ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 534/136/21 Номер провадження 22-ц/814/1909/23Головуючий у 1-й інстанції Морозов В. Ю. Доповідач ап. інст. Лобов О. А.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2023 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Лобов О.А.,

судді: Дорош А.І., Триголов В.М.

за участю секретаря судового засідання Коротун І.В.

розглянув у режимі відеоконференції в м.Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Шевцової Людмили Володимирівни, представника ОСОБА_1 , на заочне рішення Комсомольського міського суду Полтавської області від 18 квітня 2022 року (час ухвалення судового рішення не зазначений, дата виготовлення повного тексту судового рішення не зазначений) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, апеляційний суд

установив:

У лютому 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, згідно якого просив стягнути із ОСОБА_2 на його користь заборгованість за договором позики (розпискою) від 04.05.2016 у розмірі 10 250 доларів США (основного боргу), 3 % річних від простроченої суми у розмірі 813 доларів США, проценти за користування позикою у розмірі 4 877,87 доларів США.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилався на невиконання ОСОБА_2 зобов`язання з повернення коштів згідно укладеної угоди.

20 серпня 2021 представником позивача ОСОБА_3 подано до суду заяву про зміну предмета та підстав позову, згідно якої заявлені вимоги про стягнення із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованості за розпискою від 04.05.2016 у розмірі 10 250 доларів США (основного боргу), 3 % річних від простроченої суми у розмірі 813 доларів США, проценти за користування позикою у розмірі 4 877,87 доларів США та за розпискою від 27.07.2018 в розмірі 27 000 доларів США (основного боргу), 3% річних від простроченої суми в розмірі 2 474, 38 доларів США, проценти за користування позикою у розмірі 14 846,3 доларів США. Стягнути з відповідача судові витрати та витрати на правничу допомогу у розмірі 11 816 грн.

Заочним рішенням Комсомольського міського суду Полтавської області від 18 квітня 2022 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за розпискою від 04.05.2016 в розмірі 10 200 доларів США (основного боргу), 3% річних від простроченої суми в розмірі 813 доларів США, проценти за користування позикою в розмірі 4 877, 87 доларів США.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати в сумі 908 грн та витрати на правничу в розмірі 3 000 грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі адвокат Шевцова Л.В., представник ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позову у повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги з посиланням на правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду, стверджується, що висновок суду першої інстанції про недотримання позивачем приписів ч.3 ст.49 ЦПК України є помилковим, оскільки заява позивача, яка подана у межах підготовчого судового засідання, була лише доповнена новими позовними вимогами і обставинами із збереженням первісних обставин, на які зроблене посилання у первісному позові.

Отже, суд першої інстанції мав вирішити усі заявлені вимоги та задовольнити вимоги про стягнення витрат на правову допомогу у повному обсязі.

Відзив на апеляційну скаргу судом не отриманий.

Апеляційний суд, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених в суді першої інстанції, дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, з таких підстав.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374, ст.375 ЦПК України апеляційний суд за результатами розгляду має право залишити судове рішення без змін, а скаргу - без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З матеріалів справи вбачається, що 04.05.2016 між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 укладений договір позики, згідно умов якого остання отримала у борг 10 250 доларів США строком до 04.06.2018, що підтверджується відповідною розпискою (а.с.8).

05.01.2021 ОСОБА_1 направив ОСОБА_2 письмову вимогу про повернення позики, проте остання у визначений строк суму позики не повернула, тобто прострочила виконання зобов`язання за договором позики. (а.с. 9).

У зв`язку з неповерненням відповідачем суми позики вчасно її борг складає: сума позики 10 250 доларів США, проценти за позикою 4 877,87 доларів США, 3 % річних від простроченої суми заборгованості - 813 доларів США.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції визнав обґрунтованими вимоги про стягнення заборгованості за розпискою від 04 травня 2016 року.

Оцінюючи заяву представника позивача від 20.08.2021 (а.с.37), суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач фактично подав заяву, якою змінив предмет позову, виклавши заявлені вимоги в новій редакції, відмінній від вимог, викладених у первісній заяві, а також змінив підстави позовних вимог, що є недопустимим в розрізі положень цивільного процесуального законодавства.

Відповідно, суд першої інстанції частково задовольнив вимоги про стягнення витрат на правничу допомогу.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, апеляційний суд виходить з такого.

Відповідно до статті 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (частина друга статті 1047 ЦК України).

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не збігатися з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передання коштів у борг.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України).

Згідно статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлений договором.

Відповідно до статті 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

Отже, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Доводи апеляційної скарги по суті зосереджені на питанні застосування правил ч.3 ст.49 ЦПК України.

У постанові Верховного Суду від 13 жовтня 2021 року (справа № 664/3076/19) викладені такі висновки щодо застосування норми права у спірних правовідносинах.

«Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову. Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовної якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Відтак зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача.

Статтею 49 ЦПК України визначено процесуальні права та обов`язки сторін. Частиною другою статті 49 ЦПК України передбачено, що крім прав та обов`язків, визначених у статті 43 цього Кодексу: 1) позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог), відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу; 2) позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження; 3) відповідач має право подати зустрічний позов у строки, встановлені цим Кодексом.

Частиною третьої даної статті визначено, що до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. У справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі.

Під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено у позовній заяві. Збільшено (чи зменшено) може бути лише розмір вимог майнового характеру.

Позовні вимоги у збільшеній його частині пов`язані як з предметом, так і з підставами позову в первісній редакції».

У справі, що переглядається, за первісною редакцією позову предметом спору є матеріально-правова вимога про стягнення із відповідача на користь позивача грошових коштів у сумі 10 250 доларів США (основного боргу), 3% річних від простроченої суми у розмірі 813 доларів США, проценти за користування позикою у розмірі 4 877,87 доларів США.

Підставою позову у первісній редакції заявлено укладення між сторонами спору договору позики від 04 травня 2016 року і, відповідно, невиконання відповідачем (боржником) зобов`язання з повернення коштів у визначений сторонами строк (а.с.1-5).

Згідно заяви про зміну предмета та підстав позову (а.с.37-42) предметом спору є матеріально-правова вимога про стягнення із відповідача на користь позивача грошових коштів у розмірі 10 250 доларів США (основного боргу), 3 % річних від простроченої суми у розмірі 813 доларів США, проценти за користування позикою у розмірі 4 877,87 доларів США (за розпискою від 04.05.2016) і грошових коштів в розмірі 27 000 доларів США (основного боргу), 3% річних від простроченої суми в розмірі 2 474, 38 доларів США, проценти за користування позикою у розмірі 14 846,3 доларів США (за розпискою від 27.07.2018).

Тобто позивачем збільшений розмір позовних вимог з 15 940,87 доларів США до 60 261,55 доларів США.

У заяві як на підставу задоволення вимог зроблене посилання на укладення між сторонами спору договорів позики від 04 травня 2016 року та 27 липня 2018 року і, відповідно, невиконання відповідачем (боржником) зобов`язання з повернення коштів у визначений сторонами строк за двома правочинами.

Тобто позивач обґрунтовує збільшені позовні вимоги новими (додатковими) обставинами, про які не заявлено у первісній редакції позову, а саме про інший правочин (договір позики), укладений між тими ж сторонами, проте в іншу дату та щодо іншої суми позики.

Договори позики від 04 травня 2016 року і від 27 липня 2018 року є окремими самостійними правочинами, виконання чи невиконання одного із них або обох у сукупності не є взаємопов`язаним, принаймі як позов у первісній редакції, так і заява про зміну предмета та підстав позову не містять таких даних.

З огляду на встановлене позивач усупереч вимогам ч.3 ст.49 ЦПК України у заяві від 20 серпня 2021 року змінив і предмет, і підстави позову, тому суд першої інстанції обґрунтовано розглянув лише позовні вимоги у первісній редакції.

Відповідно є правильними висновки суду у вирішенні питання про стягнення витрат на правову допомогу.

Зважаючи на наведене, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції виконав вимоги ст.89, ст.264, ст.265 ЦПК України, дав належну оцінку встановленим фактам, які підтверджені відповідними доказами, зробив правильні по суті висновки по заявленим вимогам, а також правильно застосував приписи ч.3 ст.49 ЦПК України.

Керуючись ст.367, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст.382, ст.384 ЦПК України, апеляційний суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу адвоката Шевцової Людмили Володимирівни, представника ОСОБА_1 , залишити без задоволення.

Заочне рішення Комсомольського міського суду Полтавської області від 18 квітня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 12 червня 2023 року.

Головуючий суддя О. А.Лобов

Судді А.І.Дорош

В.М.Триголов