Номер провадження: 22-ц/813/1464/23
Справа № 946/270/20
Головуючий у першій інстанції Пащенко Т. П.
Доповідач Громік Р. Д.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.06.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого - Громіка Р.Д.,

суддів - Драгомерецького М.М., Дришлюка А.І.,

розглянувши у спрощеному порядку без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 04 червня 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Приватне акціонерне товариство «Українська страхова компанія «Княжа вієнна іншуранс груп», про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, та стягнення моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

1. ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог.

У січні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - ПрАТ «УСК «Княжа вієнна іншуранс груп», про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, та стягнення моральної шкоди, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 21 серпня 2019 року о 10 год. 20 хв. водій ОСОБА_1 , керуючи автомобілем «ЗАЗ TF 699 P», номерний знак НОМЕР_1 , на перехресті рівнозначних доріг проспекту Суворова та ІІ провулку Короленка в м. Ізмаїлі Одеської області, не надав дорогу автомобілю «Hyundai Accent», номерний знак НОМЕР_2 , який рухався з правого боку по просп. Суворова та скоїв з ним зіткнення. Внаслідок ДТП транспортні засоби отримали механічні пошкодження, завдано матеріальні збитки. Постановою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 10 жовтня 2019 року ОСОБА_1 визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та застосовано до нього адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 340 грн. Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1 , який є власником автомобілю «ЗАЗ TF 699 P», номерний знак НОМЕР_1 , застрахована ПрАТ «УСК «Княжа вієнна іншуранс груп» відповідно до договору (полісу) страхування №ЕР-162663518 від 06 червня 2019 року. Ліміт відповідальності за шкоду, завдану життю та здоров`ю, складає 200 000 грн., за шкоду, завдану майну - 100000 грн. Страхове відшкодування позивачу виплачено 18 листпоада 2019 року в сумі 17900,64 грн. Фактична вартість відновлювального ремонту, яку оплатив позивач склала 38425 грн, що підтверджується рахунком №01/12 від 13 грудня 2019 року, актом №01/12 від 13 грудня 2019 року та квитанцією №0.0..1 від 13 грудня 2019 року. Згідно акту огляду від 28 серпня 2019 року, ремонтної калькуляції, виконаної ПрАТ «УСК «Княжа вієнна іншуранс груп» та розрахунку суми страхового відшкодування від 14 листопада 2019 року №22 сума страхового відшкодування склала 17900,64 грн. Франшиза становить 2000 грн. Страхова компанія 18 листопада 2019 року відшкодувала позивачу страхове відшкодування в сумі 17900,64 грн згідно страхового акту №22 від 14 листопада 2019 року. Невідшкодованими залишилися 20524,36 грн матеріальної шкоди.

Крім того, внаслідок винних та неправомірних дій ОСОБА_1 було заподіяно моральну шкоду, що полягає в душевних стражданнях, пов`язаних з пошкодженням майна, належного позивачу, скоєння проти нього правопорушення, істотних вимушених негативних змінах, що відбулися у способі життя, які не відшкодовані та існують тривалий час, яку позивач оцінює у 5000 грн.

З огляду на вказане, позивач просив суд першої інстанції стягнути на свою користь з ОСОБА_1 заподіяну матеріальну шкоду у сумі 20524,36 грн, моральну шкоду у сумі 5000 грн, витрати на професійну правничу допомогу у сумі 2400 грн, судовий збір у сумі 840,80 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 04 червня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - ПРАТ «УСК «Княжа вієнна іншуранс груп», про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, та стягнення моральної шкоди задоволено частково. Стягнено з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму матеріальної шкоди у розмірі 15864,36 грн та суму моральної шкоди у розмірі 2000,00 грн. Стягнено з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу у сумі 2400,00 грн та судовий збір у сумі 588,47 грн. В іншій частині позову відмовлено.

Короткий зміст та доводи апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати оскаржуване судове рішення в частині стягнення матеріальної шкоди у розмірі 15864,36 грн та моральної шкоди в розмірі 2000,00 грн та ухвалити нове рішення в цій частині, яким зменшити їх на суму недоведених робіт витяжки та рихтування в сумі 7211,00 грн, зменшивши на суму 2000,00 грн (помилка при виплаті страхової виплати) та справедливо зменшити на суму неповернутих деталей, в іншій частині залишити без змін, посилаючись на порушення норм процесуального та матеріального права.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що в ремонтній калькуляції страхова компанія прийшла до висновку, що необхідно виплатити позивачу 21900,64 грн, ця сума повинна була бути зменшена на суму франшизи 2000,00 грн та становити до виплати 19900,00 грн, але страхова компанія виплатила позивачу 17900,64 грн, так скаржник вважає, що мало місце повторне помилкове зменшення виплати на суму франшизи 2000,00 грн.

Також скаржник вважає, що суд першої інстанції помилково дійшов висновку, щодо необхідності такого виду ремонту як витяжка рихтування, оскільки в ремонтній калькуляції та в акті огляду транспортного засобу відсутні такі види робіт, як витяжка рихтування, тому є недоведена необхідність такого виду ремонту. Скаржник вважає, що посилання суду першої інстанції на зворотний аркуш акту огляду транспортного закладу, де вказано про злом та деформацію деталей є хибним та нічого не встановлюючим. Також суд першої інстанції не взяв до уваги взаємозалік не наданих деталей в рахунок матеріальної шкоди. Крім того скаржник вважає, що позивач не довів моральну шкоду в тому обсязі який стягнутий за рішенням суду.

Порядок розгляду апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Вказані особливості встановлюються у ст. 369 ЦПК України, а саме відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України йдеться про те, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Ціна позову у вказаній цивільній справі становить менш ніж сто розмірів прожиткових мінімумів для працездатних осіб, а таким чином, апеляційна скарга розглядається без повідомлення учасників справи.

З врахуванням тривалої недостатньої кількості суддів в Одеському апеляційному суді (з 2013 року до серпня 2022 року кількість суддів в цивільній палаті зменшилася з 48 до 14, які фактично здійснюють судочинство), щодо яких здійснюється автоматизований розподіл справ (без урахування суддів, які хворіють, перебувають у відрядженні, знаходяться у відпустці), що створює надмірне навантаження та виключає можливість розгляду справи в строки, передбачені національним законодавством, судом апеляційної інстанції було здійснено розгляд справи з врахуванням поточного навантаження, яке обумовило збільшення строку розгляду справи по незалежним від суду причинам.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Повне судове рішення виготовлене 09 червня 2023 року.

2. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду

Заслухавши доповідача, розглянувши матеріали справи і доводи, викладені в апеляційній скарзі, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до припису ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно із ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що 21 серпня 2019 року о 10 год. 20 хв. водій ОСОБА_1 , керуючи автомобілем «ЗАЗ TF 699 P», номерний знак НОМЕР_1 , на перехресті рівнозначних доріг проспекту Суворова та ІІ провулку Короленка в м. Ізмаїлі Одеської області, не надав дорогу автомобілю «Hyundai Accent», номерний знак НОМЕР_2 , який рухався з правого боку по просп. Суворова та скоїв з ним зіткнення. Внаслідок ДТП транспортні засоби отримали механічні пошкодження, завдано матеріальні збитки. (а.с.10).

Дані обставини встановлені постановою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 10 жовтня 2019 року, якою ОСОБА_1 визнано винним у вчинені адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП (а.с.10). Відомості про те, що дана постанова суду оскаржувалась сторонами суду надано не було. Постанова набрала законної чинності 22 жовтня 2019 року.

Згідно зі свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 ОСОБА_2 є власником автомобіля «Hyundai Accent», номерний знак НОМЕР_2 (а.с.9).

Отже судом першої інстанції встановлено, що з вини ОСОБА_1 сталася ДТП, в результаті якої автомобіль «Hyundai Accent», номерний знак НОМЕР_2 , власником якого є ОСОБА_2 , отримав механічні пошкодження.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч.ч. 4, 6 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ті обставини, якщо інше не встановлено законом. Вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов`язкові для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці її дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Відповідно до ч. 3 ст. 386 ЦК України власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Як вбачається зі ст.317 ЦК України за змістом права власності власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно зі ст. 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Відповідно до ст. 20 Закону України «Про страхування» серед обов`язків страховика визначено, шо при настанні страхового випадку він має здійснити страхову виплату або виплату страхового відшкодування у передбачений договором строк. Страховик несе майнову відповідальність за несвоєчасне здійснення страхової виплати (страхового відшкодування) шляхом сплати страхувальнику неустойки (штрафу, пені), розмір якої визначається умовами договору страхування або законом.

Згідно з ст. 5 Закону «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Відповідно до ст.8 Закону України «Про страхування» страхова компанія при настанні страхового випадку сплачує страхувальнику страхове відшкодування.

За змістом ст.ст. 9, 22 - 31, 35, 36 згаданого закону, настання страхового випадку (скоєння ДТП) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, пов`язана зі смертю потерпілого.

Згідно рахунку №01/12 від 13 грудня 2019 року та акту прийому-передачі виконаних робіт (наданих послуг) №01/12 від 13 грудня 2019 року, складеного ФОП ОСОБА_3 (виконавець), підписаного позивачем ОСОБА_2 (замовником), виконавець виконав роботи (надав послуги) з ремонту автомобіля «Hyundai Accent», номерний знак НОМЕР_2 на суму 38425,00 грн (а.с.12-13). Вказана сума сплачена позивачем у повному обсязі, що підтверджується квитанцією від 13 грудня 2019 року (а.с.14).

Відповідно до статті 29 Закону №1961-IV у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

У постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі №6-691цс15 зроблено висновок про те, що правильним є стягнення із винного водія різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки в цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці незважаючи на те, що вказані збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати).

При цьому, цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1 на час дорожньо-транспортної пригоди була забезпечена у ПрАТ «УСК «Княжа вієнна іншуранс груп» згідно із полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №ЕР-162663518 від 06 червня 2019 року, строк дії з 06 червня 2019 року до 05 червня 2020 року (а.с.24).

Згідно із договором страхування страхова сума (ліміт відповідальності) на одного потерпілого за шкоду, заподіяну життю і здоров`ю складає 200000 грн, за шкоду, заподіяну майну, становить 100 000 грн, франшиза - 2000 грн (а.с.24).

ОСОБА_2 повідомив ПрАТ «УСК «Княжа вієнна іншуранс груп» про дорожньо-транспортну пригоду та з метою отримання страхового відшкодування за пошкодження транспортного засобу ОСОБА_1 звернувся до страховика з відповідною заявою про страхове відшкодування 13 листопада 2019 року (а.с.19).

Таким чином, оскільки цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1 була застрахована в ПрАТ «УСК «Княжа вієнна іншуранс груп», то відповідно до ст.ст. 22, 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» ОСОБА_2 має право на відшкодування шкоди, завданої його майну вартість відновлювального ремонту з урахуванням зносу за рахунок коштів страхової компанії, а решту шкоди має відшкодувати ОСОБА_1 відповідно до ст. 1194 ЦК України.

Аналогічні висновки були зроблені Верховним Судом у постанові від 12 грудня 2018 року у справі №522/24855/14 та у постанові від 05 грудня 2018 року у справі №752/19570/15.

Відповідно до розрахунку суми страхового відшкодування до справи №22 на підставі калькуляції №19-0245722 від 04 листопада 2019 року, складеної страховиком 14 листопада 2019 року, виплата страхового відшкодування підлягає у сумі 17900,64 грн (а.с.23).

Страховою компанією ПрАТ «Українська страхова компанія «Княжа вієнна іншуранс груп» страхове відшкодування було зменшено на розмір франшизи - 2000 грн.

Як вбачається з платіжного доручення №ЗР100384 від 18 листопада 2019 року ПрАТ «Українська страхова компанія «Княжа вієнна іншуранс груп» сплачено страхове відшкодування у розмірі 17900,64 грн (а.с.23зворот).

Відповідно до розписки від 26 червня 2020 року ОСОБА_1 сплатив ОСОБА_2 2000 грн франшизи (а.с.89).

Абзац 2 частини 1 ст.1192 ЦК України передбачає, що розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Статтею 1194 ЦК України встановлено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Частиною 1 ст.12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно із ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Суд першої інстанції правильно погодився з доводами відповідача в частині відсутності підстав стягнення з відповідача вартості заміненого диска колісного в сумі 2660 грн, оскільки дійсно згідно з актом огляду транспортного засобу (а.с. 20) характер пошкодження диску зазначено L, що значить що він лише потребує фарбування.

Таким чином, розмір матеріальної шкоди завданої ОСОБА_2 в результаті дорожньо-транспортної пригоди становить 35765 грн (38425 грн - 2660 грн), із яких страхова компанія відшкодувала позивачу 17900,64 грн, а також ОСОБА_1 сплатив 2000 грн франшизи.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що з ОСОБА_1 підлягає стягненню на користь ОСОБА_2 різниця між збитками 35765 грн i страховою виплатою 17900,64 грн (страховим відшкодуванням), із урахуванням франшизи у розмірі 2000 грн, в сумі 15864,36 грн (38425 грн - 2660 грн - 17900,64 грн - 2000 грн).

Також суд першої інстанції правильно не прийняв до уваги доводи відповідача та його представника, що не підлягають відшкодуванню витрати за деталі, які не було передано їм, оскільки, як вбачається з розписки від 03 червня 2021 року позивачем передано відповідачу всі деталі, які є металічними та мають цінність. Інші деталі, які підлягали заміні (передній бампер, ліва фара, лампочка, наконечник рульової тяги та ін.) виготовлені з такого матеріалу, що при пошкодженні не мають матеріальної цінності.

Суд першої інстанції обґрунтовано не прийняв до уваги посилання відповідача, що не було необхідності у проведенні таких робіт, як витяжка та рихтування, оскільки згідно акту огляду транспортного засобу (а.с.20 зворот) зазначено про залом та деформацію деталей автомобіля належного позивачу, отже була необхідність в поведені даного виду робіт.

Крім того, відповідач та його представник не зверталися до суду першої інстанції з клопотанням щодо призначення експертизи з метою спростування переліку та вартості зазначених позивачем робіт, а також деталей, які б необхідні були позивачу для відновлення належного йому майна, а саме автомобілю «Hyundai Accent».

Щодо стягнення моральної шкоди з відповідача ОСОБА_1 , суд першої інстанції обґрунтовано дійшов наступного висновку.

Згідно з ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди в наслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Частиною 3 ст. 23 ЦК України передбачено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

В Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 (зі змінами до пункту 9 внесеними постановою від 25 травня 2001 року №5), роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ч. 2 ст. 78 того ж Кодексу обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За загальним правилом (ч.1 ст.13 ЦПК України) суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, кожна з яких відповідно до ст.129 Конституції України, ст.ст.12,81 ЦПК України повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача ОСОБА_2 суми матеріальної шкоди у розмірі 15864,36 грн, суми моральної шкоди у розмірі 2000 грн, витрат на професійну правничу допомогу у сумі 2400 грн та судового збору у сумі 588,47 грн підлягають задоволенню.

В іншій частині позовних вимог суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у їх задоволені у зв`язку з їх недоведеністю.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Скаржник не довів обставини, на які посилався як на підставу своєї апеляційної скарги, жодного належного та допустимого доказу на спростування висновків суду першої інстанції не надав.

Щодо доводів апеляційної скарги, щодо помилково визначеної суму для виплати позивачу, а саме повторне помилкове зменшення виплати на суму франшизи, колегія суддів зазначає наступне.

Якщо потерпілий звернувся до страховика й одержав страхове відшкодування, але його недостатньо для повного відшкодування шкоди, деліктне зобов`язання зберігається до виконання особою, яка завдала шкоди, свого обов`язку згідно зі статтею 1194 ЦК України щодо відшкодування потерпілому різниці між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою (страховим відшкодуванням), яка ним одержана від страховика.

Таким чином, розмір страхової виплати (страхового відшкодування), якщо страховик визначає його меншим страхової суми (ліміту його відповідальності), може бути оспорений особою, яка завдала шкоди, якщо ця особа виконала свій обов`язок перед потерпілим, у тому числі й частково відшкодувала шкоду згідно зі статтею 1194 ЦК України, але вважає, що страховик порушив умови договору, здійснив потерпілому страхову виплату (страхове відшкодування) не в повному обсязі, що призвело до безпідставного збільшення обсягу її (особи, яка завдала шкоди), відповідальності.

Аналогічні по суті висновки викладено у постановах Верховного Суду від 14 лютого 2018 року у справі №754/1114/15-ц, від 13 червня 2019 року у справі №587/1080/16-ц, від 17 жовтня 2019 року у справі №370/2787/18, від 30 жовтня 2019 року у справі №753/4696/16-ц, від 21 лютого 2020 року у справі №755/5374/18, від 22 квітня 2020 року у справі №756/2632/17, від 09 листопада 2022 року у справі №497/470/2021.

Таким, чином вищевказані доводи апеляційної скарги є безпідставними.

Щодо доводів апеляційної скарги, що суд першої інстанції помилково дійшов висновку, щодо необхідності такого виду ремонту як витяжка рихтування, оскільки в ремонтній калькуляції та в акті огляду транспортного засобу відсутні такі види робіт, як витяжка рихтування, тому є недоведена необхідність такого виду ремонту, колегія суддів зазначає наступне.

Судом першої інстанції зазначено, що він не прийняв до уваги посилання відповідача, що не було необхідності у проведенні таких робіт, як витяжка та рихтування, оскільки згідно акту огляду транспортного засобу (а.с.20 зворот) зазначено про залом та деформацію деталей автомобіля належного позивачу, отже була необхідність в поведені даного виду робіт.

Таким, чином вказані доводи апеляційної скарги є необґрунтованими та відхиляються колегією суддів.

Щодо доводів апеляційної скарги, що суд першої інстанції не взяв до уваги взаємозалік не наданих деталей в рахунок матеріальної шкоди, колегія суддів зазначає наступне, що вони є безпідставними, за таких підстав.

Так, в оскаржуваному судовому рішення судом першої інстанції зазначено, зокрема, що як вбачається з розписки від 03 червня 2021 року позивачем передано відповідачу всі деталі, які є металічними та мають цінність. Інші деталі, які підлягали заміні (передній бампер, ліва фара, лампочка, наконечник рульової тяги та ін.) виготовлені з такого матеріалу, що при пошкодженні не мають матеріальної цінності.

Інші наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Крім того судова колегія вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Справа розглянута по суті правильно, законних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції немає.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Порядок оскарження постанови суду апеляційної інстанції.

У зв`язку з тим, що ціна позову в даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа згідно п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною і в силу вимог п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України ухвалене по ній апеляційним судом судове рішення не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. п. а) - г) п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 04 червня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено 09 червня 2023 року.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді: А.І. Дришлюк

М.М. Драгомерецький