником. Повідомив, що він особисто з 01.04. 2020 по 22.01.2021 не мав відпусток. Позивач також був постійно в цей час на робочому місці.
Свідок ОСОБА_5 суду повідомив, що з позивачем раніше працювали у ДП «ЧАРЗ-АВТО». Позивач був його керівником. Свідкові відомо, що у період часу з 01.04. 2020 по 22.01.2021 ані він, ані його керівник у відпустках без збереження заробітної плати не перебували.
Заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до наступного висновку.
Відповідно до пункту першого статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Як зазначено в ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ст. 81 ЦПК України).
Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією (ст.129 Конституції України).
На суд покладається обов`язок розгляду цивільної справи в межах заявлених сторонами вимог на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч.1 ст. 13 ЦПК України).
Під час розгляду цієї цивільної справи судом були створені всі умови для реалізації прав та виконання обов"язків учасниками судового розгляду, у тому числі й в частині подання ними доказів та клопотань.
З огляду на вищенаведене, суд розглядає справу на підставі тих доказів, які є у матеріалах справи і вважає, що їх достатньо для розгляду спору по суті.
Згідно із ч. 1 ст. 3 КЗпП України, законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.
Статтею 4 КЗпП України, визначено, що законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.
Статтею 43 Конституції України передбачено право кожного на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.
Відповідно до копії наказу № 40/1-к від 08.05.2012 ОСОБА_1 був прийнятий на роботу у ДП «ЧАРЗ-АВТО» на посаду головного інженера за основним місцем роботи.
У подальшому, відповідно до наказу №5/7-К від 22.01.2021 р., звільнений із займаної посади за згодою сторін згідно п.1 ст. 36 КЗпП України.
Частиною 1 ст. 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення, створенням мережі державних, комунальних приватних закладів для догляду за непрацездатними.
Відповідно до ст. 253 КЗпП України особи, які працюють за трудовим договором (контрактом) на підприємствах, в установах, організаціях незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання або у фізичної особи, підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню.
Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» визначено, що страхувальники-роботодавці зобов`язані сплачувати єдиний внесок далі - ЄСВ), нарахований за відповідний базовий звітний період не пізніше 20 числа місяця, що настає за базовим звітним періодом, яким є календарний місяць. Такі вимоги зазначені ч. 8 ст. 9 Закону № 2464.
Відповідно до п. 12 ст. 9 ЗУ «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», ЄСВ підлягає сплаті незалежно від фінансового стану платника.
У разі несвоєчасної сплати або не в повному обсязі ЄСВ до платника застосовуються фінансові санкції, а посадові особи, винні в порушенні законодавства про збір та ведення обліку ЄСВ, несуть дисциплінарну, адміністративну, цивільно - правову або кримінальну відповідальність (ч. 11 ст. 9 Закону № 2464).
Позивачем у позовній заяві зазначається, що в період перебування на обліку в Черкаському міському центрі зайнятості після звільнення з`ясувалось, що належні йому виплати в період безробіття проведені в мінімальному розмірі, оскільки страхувальником роботодавцем ДП «ЧАРЗ-АВТО» не сплачено за нього єдиного внеску як за працівника у відповідності до положень ЗУ «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010, починаючи з квітня 2020 року по дату звільнення, внаслідок чого вказані періоди не зараховані йому до страхового стажу.
На підтвердження указаного у матеріалах справи наявна виписка Пенсійного фонду України, а саме Індивідуальні відомості про застраховану особу ОСОБА_1 (Форма ОК-5) станом на 07.06.2021. З даної довідки вбачається, що наявні відомості подані ДП «ЧАРЗ-АВТО» лише за періоди з 03.05.2012 по 31.03.2020, а з 01.04.2020 року по 22.01.2021 відсутня інформація про сплату відповідачем, як роботодавцем страхових внесків за нього.
Крім того, відповідно до відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків ДПС України про суми виплачених ОСОБА_1 доходів в період з 2-4 кварталу 2020 відсутня інформація про доходи, тобто з даних відомостей вбачається, що позивач не отримував доходи у вигляді заробітної плати.
На виконання ухвали суду про витребування доказів відповідачем надано копії наказів щодо надання відпустки ОСОБА_1 (а.с.72-90 та 94-95). З яких вбачається, що протягом роботи на підприємстві, а саме з 03.05.2012 по 22.01.2021, ОСОБА_1 отримав 199 днів відпустки, замість належних 207 днів.
Таким чином, відповідачем не виплачено позивачу компенсацію за 8 днів невикористаної відпустки.
Щодо вимоги стягнути на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунок при звільненні по час працевлаштування, а саме за період з 23.01.2021 по 14.04.2022, у сумі 127317, 07 грн.
Згідно ст. 117 КЗпП України, у зв`язку з невиплатою з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені законом, роботодавець повинен виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. А при не проведенні його до розгляду справи в суді - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.
Відповідно до ст. 24 ЗУ «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки.
Згідно із ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум. що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.
В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Варто зауважити, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.
Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.
Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 року по справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18), з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.
Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:
- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;
- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Суд, керуючись принципами справедливості, пропорційності, розумності, дотримання балансу між інтересами працівника та роботодавця, ураховуючи очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, дії позивача та відповідача, характер заборгованості, вважає, що стягнення з відповідача повного розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні буде непропорційним наслідком правопорушення та несправедливим щодо роботодавця.
Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було б передбачити.
На підставі ст.ст.47, 115, 116, 117 КЗпП України, ст.ст. 21, 24 Закону України «Про оплату праці», керуючись ст.ст.4, 10, 12, 13, 76, 81, 141, 259, 263-265, 268, 273, 352, 354, 355 ЦПК України, суд
Позовну заяву ОСОБА_1 до Дочірнього підприємства «ЧАРЗ-АВТО» про визнання (дій) бездіяльності протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та компенсації за невикористані дні щорічної відпустки задовольнити частково.
Зобов`язати ДП «Чарз-Авто» нарахувати на суму заробітної плати ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) за період з 01.04.2020 по 21.01.2021 року страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування та сплатити страхові внески на відповідний рахунок органу доходів і зборів за місцем обліку.
Рішення суду може бути оскаржене до Черкаського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду.

Повний текст буде виготовлений 25.05.2023.

Головуючий: Н. М. Кондрацька