Справа № 216/710/22
Провадження № 2/216/637/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 грудня 2023 року місто Кривий Ріг

Дніпропетровської області

Центрально-Міський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі: головуючого судді Онопченка Ю.В.,

за участю: секретарів судового засідання Авшаряна С.О., Головащенко Д.С.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3 ,

представника відповідача ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Кривому Розі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійний вимог щодо предмета спору: Центрально-Міський відділ державної виконавчої служби у місті Кривому Розі Криворізького району Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), про стягнення переплати по аліментах, -

в с т а н о в и в:

14 лютого 2022 року ОСОБА_1 звернувся до Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області з позовом до ОСОБА_3 про стягнення переплати по аліментах.

Позовна заява мотивована тим, що згідно виконавчого листа № 2-3160 від 13.12.2010, виданого Центрально-Міським районним судом м. Кривого Рогу Дніпропетровської області з позивача стягувались аліменти на утримання доньки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку щомісячно, з 20.02.2011 по 22.03.2020.

Відповідно до довідки розрахунку державного виконавця Центрально-Міського відділу державної виконавчої служби у місті Кривому Розі Криворізького району Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Жуковської Ю.В., станом на 22.03.2020 заборгованість позивача по аліментах відсутня, натомість наявна переплата по аліментах в розмірі 28093,83 грн, яку позивач просив суд стягнути з відповідача.

29 серпня 2022 року відповідач звернулася до суду з відзивом на позов. Як на підставу заперечень посилалася на те, що рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13.12.2010 стягнено з позивача на її користь аліменти на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини з усіх видів доходів, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 09.11.2010 до повнолітня дитини. Позивач добровільно не виконував рішення суду, тому виконавчий лист було звернено до примусового виконання, відкрито виконавче провадження № 24097719, яке тривало у період з 20.01.2011 по 22.03.2020, та було закрито відповідно до вимог ч. 9 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження». Позивач сплачував мізерний розмір аліментів на утримання дитини, а в 2018 році в телефонному режимі запропонував відповідачу додаткові кошти для дитини, однак вона відмовилась, із посиланням на сплату аліментів через виконавчу службу, після чого він зателефонував доньці, сказав, що бажає подарувати їй гроші, щоб вона поклала їх на депозитний рахунок, та на день народження купила собі подарунок. 30.08.2020 позивач перерахував на банківську карту доньки у АТ КБ «ПриватБанк» «ЮНІОР» грошові кошти в розмірі 16043 грн. Вказаними грошовими коштами донька сама розпоряджалася, 04.09.2018 уклала депозитний договір, згодом частину зняла та потратила на придбання одягу, а за іншу частину купила мобільний телефон.

З розрахунку заборгованості зі сплати аліментів виданого Центрально-Міським відділом ДВС вбачається, що позивач надав державному виконавцю платіжне доручення про перераховані грошові кошти доньці в розмірі 16043 грн, для врахування їх у рахунок аліментів.

Крім того, позивачем було перераховано кошти на картковий рахунок доньки, однак до суду він звернувся з позовом до відповідача.

Також, відповідач вважає, що позов не містить жодних доказів за якими можна було б відстежити шлях та причину виникнення помилки при нарахуванні аліментів допущеної державним виконавцем. Відповідач не може бути недобросовісним набувачем аліментів, оскільки аліменти стягуються в примусовому порядку, розмір яких визначений рішенням суду, а тому за їх розмір та стягнення відповідальні треті особи. Просила суд відмовити позивачу в позові, та стягнути з позивача витрати на правничу допомогу в розмірі 5700 грн.

Позивач, представник позивача ОСОБА_2 у судовомузасіданні позов підтримали у повному обсязі, просили задовольнити.

Відповідач позов не визнала.

Представник відповідача ОСОБА_4 просила відмовити позивачу, із врахуванням заперечень викладений у відзиві на позов.

Вислухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що в задоволенні позову слід відмовити.

Судом встановлено, що рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13.12.2010 № 2-3160/2010 стягнено зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліменти в розмірі 1/4 частини всіх видів доходів але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, на утримання дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до її повноліття, починаючи з 09.11.2010. Рішення суду в добровільному порядку не виконувалось, та стягнення аліментів здійснювалось виконавчою службою.

Згідно розрахунку заборгованості зі сплати аліментів виданого державним виконавцем Центрально-Міського відділу державної виконавчої служби у місті Кривому Розі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), станом на 23.03.2020 у ОСОБА_1 відсутня заборгованість по аліментах, переплата становить 28093,83 грн.

Відповідно до платіжного доручення № Р24А472854099А48910 від 30.08.2018, ОСОБА_1 перерахував ОСОБА_5 грошові кошти в розмірі 16043 грн.

Листом державного виконавця Центрально-Міського відділу державної виконавчої служби у місті Кривому Розі Криворізького району Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) від 15.08.2022 № 53667/1 встановлено, що заборгованість по аліментах розраховується на підставі розрахунків державних виконавців, до яких були включені відомості з ГУ ПФУ у Дніпропетровській області, надані платіжні доручення та кошти по сплаті аліментів, які надходили на спеціальний депозитний рахунок відділу ДВС (належним чином завірені відповідні копії матеріалів, а саме: заява боржника ОСОБА_1 разом з платіжним дорученням від 30.08.2018 на суму 16043 грн, звіт про здійсненні відрахування та виплати з ГУ ПФУ у Дніпропетровській області за липень, серпень та вересень 2018 року, довідка-розрахунок заборгованості по аліментах від 01.02.2019). Також повідомлено, що ОСОБА_1 не одноразово до відділу ДВС подавалися заяви разом з платіжним дорученням від 30.08.2018 на суму 16043 грн, а саме: 16.11.2018, 10.04.2019, 08.04.2020, 09.04.2020, 22.04.2020.

Разом з тим, заявою адресованою начальнику Центрально-Міського відділу державної виконавчої служби у місті Кривому Розі ГТУЮ в Дніпропетровській області від 16.11.2018, ОСОБА_1 просив приєднати до матеріалів виконавчого провадження окрім іншого, платіжне доручення № Р24А472854099А48910 від 30.08.2018.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. (ч. 3 ст. 12 ЦПК України).

Частиною 1 статті 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до частин 1, 5, 6 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З аналізу наведених норм процесуального та матеріального права можна дійти висновку, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів.

Будь-який сімейний спір стосовно дитини має вирішуватися з урахуванням та якнайкращим забезпеченням інтересів дитини.

Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною 27 лютого 1991 року (далі Конвенція про права дитини), держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно з частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

За змістом статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Неповнолітня дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, одержаними на її утримання. Неповнолітня дитина має право на самостійне одержання аліментів та розпорядження ними відповідно до Цивільного Кодексу України (ст. 179 СК України).

Відповідно до ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що непередбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків може бути настання або ненастання певної події.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Тобто зобов`язання з повернення безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна.

Відсутність правової підстави це такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 1215 ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набуті: заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.

Суд вважає, що у статті 1215 ЦК України передбачені загальні випадки, за яких набуте особою без достатньої правової підстави майно за рахунок іншої особи не підлягає поверненню. Її тлумачення свідчить, що законодавцем передбачені два винятки із цього правила: по-перше, якщо виплата відповідних грошових сум є результатом рахункової помилки особи, яка проводила таку виплату; по-друге, у разі недобросовісності набувача такої виплати. При цьому правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, і відповідно тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних грошових сум.

Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 № 753/15556/15.

Отже, вислухавши учасників справи, з`ясувавши обставини справи, дослідивши наявні докази, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки передбачені цивільним законодавством підстави для повернення грошових коштів (сплачених позивачем аліментних платежів), на підставі вимог статті 1212 ЦК України відсутні і в силу вимог статті 1215 ЦК України ці кошти поверненню позивачу не підлягають.

Крім того, судом встановлено, що позивачем було надано до відділу виконавчої служби платіжне доручення № Р24А472854099А48910від 30.08.2020 на суму 16043 грн для зарахування до аліментних платежів, однак вказана сума грошових коштів за вказаним платіжним дорученням була подарована останнім дитині окремо від аліментних зобов`язань. Отже, судом не встановлено умов, які б слугували підставою стягнення з відповідача безпідставно набутих коштів.

На думку суду, дії позивача, які спрямовані на повернення коштів як аліменти на утримання дитини, не узгоджуються з висновками ЄСПЛ. Так, в інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у здоровому середовищі та батькам не може бути надано право за статтею 8 Конвенції на вжиття таких заходів, що можуть завдати шкоди здоров`ю та розвитку дитини (рішення у справі «Ельсхольц проти Німеччини» (Elsholz v. Germany), [ВП], заява № 25735/94, п. 50, ЄСПЛ 2000-VIII, та справа «Марсалек проти Чехії» (Marsalek v.theCzechRepublic), заява № 8153/04, п. 71, від 04 квітня 2006 року).

Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат пов`язаних з розглядом справи відносяться витрати на правничу допомогу.

Згідно вимог статті 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з оплатою правничої допомоги адвоката несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до ч. 4, 5 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Як вбачається з договору про надання правової допомоги від 14.06.2022, акту виконаних робіт (надання юридичних послуг за договором про надання правничої допомоги від 14 червня 2022 року) від 29.08.2022, квитанції до прибуткового касового ордера № 10 від 29.08.2022, відповідачу було надано наступні послуги правової допомоги: консультація з правових питань та наданий перелік доказів для їх збирання; супровід та консультація під час збирання доказів, адвокатський запит, складення відзиву на позов, участь адвоката у одному судовому засіданні. Вартість наданих послуг оцінено в розмірі 5700 грн.

З огляду на те, що ціна наданих адвокатом відповідача послуг була доведена належним чином, та з урахуванням критерію розумності, виходячи з конкретних обставин справи та обсягу наданих стороні, як клієнту, послуг правничої допомоги під час розгляду справи, суд дійшов висновку про стягнення з позивача на користь відповідача витрати на правничу допомогу в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 76-81, 89, 141, 258, 259, 263-265, 268, 273, 352, 354 ЦПК України, суд -

у х в а л и в:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійний вимог щодо предмета спору: Центрально-Міський відділ державної виконавчої служби у місті Кривому Розі Криворізького району Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), про стягнення переплати по аліментах відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5700 грн (п`ять тисяч сімсот гривень).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасникам справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне рішення суду складено 12 грудня 2023 року.

Суддя Ю.В.Онопченко