Постанова

Іменем України

07 червня 2023 року

м. Київ

справа № 202/6332/20

провадження № 61-13323 св 22

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Коломієць Г. В., Лідовця Р. А., Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на постанову Дніпровського апеляційного суду від 23 листопада 2022 року у складі колегії суддів: Петешенкової М. Ю., Городничої В. С., Лаченкової О. В.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2020 року акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк», банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Позовна заява мотивована тим, що 16 травня 2007 року між банком та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 72 000 доларів США, строком до 16 травня 2027 року, з поверненням кредиту та сплатою процентів за користування кредитними коштами у строки та у порядку, встановлених кредитним договором.

16 травня 2007 року на забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором між банком та ОСОБА_2 укладено договір поруки, за умовами якого останній, як поручитель, зобов`язався солідарно з позичальником відповідати перед банком за виконання зобов`язання по вказаному кредитному договору.

Відповідачі, позичальник і поручитель, взяті на себе зобов`язання належним чином не виконували, на вимоги банку не реагували, унаслідок чого станом на 14 вересня 2020 року виникла заборгованість за кредитним договором у розмірі 628 863,01 доларів США, яка складається із: 73 091,07 доларів США - заборгованості за кредитом (тілом кредиту); 128 362,72 доларів США - заборгованості по процентам за користування кредитом; 20 104 доларів США - заборгованості по комісії за користуванням кредитом; 407 305,22 доларів США - пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором.

Банк, посилаючись на те, що законодавством не передбачено обов`язковість вимагати від позичальника та поручителя повернення повної суми заборгованості, тому просив стягнути з них заборгованість по процентам за користування кредитом за період з 03 червня 2017 року по 14 вересня 2020 року та заборгованість по комісії за користування кредитом.

З урахуванням викладеного АТ КБ «ПриватБанк» просило суд стягнути солідарно із ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заборгованість у розмірі 60 478,97 доларів США, яка складається із: 40 374,97 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом за період з 03 червня 2017 року по 14 вересня 2020 року; 20 104 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 08 вересня 2021 року у складі судді Бєсєди Г. В. позов АТ КБ «ПриватБанк» задоволено. Стягнуто солідарно зі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь АТ КБ «ПриватБанк»заборгованість у сумі 60 478,97 доларів США, яка складається з 40 374,97 доларів США - заборгованості по відсоткам за користування кредитом за період з 03 червня 2017 року по 14 вересня 2020 року; 20 104 доларів США - заборгованості по комісії за користування кредитом. Стягнуто солідарно зі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь АТ КБ «ПриватБанк» витрати по сплаті судового збору у сумі 25 310,45 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що банком здійснювалося нарахування процентів за користування кредитом у межах строку дії кредитного договору, а тому доводи представника ОСОБА_2 щодо неправомірного нарахування відсотків за період з 03 червня 2017 року по 14 вересня 2020 року не заслуговують на увагу.

14 вересня 2020 року АТ КБ «ПриватБанк» направило ОСОБА_1 та ОСОБА_2 повідомлення про наявність заборгованості з вимогою про її погашення. Надіславши відповідачам вимогу про дострокове погашення заборгованості, АТ КБ «ПриватБанк» змінило строк виконання основного зобов`язання.

Під час розгляду справи судом першої інстанції ОСОБА_2 заявив про застосування строку позовної давності.

У разі зміни строку виконання основного зобов`язання у порядку, передбаченому частиною другою статті 1050 ЦК України і встановлення нового кінцевого строку повернення кредиту, саме з цього часу у банка виникає право на позов щодо погашення заборгованості у цілому і від цього дня розпочинає перебіг визначена статтею 257 ЦК України позовна давність щодо відповідних вимог. Тому банк звернувся до суду із позовом у межах строку позовної давності, а отже, заява ОСОБА_2 про застосування строків позовної давності задоволенню не підлягає.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 23 листопада 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 08 вересня 2021 року у частині солідарного стягнення заборгованості за кредитним договором з ОСОБА_2 скасовано, у цій частині ухвалено нове рішення.

Відмовлено АТ КБ «ПриватБанк» у задоволенні позову про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором від 16 травня 2007 року. Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 08 вересня 2021 року в іншій частині залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що зі змісту розрахунку банку заборгованості за кредитним договором вбачається, що позичальник у квітні 2009 року порушив термін виконання зобов`язання по сплаті щомісячного платежу за кредитним договором за грудень 2008 року на 120 календарних днів. Отже, терміном повернення позичальником кредиту, сплати процентів за користування кредитом та винагороди є 30 квітня 2009 року, тобто останній день місяця, в якому відбулося порушення позичальником строку оплати на 120 календарних днів.

У повідомленні банку від 14 вересня 2020 року, направленому позичальнику, зазначалося, що банк відповідно до положень статті 1050 ЦК України заявляє вимогу про повернення суми кредиту у повному обсязі, процентів, комісії, штрафних санкцій. На час направлення вказаного повідомлення строк повернення кредиту в повному обсязі настав відповідно до умов кредитного договору, а саме 30 квітня 2009 року.

Згідно з пунктом 12 договору поруки він припиняється за цим договором після закінчення п`яти років з дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором. Упродовж п`ятирічного строку дії договору поруки, що закінчився 30 квітня 2014 року, банк не заявив вимог до поручителя. З вимогою до поручителя банк звернувся лише 21 жовтня 2020 року, тобто з пропуском встановленого у договорі поруки строку, що не було враховано судом першої інстанції.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі АТ КБ«ПриватБанк» просить оскаржувану постанову апеляційного суду у частині відмови у задоволенні позову банку скасувати й залишити у цій частині у силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Інші учасники справи не оскаржили судові рішення у частині стягнення кредитної заборгованості зі ОСОБА_1 , тому у цій частині відповідно до вимог статті 400 ЦПК України судові рішення у касаційному порядку не переглядаються.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 лютого 2023 року відкрито касаційне провадження в указаній справі і витребувано цивільну справу № 202/6332/20 з Індустріального районного суду м. Дніпропетровська. Підставами відкриття касаційного провадження були пункти 1, 4

частини другої статті 389 ЦПК України.

У лютому 2023 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 травня 2023 року справу за зазначеним позовом призначено до розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційним судом не враховано, що кредит видавався на строк до 16 травня 2027 року, а банк заявив вимоги про стягнення заборгованості за період з 03 червня 2017 року по 14 вересня 2020 року, тобто ним здійснювалося нарахування процентів у межах строку дії кредитного договору, за відсутності погашення боргу.

Оскільки основне зобов`язання не припинилося, а отже, порука також не припинилася з урахуванням умов договору поруки. Крім того, у разі пред`явлення банком вимог до поручителя більш ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов`язання у силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється у частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Посилався на відповідні правові висновки Великої Палати Верховного Суду.

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

16 травня 2007 року між банком та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 72 000 доларів США, строком до 16 травня 2027 року з поверненням кредиту та сплатою процентів за користування кредитними коштами у строки та у порядку, встановлених кредитним договором.

Відповідно до пункту 7.1 кредитного договору в разі порушення термінів оплати (зокрема оплати заборгованості не в повному обсязі) на 120 календарних днів, позичальник зобов`язаний повернути (сплатити) суму кредиту (залишок заборгованості по кредиту), відсотків, винагороди, пені в повному обсязі в останній день місяця, в якому відбулося порушення термінів оплати на 120 календарних днів.

16 травня 2007 року на забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором між банком та ОСОБА_2 укладено договір поруки № 173362, за умовами якого останній, як поручитель, зобов`язався солідарно з позичальником відповідати перед банком за виконання ОСОБА_1 зобов`язання по вказаному кредитному договору.

Згідно з пунктом 6 договору поруки поручитель зобов`язаний виконати зобов`язання, зазначені у письмовій вимозі кредитора протягом п`яти календарних днів з моменту її отримання.

Відповідно до пункту 11 договору поруки він діє до повного виконання зобов`язань за кредитним договором.

Згідно з пунктом 12 договору поруки порука за договором припиняється після закінчення 5 (п`яти) років з дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором.

У повідомленні від 14 вересня 2020 року банку, направленому позичальнику, зазначається, що банк відповідно до статті 1050 ЦК України заявляє вимогу про повернення суми кредиту в повному обсязі, процентів, комісії, штрафних санкцій.

АТ КБ«ПриватБанк» вказувало про те, що відповідачі, позичальник і поручитель, взяті на себе зобов`язання належним чином не виконували, на вимоги банку не реагували, унаслідок чого станом на 14 вересня 2020 року виникла заборгованість за кредитним договором у розмірі 628 863,01 доларів США, яка складається із: 73 091,07 доларів США - заборгованості за кредитом (тілом кредиту); 128 362,72 доларів США - заборгованості по процентам за користування кредитом; 20 104 доларів США - заборгованості по комісії за користуванням кредитом; 407 305,22 доларів США - пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року

№ 460-IХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувана постанова апеляційного суду у частині вирішення позовних вимог банку до ОСОБА_2 ухвалена з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Надаючи правову оцінку встановленим судами обставинам справи та доводам касаційної скарги, а також виходячи з меж касаційного перегляду справи, визначених статтею 400 ЦПК України, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 цього Кодексу).

Одним із видів забезпечення виконання зобов`язання є порука (частина перша статті 546 ЦК України). За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України). Правові наслідки порушення зобов`язання, забезпеченого порукою, визначені у статті 554 цього Кодексу.

За умовами договору поруки договір поруки набирає чинності з дати його підписання сторонами і припиняється після закінчення 5 (п`яти) років з дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором (пункт 12).

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний періоду часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України). Натомість, календарна дата або вказівка на подію, яка має неминуче настати, є терміном (частина друга статті 252 ЦК України).

Порука припиняється після закінчення строку, встановленого у договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки (частина четверта статті 559 ЦК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Строк, передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України, є преклюзивним, тобто його закінчення є підставою для припинення поруки, а отже, і для відмови кредиторові у позові. Цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати. З огляду на вказане, враховуючи зумовлене цим припинення права кредитора вимагати у поручителя виконання забезпеченого порукою зобов`язання, застосоване у другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «пред`явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Це твердження не позбавляє кредитора можливості пред`явити до поручителя іншу письмову вимогу про погашення заборгованості боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду лише протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання (висновок Верховного Суду України, викладений, зокрема, у постанові від 20 квітня

2016 року у справі № 6-2662 цс 15).

Строк виконання боржником кожного щомісячного зобов`язання згідно з частиною третьою статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку.

Отже, передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, строк пред`явлення кредитором вимог до поручителів про повернення заборгованості за платежами, які позичальник був зобов`язаний згідно з умовами кредитного договору вносити періодично, має обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Проте, якщо кредитор змінює строк виконання основного зобов`язання, позовна давність обчислюється від цієї дати. У такому разі кредитор зобов`язаний пред`явити позов до боржника протягом трьох років, а до поручителя протягом шести місяців (частина четверта статті 559 ЦК України), від дати порушення боржником встановленого банком строку для дострокового повернення кредиту.

Подібні за змістом правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 1411/3467/12 (провадження № 14-594 цс 18), у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 15 червня 2020 року

у справі № 138/240/16-ц (провадження № 61-14987 сво 19).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є свобода договору.

Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Апеляційний суд вірно зазначив, що строк дії кредитного договору було змінено на підставі умов договору, а саме пункту 7.1, згідно з яким у разі порушення термінів оплати (зокрема оплати заборгованості не в повному обсязі) на 120 календарних днів, позичальник зобов`язаний повернути (сплатити) суму кредиту (залишок заборгованості по кредиту) відсотків, винагороди, пені в повному обсязі в останній день, місяця, в якому відбулося порушення термінів оплати на120 календарних днів.

Отже, відповідно до свободи договору сторони узгодили зміну строку виконання основного зобов`язання при настанні певних умов, які у цій справі настали.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову у частині вимог до поручителя, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, належним чином оцінивши докази, подані сторонами, дійшов обґрунтованого висновку про те, що оскільки позичальник у квітні 2009 року порушив термін виконання зобов`язання, що банком не заперечувалося, по сплаті щомісячного платежу за кредитним договором за грудень 2008 року на 120 календарних днів, то терміном повернення позичальником кредиту, сплати процентів за користування кредитом та винагороди є 30 квітня 2009 року, тобто останній день місяця, в якому відбулося порушення позичальником строку сплати на 120 календарних днів.

Подібні за змістом правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 20 травня 2021 року у справі № 357/13713/18 (провадження № 61-20893 св 19), від 24 листопада 2021 року у справі 554/14426/15-ц (провадження № 61-3194 св 21), від 31 серпня 2022 року у справі № 308/1546/18 (провадження № 61-16968 св 21).

Ураховуючи викладене, апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що упродовж п`ятирічного строку дії договору поруки, визначеного пунктом 12, який припинився 30 квітня 2014 року, АТ КБ «ПриватБанк» не заявив вимог до поручителя. З вимогою до ОСОБА_2 , як поручителя, банк звернувся лише 21 жовтня 2020 року, тобто з пропуском встановленого у договорі поруки строку, що спростовує доводи касаційної скарги у відповідній частині.

Доводи касаційної скарги про те, що апеляційним судом не враховано, що кредит видавався на строк до 16 травня 2027 року, а банк заявив вимоги про стягнення заборгованості за період з 03 червня 2017 року по 14 вересня

2020 року, є безпідставними, оскільки пунктом 7.1 кредитного договору його сторонами було змінено строк його дії.

Посилання касаційної скарги на відповідні постанови Верховного Суду та Великої Палати Верховного Суду безпідставні, оскільки у цій справі наявні інші фактичні обставини.

Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження у судах попередніх інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувану постанов апеляційного суду у частині вирішення позовних вимог банку до ОСОБА_2 - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Постанову Дніпровського апеляційного суду від 23 листопада 2022 року

у частині вирішення позовних вимог акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: Б. І. Гулько

Г. В. Коломієць

Р. А. Лідовець

С. Ф. Хопта