Постанова

Іменем України

07 червня 2023 року

м. Київ

справа № 359/403/20

провадження № 61-4399св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Фаловської І. М.,

суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Сердюка В. В., Стрільчука В. А. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - керівник Бориспільської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації,

відповідачі: Бориспільська районна державна адміністрація Київської області, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_12 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_6 - адвоката Дранчука Ігоря Ярославовича на постанову Київського апеляційного суду від 23 лютого 2023 року у складі колегії суддів: Мельника Я. С., Матвієнко Ю. О., Гуля В. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог, відзиву на позовну заяву і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

У березні 2019 року керівник Бориспільської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації (далі - Київська ОДА) звернувся до суду з позовом до Бориспільської районної державної адміністрації Київської області (далі - Бориспільська РДА), ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_12 , про визнання недійсним розпорядження, державного акта та витребування земельних ділянок з незаконного володіння, посилаючись на те, що розпорядженням Бориспільської РДА від 19 січня 2010 року № 72 ОСОБА_11 відведено у приватну власність земельну ділянку площею 2 га для ведення особистого селянського господарства на території Сошниківської сільської ради Бориспільського району Київської області. На підставі вказаного розпорядження ОСОБА_11 отримав державний акт серії ЯИ № 761432 на право власності на земельну ділянку площею 2 га для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :03:002:0290. В подальшому ОСОБА_11 розділив цю земельну ділянку на 25 окремих земельних ділянок, 12 з яких відчужив іншим особам. За інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 24 грудня 2019 року за ОСОБА_11 зареєстровано право власності на земельні ділянки з кадастровими номерами: :03:002:1006, :03:002:1009, :03:002:1015, :03:002:1017, :03:002:1019, які були сформовані в результаті поділу земельної ділянки з кадастровим номером :03:002:0290. При цьому згідно з відомостями Державного земельного кадастру та Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, інформація щодо реєстрації (перереєстрації) права власності на земельні ділянки з кадастровими номерами: :03:02:0996, :03:002:1001, :03:002:1002, :03:002:1004, :03:002:1007, :03:002:1013, :03:002:1018, :03:002:1020 відсутня, отже, ці земельні ділянки, які також були сформовані в результаті поділу земельної ділянки з кадастровим номером :03:002:0290, не відчужувалися ОСОБА_11 на користь третіх осіб та перебувають в його приватній власності. Зазначені земельні ділянки накладаються на землі водного фонду, а саме на 100-метрову прибережну захисну смугу Канівського водосховища на річці Дніпро, що підтверджено листом Київського державного підприємства «Київгеоінформатика» (далі - КДП «Київгеоінформатика») від 15 вересня 2017 року № 01/01/583 та схемами накладення спірних земельних ділянок на землі водного фонду станом на 1993 та 2010 роки, виготовленими цим державним підприємством. Розпорядження Бориспільської РДА від 19 січня 2010 року № 73 та виданий в подальшому на його підставі державний акт на право власності на земельну ділянку суперечать вимогам статей 58, 60, 61 Земельного кодексу України (далі - ЗК України), статей 86, 88, 89 Водного кодексу України (далі - ВК України) та підлягають визнанню недійсними, так як Бориспільська РДА розпорядилася землями водного фонду та фактично змінила цільове призначення спірних земельних ділянок із земель водного фонду на землі для ведення особистого селянського господарства. Крім того, єдиним органом, який наділений повноваженнями розпоряджатися землями водного фонду на території Бориспільського району є Київська ОДА. Набуття фізичними особами - відповідачами права власності на спірні земельні ділянки грубо порушує права та інтереси держави як власника земель, так як з державної власності протиправно вибули землі водного фонду, розпорядником яких є Київська ОДА, у зв`язку з чим державу в особі компетентного органу позбавлено права власності на землю. Київська ОДА як орган, уповноважений розпоряджатися спірними земельними ділянками, з 2010 року не вжив жодних заходів щодо захисту інтересів держави у сфері земельних відносин та повернення незаконно переданих земельних ділянок. При цьому прокурор пропустив позовну давність з поважних причин, так як про незаконність розпоряджень Бориспільської РДА та про інші порушення вимог закону прокуратурі стало відомо за результатами опрацювання листа КДП «Київгеоінформатика» від 15 вересня 2017 року № 01/01/583. Враховуючи викладене, керівник Бориспільської місцевої прокуратури просив:

- визнати недійсними розпорядження Бориспільської РДА від 19 січня 2010 року № 72, на підставі якого ОСОБА_11 відведено у приватну власність земельну ділянку площею 2 га для ведення особистого селянського господарства на території Сошниківської сільської ради Бориспільського району Київської області;

- визнати недійсними державний акт серії ЯИ № 761432, виданий 11 лютого 2010 року Управлінням Держкомзему у Бориспільському районі Київської області ОСОБА_11 на земельну ділянку площею 2 га, кадастровий номер 0:03:002:0290, для ведення особистого селянського господарства на території Сошниківської сільської ради Бориспільського району Київської області;

- витребувати на користь держави в особі Київської ОДА з чужого незаконного володіння: ОСОБА_13 - земельну ділянку площею 0,12 га, кадастровий номер :03:002:0997; ОСОБА_2 - земельну ділянку площею 0,06 га, кадастровий номер :03:002:0998; ОСОБА_3 - земельну ділянку площею 0,06 га, кадастровий номер :03:002:0999; ОСОБА_4 - земельну ділянку площею 0,06 га, кадастровий номер :03:002:1000; ОСОБА_5 - земельну ділянку площею 0,2 га, кадастровий номер :03:002:1005; ОСОБА_6 - земельну ділянку площею 0,06 га, кадастровий номер :03:002:1008; ОСОБА_7 - земельну ділянку площею 0,06 га, кадастровий номер :03:002:1010, ОСОБА_8 - земельну ділянку площею 0,06 га, кадастровий номер :03:002:1011, ОСОБА_9 - земельну ділянку площею 0,06 га, кадастровий номер :03:002:1012; ОСОБА_10 - земельну ділянку площею 0,06 га, кадастровий номер :03:002:1003; ОСОБА_11 - земельні ділянки з кадастровими номерами :03:002:1006, :03:002:1009, :03:002:1017, :03:002:1019, :03:002:0996, :03:002:1001, :03:002:1002, :03:002:1004, :03:002:1007, :03:002:1013, :03:002:1018, :03:002:1020.

У відзиві на позовну заяву представник ОСОБА_10 - адвокат Куксюк А. Л. заперечив проти позову та просив відмовити в його задоволенні, посилаючись на те, що позивач не надав належних, допустимих і достатніх доказів на підтвердження площі накладення спірних земельних ділянок на землі водного фонду, та доказів того, що спірні земельні ділянки розташовані в межах прибережної захисної смуги річки Дніпро, а також - про існування такої прибережної смуги в межах Сошниківської сільської ради Бориспільського району Київської області, її площі, меж та територіального розташування. Крім того, листом Бориспільської РДА від 10 січня 2018 року № 48/07-46-466 Бориспільську місцеву прокуратуру було повідомлено про те, що оригінал оспорюваного розпорядження було вилучено 05 жовтня 2012 року в ході виїмки слідчим Дніпровської екологічної прокуратури Волік О. І. Оскільки прокурор дізнався про вказане розпорядження у 2012 році, то позов не підлягає задоволенню у зв`язку з пропуском трирічної позовної давності.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 18 жовтня 2021 року у складі судді Чирки С. С. в задоволенні позову відмовлено.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що згідно з листом КДП «Київгеоінформатика» від 15 вересня 2017 року № 01/01/583 та схемами накладення спірних земельних ділянок на землі водного фонду станом на 1993 та 2010 роки, на які прокурор послався в позовній заяві, спірні земельні ділянки повністю або частково накладаються на землі водного фонду, а саме на 100-метрову прибережну захисну смугу Канівського водосховища на річці Дніпро. Однак цей лист та додані до нього схеми є недостатніми та недопустимими доказами, так як відсутні будь-які дані, на підставі яких було визначено межі 100-метрової прибережної захисної смуги Канівського водосховища на річці Дніпро, зважаючи на те, що проєкт землеустрою щодо встановлення меж природоохоронних зон не розроблявся. За відомостями Міжрегіонального офісу захисних масивів дніпровських водосховищ на схемі розташування земельних ділянок, що знаходяться в адміністративних межах Сошниківської сільської ради Бориспільського району, розташований штучний лиман, створений після будівництва Канівського водосховища, і дана водойма відділена гідротехнічною спорудою - дамбою. Крім того, за даними, наведеними в схемах накладення спірних земельних ділянок на землі водного фонду станом на 1993 та 2010 роки, виготовленими КДП «Київгеоінформатика», всі спірні земельні ділянки знаходяться фактично на одній лінії по відношенню до межі земель водного фонду. Таке розташування відповідає даним, що містяться в Публічній кадастровій карті України, та свідчить про те, що інформація, викладена у відповіді спеціаліста - геодезиста Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробничий центр ДЗК» (далі - ТОВ «Виробничий центр ДЗК») стосується й інших, не вказаних в ній спірних земельних ділянок. Тому доводи позивача про те, що спірні земельні ділянки накладаються на 100 метрову прибережну захисну смугу Канівського водосховища на річці Дніпро, тобто знаходяться на землях водного фонду, є необґрунтованими та недоведеними. Крім того, керівник Бориспільської місцевої прокуратури пред`явив позов з пропуском позовної давності. Однак підстави для застосування наслідків спливу позовної давності відсутні, так як позивач не довів, що оспорюване розпорядження було прийняте Бориспільською РДА з порушенням вимог чинного законодавства та з перевищенням наданих їй повноважень, і позов не підлягає задоволенню у зв`язку з недоведеністю та необґрунтованістю.

Постановою Київського апеляційного суду від 23 лютого 2023 року апеляційні скарги заступника керівника Київської обласної прокуратури задоволено частково. Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 18 жовтня 2021 року скасовано і ухвалено нове судове рішення, яким позов задоволено частково. Визнано недійсним розпорядження Бориспільської РДА «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у приватну власність громадянам України для ведення особистого селянського господарства на території Сошниківської сільської ради Бориспільського району Київської області» від 19 січня 2010 року № 72 в частині передачі земельної ділянки площею 2 га, кадастровий номер 0:03:002:0290, у приватну власність ОСОБА_11 . В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що суд першої інстанції дійшов необґрунтованого та помилкового висновку про відмову в задоволенні позову, так як віднесення спірних земельних ділянок до земель водного фонду підтверджується листом КДП «Київгеоінформатика» від 15 вересня 2017 року № 01/01/583 та схеми накладення спірних земельних ділянок на землі водного фонду станом на 1993 та 2010 роки, виготовленими цим підприємством. Лист інженера-геодезиста ТОВ «Виробничий центр ДЗК» від 14 серпня 2021 року, який судом першої інстанції взято до уваги як належний доказ, містить лише інформацію щодо відстані земельної ділянки з кадастровим номером :03:002:1003 до гідротехнічної споруди (дамби), а не прибережної смуги лиману. Оскільки спірні земельні ділянки відносяться до земель водного фонду, які за законом не могли бути передані у приватну власність громадян для ведення особистого селянського господарства та під час прийняття оспорюваного розпорядження Бориспільською РДА було порушено вимоги законодавства щодо підстав та порядку надання земельної ділянки, то вказане розпорядження є незаконним і підлягає визнанню недійсним. При цьому заявлена в позовній заяві вимога про визнання недійсним державного акта на земельну ділянки не підлягає задоволенню у зв`язку з тим, що підставою набуття земельної ділянки у власність із земель державної чи комунальної власності є відповідне рішення органу державної влади чи органу місцевого самоврядування, а не державний акт на право власності на земельну ділянку. Такі акти лише посвідчували відповідне право та не мали самостійного юридичного значення, а тому для вирішення питання про належність права власності на земельні ділянки та для повернення їх власнику визнання їх недійсними не є необхідним (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17). Також в цій справі прокурором заявлено вимогу про витребування земельних ділянок у відповідачів у порядку віндикації, з посиланням як на правову підставу цієї вимоги на положення статті 388 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Однак така вимога не підлягає задоволенню у зв`язку з обранням прокурором неефективного способу захисту. Оскільки прокурором заявлено віндикаційний, а не негаторний позов, то висновки суду першої інстанції щодо застосування до спірних правовідносин позовної давності не можуть вважатися законними та обґрунтованими.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи.

27 березня 2023 року представник ОСОБА_6 - адвокат Дранчук І. Я. подав засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Київського апеляційного суду від 23 лютого 2023 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення і залишити без змін рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 18 жовтня 2021 року.

Касаційна скарга подана на підставі пунктів 1, 4 частини другої статті 389, пункту 4 частини третьої статті 411 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) та мотивована тим, що апеляційний суд не врахував правових висновків, викладених в постанові Верховного Суду України від 15 листопада 2017 року у справі № 310/5980/13-ц та в постановах Верховного Суду від 26 червня 2018 року у справі № 910/20517/16, від 10 жовтня 2018 року у справі № 910/8844/17, аналіз яких свідчить про те, що прокурор не мав законних підстав для представництва інтересів Київської ОДА та звернувся до суду з позовом з пропуском позовної давності. Також апеляційний суд застосував статтю 84 ЗК України, яка була чинною на час звернення до суду з позовом, однак вказана норма ЗК України в редакції, чинній на час відведення спірної земельної ділянки у власність, передбачала заборону передачі у приватну власність лише землі під водоймою, і не врахував правових висновків, викладених в постанові Верховного Суду від 27 травня 2020 року у справі № 523/6070/19 про те, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Крім того, апеляційний суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимого доказу - листа КДП «Київгеоінформатика» від 15 вересня 2017 року № 01/01/583.

У травні 2023 року заступник керівника Київської обласної прокуратури та Київська ОДА подали до Верховного Суду відзиви на касаційну скаргу, в яких просили залишити її без задоволення, посилаючись на те, що оскаржуване судове рішення є законними та обґрунтованими, ухваленими відповідно до вимог чинного законодавства України, з урахуванням всіх фактичних обставин справи.

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 квітня 2023 року відкрито касаційне провадження в цій справі та витребувано її матеріали з Бориспільського міськрайонного суду Київської області.

03 травня 2023 року справа № 359/403/20 надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 травня 2023 року справу призначено до судового розгляду.

Позиція Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

За змістом пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Відповідно до пункту 1, абзацу 1 пункту 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 4 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги у межах, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Апеляційним судом встановлено, що розпорядженням Бориспільської РДА від 19 січня 2010 року № 72 ОСОБА_11 відведено у приватну власність земельну ділянку площею 2 га для ведення особистого селянського господарства на території Сошниківської сільської ради Бориспільського району Київської області.

На підставі вищевказаного розпорядження ОСОБА_11 отримав державний акт серії ЯИ № 761432 на право власності на земельну ділянку площею 2 га для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :03:002:0290.

В подальшому ОСОБА_11 поділив земельну ділянку з кадастровим номером :03:002:0290 на 25 окремих земельних ділянок, після чого 12 з них відчужив на користь третіх осіб, а саме:

- земельну ділянку площею 0,12 га з кадастровим номером :03:002:0997 за договором купівлі-продажу земельної ділянки від 23 серпня 2014 року № 2821 на користь ОСОБА_13 ;

- земельну ділянку площею 0,06 га з кадастровим номером :03:002:0998 за договором купівлі-продажу земельної ділянки від 09 грудня 2014 року № 2275 на користь ОСОБА_2 ;

- земельну ділянку площею 0,06 га з кадастровим номером :03:002:0999 за договором купівлі-продажу земельної ділянки від 29 грудня 2014 року № 2413 на користь ОСОБА_12 , який в подальшому на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 20 січня 2017 року № 21 відчужив цю земельну ділянку на користь ОСОБА_3 ;

- земельну ділянку площею 0,06 га з кадастровим номером :03:002:1000 за договором купівлі-продажу земельної ділянки від 20 січня 2017 року № 19 на користь ОСОБА_4 ;

- земельну ділянку площею 0,2 га з кадастровим номером :03:002:1005 за договором купівлі-продажу земельної ділянки від 16 вересня 2014 року № 3073 на користь ОСОБА_5 ;

- земельну ділянку площею 0,06 га з кадастровим номером :03:002:1008 за договором купівлі-продажу земельної ділянки від 13 грудня 2014 року № 2294 на користь ОСОБА_6 ;

- земельну ділянку площею 0,06 га з кадастровим номером :03:002:1010 за договором купівлі-продажу земельної ділянки від 04 квітня 2017 року № 191 на користь ОСОБА_7 ;

- земельну ділянку площею 0,06 га з кадастровим номером :03:002:1011 за договором купівлі-продажу земельної ділянки від 22 листопада 2014 року № 2139 на користь ОСОБА_8 ;

- земельну ділянку площею 0,06 га з кадастровим номером :03:002:1012 за договором купівлі-продажу земельної ділянки від 22 листопада 2014 року № 2143 на користь ОСОБА_9 ;

- земельну ділянку площею 0,0642 га з кадастровим номером :03:002:1014 за договором купівлі-продажу земельної ділянки від 04 квітня 2017 року № 189 на користь ОСОБА_14 та ОСОБА_15 ;

- земельну ділянку площею 0,06 га з кадастровим номером :03:002:1003 за договором купівлі-продажу земельної ділянки від 07 жовтня 2019 року № 1237 на користь ОСОБА_10 ;

- земельну ділянку площею 0,06 га з кадастровим номером :03:002:1016 за договором купівлі-продажу земельної ділянки від 19 вересня 2019 року № 167 на користь ОСОБА_16 .

За інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 24 грудня 2019 року за ОСОБА_11 зареєстровано право власності на земельні ділянки з кадастровими номерами :03:002:1006, :03:002:1009, :03:002:1015, :03:002:1017, :03:002:1019.

Також згідно з відомостями з Державного земельного кадастру та Державного реєстру речових прав на нерухоме майно інформація щодо реєстрації (перереєстрації) права власності на земельні ділянки з кадастровими номерами: :03:02:0996, :03:002:1001, :03:002:1002, :03:002:1004, :03:002:1007, :03:002:1013, :03:002:1018, :03:002:1020 відсутня. Вказані земельні ділянки, які були сформовані в результаті поділу земельної ділянки з кадастровим номером :03:002:0290, не відчужувалися ОСОБА_11 на користь третіх осіб та перебувають в його приватній власності.

Листом КДП «Київгеоінформатика» від 15 вересня 2017 року № 01/01/583 Бориспільську місцеву прокуратуру було повідомлено про те, що земельні ділянки, в тому числі спірні земельні ділянки з кадастровими номерами :03:002:0997, :03:002:0998, :03:002:0999, :03:002:1000, :03:002:1001, :03:002:1002, :03:002:1003, :03:002:1004, :03:002:1005, :03:002:1006, :03:002:1007, :03:002:1008, :03:002:1009, :03:002:1010, :03:002:1011, :03:002:1012, :03:002:1013, :03:002:1017, :03:002:1018, :03:002:1019, :03:002:1020 повністю або частково накладаються на землі водного фонду, а саме на 100-метрову прибережну захисну смугу Канівського водосховища на річці Дніпро. На підтвердження цього додані схеми накладення спірних земельних ділянок на землі водного фонду станом на 1993 та 2010 роки, виготовлені КДП «Київгеоінформатика».

Виходячи з фактичних обставин цієї справи, апеляційний суд вважав, що вищевказаний доказ підтверджує віднесення спірних земельних ділянок до земель водного фонду, однак суд першої інстанції не надав йому належної оцінки. При цьому лист інженера-геодезиста ТОВ «Виробничий центр ДЗК» від 14 серпня 2021 року, який судом першої інстанції прийнято як належний доказ, містить лише інформацію щодо відстані земельної ділянки з кадастровим номером :03:002:1003 до гідротехнічної споруди (дамби), а не прибережної смуги лиману.

Відповідно до частин першої, другої статті 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Кожний громадянин має право користуватися природними об`єктами права власності народу відповідно до закону.

Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави (частина перша статті 14 Конституції України).

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частинами першою-третьою статті 1 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» виконавчу владу в областях і районах, містах Києві та Севастополі здійснюють місцеві державні адміністрації. Місцева державна адміністрація є місцевим органом виконавчої влади і входить до системи органів виконавчої влади. Місцева державна адміністрація в межах своїх повноважень здійснює виконавчу владу на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, а також реалізує повноваження, делеговані їй відповідною радою.

Пунктом 2 статті 21 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» передбачено, що місцева державна адміністрація розпоряджається землями державної власності відповідно до закону.

Згідно з пунктом «а» частини першої статті 17 ЗК України до повноважень місцевих державних адміністрацій у галузі земельних відносин належить розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом.

Відповідно до абзацу першого пункту 12 Перехідних положень ЗК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, до розмежування земель державної та комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями (крім земель, переданих у приватну власність, та земель, зазначених в абзаці третьому цього пункту) в межах населених пунктів здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади.

Частинами першою, другою, пунктом «д» частини четвертоїстатті 84 ЗК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Право державної власності на землю набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, обласних, Київської та Севастопольської міських, районних державних адміністрацій, державних органів приватизації відповідно до закону. До земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать землі водного фонду, крім випадків, визначених цим Кодексом.

Відповідно до частин першої, другої статті 116 ЗК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права власності громадянами та юридичними особами на земельні ділянки, на яких розташовані об`єкти, які підлягають приватизації, відбувається в порядку, визначеному частиною першою статті 128 цього Кодексу. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Порядок безоплатної приватизації громадянами земельних ділянок визначений статтею 118 ЗК України.

Згідно з частинами шостою, дев`ятою статті 118 ЗК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та висновки конкурсної комісії (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства).Районна, Київська чи Севастопольська міська державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

Відповідно до частини першої статті 19 ЗК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин,землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: а) землі сільськогосподарського призначення; б) землі житлової та громадської забудови; в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; г) землі оздоровчого призначення; ґ) землі рекреаційного призначення; д) землі історико-культурного призначення; е) землі лісогосподарського призначення; є) землі водного фонду; ж) землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення.

Статтею 3 ВК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що усі води (водні об`єкти) на території України становлять її водний фонд. До водного фонду України належать: 1) поверхневі води: природні водойми (озера); водотоки (річки, струмки); штучні водойми (водосховища, ставки) і канали; інші водні об`єкти; 2) підземні води та джерела; 3) внутрішні морські води та територіальне море.

Згідно з частиною першою статті 58 ЗК України та статтею 4 ВК України в редакціях, чинних на час виникнення спірних правовідносин, до земель водного фонду належать землі, зайняті: а) морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об`єктами, болотами, а також островами; б) прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм; в) гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; г) береговими смугами водних шляхів.

Таким чином, до земель водного фонду України відносяться землі, на яких хоча й не розташовані об`єкти водного фонду, але за своїм призначенням вони сприяють функціонуванню і належній експлуатації об`єктів водного фонду, виконують певні захисні функції.

Порядок надання земель водного фонду в користування та припинення права користування ними встановлюється земельним законодавством (частина перша статті 85 ВК України).

Згідно з частинами першою, другою статті 59 ЗК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, землі водного фонду можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності. Громадянам та юридичним особам за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть безоплатно передаватись у власність замкнені природні водойми (загальною площею до 3 гектарів). Власники на своїх земельних ділянках можуть у встановленому порядку створювати рибогосподарські, протиерозійні та інші штучні водойми.

За положеннями статті 60 ЗК України та статті 88 ВК України уздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності у межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги.

Правовий режим прибережних смуг визначається статтями 60-62 ЗК України та статтями 1, 88-90 ВК України.

За змістом статті 60 ЗК України, статті 88 ВК України прибережні захисні смуги встановлюються по обидва береги річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) шириною: для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менш як 3 гектари - 25 метрів; для середніх річок, водосховищ на них, водойм, а також ставків площею понад 3 гектари - 50 метрів; для великих річок, водосховищ на них та озер - 100 метрів. Якщо крутизна схилів перевищує три градуси, мінімальна ширина прибережної захисної смуги подвоюється. Прибережні захисні смуги встановлюються на земельних ділянках всіх категорій земель, крім земель морського транспорту. Землі прибережних захисних смуг перебувають у державній та комунальній власності та можуть надаватися в користування лише для цілей, визначених ВК України. У межах існуючих населених пунктів прибережна захисна смуга встановлюється з урахуванням містобудівної документації. Прибережні захисні смуги встановлюються за окремими проектами землеустрою. Проекти землеустрою щодо встановлення меж прибережних захисних смуг (з установленою в них пляжною зоною) розробляються в порядку, передбаченому законом. Уздовж морів та навколо морських заток і лиманів встановлюється прибережна захисна смуга шириною не менше двох кілометрів від урізу води. У межах прибережної захисної смуги морів та навколо морських заток і лиманів встановлюється пляжна зона, ширина якої визначається залежно від ландшафтно-формуючої діяльності моря, але не менше 100 метрів від урізу води, що включає: території, розташовані між лінією максимального відпливу та лінією максимального напливу хвиль, зареєстрованих під час найсильніших штормів, а також територію берега, яка періодично затоплюється хвилями; прибережні території - складені піском, гравієм, камінням, ракушняком, осадовими породами, що сформувалися в результаті діяльності моря, інших природних чи антропогенних факторів; скелі, інші гірські утворення.

Частиною другою статті 90 ЗК України передбачено, що порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.

Звертаючись до суду з цим позовом, керівник Бориспільської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Київської ОДА посилався на те, що розпорядження Бориспільської РДА від 19 січня 2010 року № 73 суперечить вимогам статей 58, 60, 61 ЗК України, статей 86, 88, 89 ВК України та підлягає визнанню недійсними, так як Бориспільська РДА розпорядилася землями водного фонду та фактично змінила цільове призначення спірних земельних ділянок із земель водного фонду на землі для ведення особистого селянського господарства. Крім того, єдиним органом, який наділений повноваженнями розпоряджатися землями водного фонду на території Бориспільського району є Київська ОДА.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частин першої, другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні.

Під способами захисту суб`єктивних земельних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника (див. пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16).

Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює витребування майна з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (стаття 391 ЦК України, частина друга статті 152 ЗК України). Вказані способи захисту можна реалізувати шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів відповідно.

Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально-визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння.

Негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном.

Статтею 387 ЦК України передбачено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Власник земельної ділянки може вимагати, зокрема усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою (частина друга статті 152 ЗК України).

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні правові висновки сформульовані, зокрема в постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 02 липня 2019 року у справі № 48/340, від 22 жовтня 2019 року у справі № 923/876/16.

Застосування судом того чи іншого способу захисту має призводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду. Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі правові висновки сформульовані в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 63), від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (пункт 98).

В постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16, від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13, від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14, від 07 квітня 2020 року у справі № 372/1684/14 вирішувалося питання визначення належного способу захисту права власності на земельну ділянку водного фонду та зроблено висновок, що заволодіння громадянами та юридичними особами землями водного фонду всупереч вимогам ЗК України (перехід до них права володіння цими землями) є неможливим. Розташування земель водного фонду вказує на неможливість виникнення приватного власника, а отже, і нового володільця, крім випадків, передбачених у статті 59 цього Кодексу. Отже, зайняття земельної ділянки водного фонду з порушенням ЗК України та ВК України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади. У такому разі позовну вимогу про зобов`язання повернути земельну ділянку варто розглядати як негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки водного фонду.

Таким чином, належним та ефективним способом захисту прав власності на землі водного фонду є негаторний позов про повернення земельної ділянки, який може бути пред`явленим упродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки водного фонду і на вказану вимогу не поширюється позовна давність.

Вищенаведене узгоджується з правовими висновками, викладеними в постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17, а також - в поставної Верховного Суду від 07 грудня 2022 року у справі № 545/1847/20.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.

Встановивши, що оспорюваним розпорядженням Бориспільської РДА від 19 січня 2010 року № 72 було передано у приватну власність фізичній особі земельну ділянку, яка накладається на 100-метрову прибережну захисну смугу Канівського водосховища на річці Дніпро, тобто відноситься до земель водного фонду, апеляційний суд дійшов правильного висновку пронезаконність цього розпорядження та визнання його недійсним.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, апеляційний суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78, 81, 89, 367, 368 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд не врахував правових висновків, викладених в постанові Верховного Суду України від 15 листопада 2017 року у справі № 310/5980/13-ц та в постановах Верховного Суду від 26 червня 2018 року у справі № 910/20517/16, від 10 жовтня 2018 року у справі № 910/8844/17, від 27 травня 2020 року у справі № 523/6070/19, не заслуговують на увагу з огляду на таке.

Згідно зі статтею 2 ЦК України учасниками цивільних відносин є фізичні особи та юридичні особи. Учасниками цивільних відносин є: держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) сторонами цивільного розгляду є позивач і відповідач, які мають рівні права, включаючи право на юридичну допомогу. Підтримка прокуратурою однієї зі сторін може бути виправдана за певних умов, наприклад, з метою захисту вразливих осіб, які вважаються не здатними захистити свої інтереси самостійно, або в разі, якщо правопорушення зачіпає велику кількість людей, або якщо вимагають захисту реальні державні інтереси або майно (пункт 35 рішення ЄСПЛ від 15 січня 2009 року у справі «Менчинська проти Російської Федерації», пункт 33 рішення ЄСПЛ від 01 квітня 2010 року у справі «Корольов проти Російської Федерації»).

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Тлумачення пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України, з урахуванням практики ЄСПЛ, свідчить, що прокурор може представляти інтереси держави в суді тільки у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією із засад правосуддя (пункт 3 частини другої статті 129 Конституції України).

У Рішенні Конституційного Суду України від 08 квітня 1999 року № 3-рп/99 у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) Конституційний Суд України зазначив, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (пункт 3 мотивувальної частини). Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й у діяльності приватних підприємств, товариств. Із врахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, у чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах (пункт 4 мотивувальної частини).

Таким чином, «інтереси держави» охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду в кожному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація «інтересів держави», може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно.

Відповідно до частин третьої та четвертої статті 56 ЦПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 185 цього Кодексу.

Пунктом 2 частини першої статті 2 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що на прокуратуру покладаються функції, зокрема представництва інтересів громадянина або держави в суді у випадках, визначених цим Законом та главою 12 розділу III ЦПК України.

Згідно з абзацом першим частини другої, абзацом першим частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді інтересів громадянина (громадянина України, іноземця або особи без громадянства) у випадках, якщо така особа не спроможна самостійно захистити свої порушені чи оспорювані права або реалізувати процесуальні повноваження через недосягнення повноліття, недієздатність або обмежену дієздатність, а законні представники або органи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси такої особи, не здійснюють або неналежним чином здійснюють її захист. Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Отже, винятковими випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї норми є поняття «інтерес держави».

В постанові від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18 Велика Палата Верховного Суду виклала такі правові висновки.

Прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу.

Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Звертаючись до відповідного компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо.

Верховний Суд України у постанові від 13 червня 2017 року у справі № п/800/490/15 (провадження № 21-1393а17) зазначив, що протиправна бездіяльність суб`єкта владних повноважень - це зовнішня форма поведінки (діяння) цього органу, яка полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи в нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені. Для визнання бездіяльності протиправною недостатньо одного лише факту неналежного та/або несвоєчасного виконання обов`язкових дій. Важливими є також конкретні причини, умови та обставини, через які дії, що підлягали обов`язковому виконанню відповідно до закону, фактично не були виконані чи були виконані з порушенням строків. Значення мають юридичний зміст, значимість, тривалість та межі бездіяльності, фактичні підстави її припинення, а також шкідливість бездіяльності для прав та інтересів заінтересованої особи.

Однак суд, вирішуючи питання щодо наявності підстав для представництва, не повинен установлювати саме протиправність бездіяльності компетентного органу чи його посадової особи. Частиною сьомою статті 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що в разі встановлення ознак адміністративного чи кримінального правопорушення прокурор зобов`язаний здійснити передбачені законом дії щодо порушення відповідного провадження. Таким чином, питання про те, чи була бездіяльність компетентного органу протиправною та які її причини, суд буде встановлювати за результатами притягнення відповідних осіб до відповідальності. Господарсько-правовий спір між компетентним органом, в особі якого позов подано прокурором в інтересах держави, та відповідачем не є спором між прокурором і відповідним органом, а також не є тим процесом, у якому розглядається обвинувачення прокурором посадових осіб відповідного органу у протиправній бездіяльності.

Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності. Якщо прокурору відомо причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові, але якщо з відповіді компетентного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

Частина четверта статті 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачає, що наявність підстав для представництва може бути оскаржена суб`єктом владних повноважень. Таке оскарження означає право на спростування учасниками процесу обставин, на які посилається прокурор у позовній заяві, поданій в інтересах держави в особі компетентного органу, для обґрунтування підстав для представництва.

Захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні компетентні органи, а не прокурор. Прокурор не повинен вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати компетентний орган, який може і бажає захищати інтереси держави.

У Рішенні від 05 червня 2019 року № 4-р(II)/2019 Конституційний Суд України вказав, що Конституцією України встановлено вичерпний перелік повноважень прокуратури, визначено характер її діяльності і в такий спосіб передбачено її існування і стабільність функціонування; наведене гарантує неможливість зміни основного цільового призначення вказаного органу, дублювання його повноважень/функцій іншими державними органами, адже протилежне може призвести до зміни конституційно визначеного механізму здійснення державної влади її окремими органами або вплинути на обсяг їхніх конституційних повноважень.

Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідний компетентний орган, який усупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно.

Невиконання прокурором вимог щодо надання суду обґрунтування наявності підстав для здійснення представництва інтересів держави в суді має наслідком залишення позовної заяви без руху для усунення її недоліків і повернення в разі, якщо відповідно до ухвали суду у встановлений строк ці недоліки не усунуті.

Якщо суд установить відсутність підстав для представництва прокурором інтересів держави вже після відкриття провадження у справі, то позовну заяву прокурора слід вважати такою, що підписана особою, яка не має права її підписувати. І в таких справах виникають підстави для залишення позову без розгляду.

У вищевказаній постанові від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18 Велика Палата Верховного Суду уточнила свої висновки, зроблені в постанові від 15 жовтня 2019 року у справі № 903/129/18 та в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2019 року у справі № 927/246/18, від 16 квітня 2019 року у справах № 910/3486/18 та № 925/650/18, від 17 квітня 2019 року у справі № 923/560/18, від 18 квітня 2019 року у справі № 913/299/18, від 13 травня 2019 року у справі № 915/242/18, в постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 0440/6738/18, вказавши, що прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу.

В постановах Верховного Суду від 26 червня 2018 року у справі № 910/20517/16, від 10 жовтня 2018 року у справі № 910/8844/17, на які послався заявник в касаційній скарзі, наведено правові висновки про те, щопрокурор має право звернутися до суду з позовом в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, або в інтересах держави з позовом, в якому зазначено про відсутність органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, або з позовом в інтересах держави, зазначивши про відсутність у відповідного органу повноважень щодо звернення до господарського суду. При цьому у будь-якому разі наявність підстав для представництва інтересів держави має бути обґрунтована прокурором у позовній заяві відповідно до приписів наведених норм. У рішенні № 1-1/99 від 08 квітня 1999 року Конституційний Суд України зазначив, що державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо. Отже у кожному конкретному випадку прокурор з посиланням на відповідне законодавство самостійно визначає, в чому саме відбулось чи може відбутись порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

В позовній заяві, поданій в цій справі, керівник Бориспільської місцевої прокуратури обґрунтував необхідність захисту інтересів держави у збереженні земель водного фонду, які не можна передавати у власність громадян, а також зазначив, що Київська ОДА як орган, уповноважений розпоряджатися спірними земельними ділянками, з 2010 року не вжила жодних заходів щодо захисту інтересів держави у сфері земельних відносин та повернення незаконно переданих земельних ділянок, у зв`язку з чим вказане порушення законодавства залишається не усунутим. Крім того, на виконання вимог частини четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» Бориспільська місцева прокуратураповідомила Київську ОДА про виявлені порушення вимог земельного законодавства під час надання у приватну власність земельної ділянки в адміністративних межах Сошниківської сільської ради, а також - про те, що прокуратура звертатиметься до суду з позовом в інтересах держави, що підтверджується листом від 20 серпня 2019 року № 34-9221вих193, долученим до позовної заяви.

За таких обставин керівник Бориспільської місцевої прокуратури належним чином обґрунтував підстави представництва інтересів держави в особі Київської ОДА та подав позов з дотриманням вимог статті 23 Закону України «Про прокуратуру», частини четвертої статті 56 ЦПК України, а висновки апеляційного суду відповідають правовим висновкам, викладеним в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18 та в постановах Верховного Суду від 26 червня 2018 року у справі № 910/20517/16, від 10 жовтня 2018 року у справі № 910/8844/17.

Відповідно до правових висновків, викладених в постанові Верховного Суду України від 15 листопада 2017 року у справі № 310/5980/13-ц, на яку послався заявник в касаційній скарзі, оскільки держава зобов`язана забезпечити належне правове регулювання відносин і відповідальна за прийняті її органами незаконні правові акти, їх скасування не повинне ставити під сумнів стабільність цивільного обороту, яку покликані підтримувати норми про позовну давність, тому, на відміну від інших учасників цивільних правовідносин, держава несе ризик спливу строку позовної давності на оскарження незаконних правових актів державних органів, якими порушено право власності чи інше речове право. Отже, з огляду на статус держави та її органів як суб`єктів владних повноважень положення пункту 4 частини першої статті 268 ЦК України не поширюються на позови прокуратури, які пред`являються від імені держави і направлені на захист права державної власності або іншого речового права держави, порушеного незаконними правовими актами органу державної влади. На такі позови поширюється положення статті 257 ЦК України щодо загальної позовної давності, а на підставі частини першої статті 261 цього Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі її органів як суб`єктів владних повноважень довідалася або могла довідатися про порушення своїх прав і законних інтересів.

Однак посилання заявника в касаційній скарзі на вищенаведені правові висновки Верховного Суду України є безпідставним з огляду на викладений у вищезазначеній постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17, а також - в поставної Верховного Суду від 07 грудня 2022 року у справі № 545/1847/20 правовий висновокпро те, що належним та ефективним способом захисту прав власності на землі водного фонду є негаторний позов про повернення земельної ділянки, який може бути пред`явленим упродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки водного фонду і на вказану вимогу не поширюється позовна давність.

В постанові Верховного Суду від 27 травня 2020 року у справі № 523/6070/19, на яку послався заявник в касаційній скарзі, зазначено, що частина перша статті 58 Конституції України закріплює один з найважливіших загальновизнаних принципів сучасного права - закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Це означає, що вони поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності. Закріплення названого принципу на конституційному рівні є гарантією стабільності суспільних відносин, у тому числі відносин між державою і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього закону чи іншого нормативно-правового акта. Зокрема, у Рішенні Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99 у справі про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів наголошується на тому, що до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

При цьому аргументи касаційної скарги про те, що апеляційний суд не врахував правових висновків, викладених в постанові Верховного Суду від 27 травня 2020 року у справі № 523/6070/19, так як застосував статтю 84 ЗК України, яка була чинною на час звернення до суду з позовом, але вказана норма ЗК України в редакції, чинній на час відведення спірної земельної ділянки у власність, передбачала заборону передачі у приватну власність лише землі під водоймою, є неспроможними, так як цивільний оборот земельних ділянок, які знаходяться у прибережних захисних смугах на землях державної власності, був і є законодавчо обмежений з огляду, зокрема на вищенаведені приписи статей 59, 84 ЗК України.

Таким чином, заявлена в касаційній скарзі підстава касаційного оскарження судового рішення, передбачена пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, не знайшла свого підтвердження під час касаційного розгляду справи, тобто є необґрунтованою.

Доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд встановив обставини, які мають суттєве значення, на підставі недопустимого доказу - листа КДП «Київгеоінформатика» від 15 вересня 2017 року № 01/01/583, не заслуговують на увагу з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Отже, належність доказів - це спроможність фактичних даних містити інформацію щодо обставин, що входять до предмета доказування, слугувати аргументами у процесі встановлення об`єктивної істини. При цьому питання про належність доказів остаточно вирішується судом.

Згідно зі статтею 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Розуміння допустимості доказів досягається крізь призму прав, що охороняються законом: допустимим є доказ, отриманий без порушення закону. Недопустимими, відповідно, є докази, отримані з порушенням закону. Недопустимими також є докази, одержані з неправдивих показань свідка, завідомо неправдивого висновку експерта, фальшивих документів або речових доказів, тобто з порушенням процесуального порядку формування засобів доказування. Допустимість доказів характеризується органічним зв`язком процесуальної форми засобів доказування та законністю отримання інформації про той чи інший факт, який має значення для справи. Тому одержання доказів з дотриманням порядку, встановленого законом, слід розуміти як відсутність при одержанні доказів порушення норм матеріального права та норм процесуального права, як одночасне дотримання передбачених законом особистих немайнових і майнових прав та процесуальної форми.

Встановити недопустимість конкретного доказу суд може лише після того, як дослідить його в судовому засіданні. Недопустимість доказу не є очевидною. Сторони вправі висловлювати суду свої міркування щодо допустимості чи недопустимості конкретного доказу. Якщо суд дійде висновку, що доказ є недопустимим, він не бере цей доказ до уваги, тобто не може обґрунтовувати ним своє рішення. Разом з тим суд повинен у мотивувальній частині рішення зазначити, чому саме він цей доказ відхиляє.

Розглядаючи справу по суті, апеляційний суд дослідив лист КДП «Київгеоінформатика» від 15 вересня 2017 року № 01/01/583 в сукупності та взаємозв`язку з іншими доказами, зокрема зі схемами накладення спірних земельних ділянок на землі водного фонду станом на 1993 та 2010 роки, виготовленими КДП «Київгеоінформатика», і виходив з того, що вказані докази належним чином підтверджують віднесення спірних земельних ділянок до земель водного фонду. Тобто апеляційний суд встановив, що лист КДП «Київгеоінформатика» від 15 вересня 2017 року № 01/01/583 є належним та допустимим доказом, оскільки одержаний з дотриманням порядку, встановленого законом, і містить інформацію щодо предмета доказування.

Таким чином, заявлена в касаційній скарзі підстава касаційного оскарження судового рішення, передбачена пунктом 4 частини другої статті 389, пунктом 4 частини третьої статті 411 ЦПК України, також не знайшла свого підтвердження під час касаційного розгляду справи.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77-80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів. Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваних судових рішеннях, питання обґрунтованості висновків судів першої та апеляційної інстанцій, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в касаційній скарзі, не спростовують висновків судів та за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів і встановлення обставин, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржуване судове рішення апеляційного суду відповідає вимогам закону й підстави для його скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_6 - адвоката Дранчука Ігоря Ярославовича залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного суду від 23 лютого 2023 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийІ. М. Фаловська
Судді:В. М. Ігнатенко
С. О. Карпенко
В. В. Сердюк
В. А. Стрільчук