Золотоніський міськрайонний суд Черкаської області
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 695/558/19
номер провадження 2/695/96/23

31 травня 2023 року м. Золотоноша
Золотоніський міськрайонний суд Черкаської області у складі:
головуючого судді Середи Л.В.,
секретаря Оніщенко Н.В.
позивача прокурора Походенка В.В.,
відповідача ОСОБА_1 ,
представника відповідача адвоката Савченка С.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Золотоноші у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою керівника Золотоніської окружної прокуратури, поданою в інтересах держави в особі Піщанської сільської ради до Золотоніської районної державної адміністрації, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування розпорядження, державних актів, витребування землі
Керівник Золотоніської місцевої (окружної) прокуратури, який діє в інтересах держави в особі Піщанської сільської ради, звернувся до Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області з позовом до Золотоніської районної державної адміністрації, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в якому, з врахуванням заяви про зміну предмета спору, просить суд:
- усунути перешкоди територіальній громаді в особі Піщанської сільської ради у здійсненні користування та розпорядження земельною ділянкою площею 1,000 га, в тому числі 0,1145 га - сіножаті, 0,1247 га - пасовища, 0,7308 га - інші угіддя, шляхом визнання незаконним та скасування пунктів 1.2 та 2.2 розпорядження Золотоніської районної державної адміністрації № 168 від 20.04.2010 «Про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель державної власності в адміністративних межах Піщанської сільської ради ОСОБА_1 ;
- стягнути з відповідачів на користь Черкаської обласної прокуратури судовий збір у розмірі 7684 грн.
В обґрунтування своїх вимог прокурор зазначив, що на підставі висновку державної експертизи землевпорядної документації Головного управління Держкомзему у Черкаській області від 13.04.2010 за №1807, пунктами 1.2, 2.2 розпорядження Золотоніської РДА за №168 від 20.04.2010 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність для ведення особистого селянського господарства» затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надано у власність для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель державної власності в адміністративних межах Бубнівсько-Слобідської сільської ради ОСОБА_1 земельну ділянку площею 1,000 га, у тому числі, 0.1445 га сіножатей, 0, 1247 га пасовищ та 0,7308 га інших угідь.
За цих підстав, змінивши предмет позову прокурор, посилаючись на висновки Великої Палати Верховного Суду від 18.12.2019р. у справі №522/1029/18 вважає, що у справах даної категорії належним способом захисту буде усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельними ділянками водного фонду, а тому, враховуючи, що у Золотоніської РДА відсутні повноваження на передачу спірних земельних ділянок, які частково є землями водного фонду наявні достатні підстави для визнання незаконним та скасування вказаних вище пунктів розпорядження Золотоніської РДА про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель державної власності ОСОБА_3 , а для забезпечення реального поновлення порушеного інтересу держави необхідно усунути перешкоди державі та територіальній громаді в користуванні спірними земельними ділянками та зобов`язати повернути їх на користь територіальної громади. У цьому випадку дані позовні вимоги слід розглядати як негаторний позов, який можна заявити у продовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки водного фонду.
13.05.2021р. до суду від представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Савченка С.В. надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній проти задоволення позову заперечував у повному обсязі, вказуючи на те, що прокурором не надано будь-яких доказів, які обґрунтували те, який саме водний об`єкт (водосховище, канал чи мала річка) є прилеглими до спірних земельних ділянок, що унеможливлює визначення фактичної відстані від урізу води до земельних ділянок, крім того в матеріалах справи не зазначено в який саме період та за якого рівня води спеціалістом вимірювались фактові відстані від урізу води: мінімально допустимий, межевий чи паводковий. Норми ЗК України зазнали змін щодо відповідальності набувача земельної ділянки в частині позбавлення його права власності та зобов`язують притримувати режиму цих земель, встановленого законом. Також просив застосувати строки позовної давності, вказуючи на те, що ОСОБА_1 подавав декларації про майно, доходи, витрати і зобов`язання фінансового характеру за 2014 та 2015 рік, які долучені до матеріалів справи в якості доказів, де зазначено паро наявність у декларанта станом вже на 2014 рік земельних ділянок, що були передані у власність оскаржуваним розпорядженням Золотоніськоої РДА, а тому строк позовної давності з моменту подання такої декларації.
У своїх додаткових письмових поясненнях представник відповідача ОСОБА_1 , адвокат Савченко С.В. зазначає, що прокурором порушено міжнародні стандарти захисту права власності та посилаючись на рішення Європейського суду з прав людини зазначив, що само по собі порушення вимог земельного законодавства, які, на погляд прокурора, мали місце при відведенні земельних ділянок, не може переважати за своєю цінністю діючих прав окремих громадян, зокрема одного із найбільш вразливих у держава, що розвиваються - права приватної власності. У даному спорі витребування земельної ділянки, переданої набувачеві - фізичній особі з волі власника - органу місцевого самоврядування, не є законним, оскільки ст.. 388 ЦК України передбачає таке витребовування лише у випадку вибуття майна з володіння поза волею власника.
У судовому засіданні прокурор на задоволенні позову наполягав у повному обсязі з підстав, які наведенні у позовній заяві, при цьому вказував, що зазначені земельні ділянки знаходяться в районі проток Кременчуцького водосховища, а тому останні не могли бути виділені ОСОБА_1 , оскільки відносяться до земель водного фонду за законом, що не потребує додаткового рішення чи розроблення відповідного технічного паспорту. Посилання позивача на наявність штучно створених каналів є безпідставним, оскільки на підтвердження існування такого об`єкту матеріали справи не містять жодного доказу.
Представник ОСОБА_1 - адвокат Савченко С.В. в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував та вказав, що матеріли позовної заяви не містять доказів, що водний об`єкт, біля якого знаходяться спірні земельні ділянки відноситься саме до Кременчуцького водосховища, а не є штучно створеним об`єктом зрошувальної системи, просив врахувати висновок експерта №1280/18-23/1248-1286/19-23 від 28.05.2019, який став підставою для закриття кримінального провадження. Вказував, що матеріали справи не містять доказів, що спірні земельні ділянки відносяться до земель водного фонду, а тому підстави для задоволення позову відсутні. Крім вказаного просив застосувати строки позовної давності, адже доступ до публічної кадастрової карти прокурору наданий ще з 2013р.
Відповідач ОСОБА_1 у судовому засіданні проти задоволення позову заперечував у повному обсязі, підтримав позицію свого представника, щодо неналежного доведення прокурором того, який саме водний об`єкт (водосховище, канал чи мала річка) є прилеглим до спірних земельних ділянок, просив застосувати строки позовної давності.
Представник особи в інтересах якої подано позов - Піщанської сільської ради та представник відповідача - Золотоніської районної державної адміністрації в судове засідання не з`явилися, однак скерували до суду відповідні клопотання про розгляд справи без їх участі.
Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилася, про причини своєї неявки суд жодного разу не повідомила, жодних заяв, клопотань чи заперечень до суду не надала, відзив на позовну заяву не подавала, зверталася до суду із телефонограмою про розгляд справи за її відсутності.
Оскільки відповідач ОСОБА_2 належним чином була повідомлена про час та місце розгляду справи, а також про суть позовних вимог, що стверджується відповідними повідомленнями про вручення поштового відправлення, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до висновку, що ним було вжито усіх заходів для належного повідомлення відповідача про час та місце розгляду справи, а тому розгляд справи можливо здійснювати за відсутності відповідача на підставі матеріалів, які містяться в матеріалах справи.
Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, оцінивши надані докази, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог із наступних підстав.
Щодо позовних вимог про скасування пунктів 1.2 та 2.2 розпорядження Золотоніської районної державної адміністрації №168 від 20.04.2010р.
Пунктом 1.3 розпорядження Золотоніської РДА від 23.02.2010 №73 «Про надання дозволу на розробку проектів відведення земельних ділянок у власність для ведення особистого селянського господарства» надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель запасу в адміністративних межах Бубнівсько-Слобідської сільської ради ОСОБА_1 , загальною площею 1.0 га.
З цією метою приватним підприємством «Землемір» було розроблено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 1.0000 га ОСОБА_1 у власність. Згідно з даними висновку попереднього погодження місця розташування земельних ділянок від 29.01.2009 за №66/02-3, Управління Держкомзему у Золотоніському районі Черкаської області погоджує місце розташування земельних ділянок ОСОБА_1 та не заперечує проти надання дозволу на розробку проектів із землеустрою щодо відведення земельної ділянки для заявлених потреб, при умові дотримання ОСОБА_1 вимог ст. 61 ЗК України, якою передбачено обмеження у використанні земельних ділянок прибережних захисних смуг уздовж річок, навколо водойм та на островах.
Крім того, відповідно до затверджених начальником міськрайонного управління Держкомзему у м. Золотоноша та Золотоніському районі Черкаської області умов відведення земельної ділянки ОСОБА_1 , серед іншого, визначено, що розробка проекту із землеустрою щодо відведення земельної ділянки в адмінмежах Бубнівсько-Слобідської сільської ради проводиться при дотримані умови розроблення проектної документації згідно Земельного кодексу України та діючих нормативно-правових законодавчих актів.
Згідно з висновком державної експертизи землевпорядної документації №1807, яка затверджена начальником головного управління Держкомзему у Черкаській області від 13.04.2010 проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 1.0000 га ОСОБА_1 у власність для ведення особистого селянського господарства, за рахунок земель запасу, в адмінмежах Бубнівсько-Слобідської сільської ради Золотоніського району Черкаської області розроблений ПП «Землемір» згідно дозволу Золотоніської райдержадміністрації №73 від 23.02.2010р. погоджений: міськрайонним управлінням Держкомзему у місті Золотоноша та Золотоніському районі Черкаської області, висновок №964/06-12 від 22..03.2010р.; відділом містобудування та архітектури Золотоніської районної державної адміністрації, висновок №23 від 09.03.2010р.; Державним управління охорони навколишнього природного середовища в Черкаській області, висновок №254 від 15.03.2010р.; ДЗ «Золотоніська санепідемстанція», висновок №204-2 від 22.03.2010р.; Службою охорони культурної спадщини, висновок №316/01-27 від 18.03.2010р.; Бубнівсько-Слобідською сільською радою, рішення №30-3/V від 03.03.2010р..
Як вбачається із вказаного вище висновку за №1807 зауваження та пропозиції до землевпорядної документації відсутні, оцінка результатів державної експертизи є позитивною.
Однак, Головним управлінням Держкомзему у Черкаській області при затвердженні вказаного висновку не взято до уваги того, що у пункті 14 вказаного вище висновку Державного управління охорони навколишнього природного середовища в Черкаській області №254 від 15.03.2010р., зазначено, що біля земельної ділянки, проект відведення якої погоджується ОСОБА_1 , відсутні водні об`єкти, їх прибережні захисні смуги, а також заплави малих річок.
Про те, згідно з висновком Черкаського обласного виробничого управління меліорації і водного господарства від 31.03.2010р. №415/04 проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 1.0000 га ОСОБА_1 у власність облводгосп не погоджує, оскільки у відповідності до ст. 4 Водного кодексу України прибережні захисні смуги відносяться до земель водного фонду і згідно з вимогами ст. 85 Водного кодексу України надаються у користування громадянам на умовах оренди для сінокосіння, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей. У вказаному висновку зазначено, що земельна ділянка площею 0.8214 га розташована з північної сторони затоки Кременчуцького водосховища, а земельна ділянка площею 0.1786 га з південної сторони і знаходиться в межах прибережної захисної смуги Кременчуцького водосховища.
У проекті землеустрою щодо передачі у приватну власність спірної земельної ділянки не передбачено водоохоронних обмежень та не досліджено факти накладень вказаних ділянок на прибережну захисну смугу Кременчуцького водосховища р. Дніпро, не дивлячись на наявність висновку Черкаського обласного виробничого управління меліорації і водного господарства від 31.03.2010р. №415/04. Крім того, згідно з картографічними зображеннями, які містяться в проекті, спірна земельна ділянка розташована поблизу водних об`єктів.
Зазначений вище висновок Черкаського обласного виробничого управління меліорації і водного господарства від 31.03.2010р. №415/04 у проекті землеустрою взагалі відсутній.
Згідно з положеннями ч. 1 ст. 3 ВК України (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) усі води (водні об`єкти) на території України становлять її водний фонд.
До водного фонду України належать: поверхневі води: природні водойми (озера); водотоки (річки, струмки); штучні водойми (водосховища, ставки) і канали; інші водні об`єкти; підземні води та джерела; внутрішні морські води та територіальне море (ч. 2 ст. 3 ВК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЗК України та ст. 4 ВК України до земель водного фонду належать землі, зайняті: морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об`єктами, болотами, а також островами; землі зайняті прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм; гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; береговими смугами водних шляхів.
Таким чином, до земель водного фонду України відносяться землі, на яких хоча й не розташовані об`єкти водного фонду, але за своїм призначенням зони сприяють функціонуванню і належній експлуатації водного фонду, виконують певні захисні функції.
Чинним законодавством установлено особливий правовий режим використання земель водного фонду.
Отже, з урахуванням наведених вище норм законодавства, при розробленні проекту відведення земельної ділянки та затвердження такого проекту мало би бути враховано наявність водних об`єктів, зазначений висновок №415/04 та відповідно необхідно було дослідити питання можливості накладення вказаних ділянок на прибережну захисну смугу.
Разом із тим, пунктами 1.2, 2.2 розпорядження Золотоніської РДА за №168 від 20.04.2010 «Про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність для ведення особистого селянського господарства» затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надано у власність для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель державної власності в адміністративних межах Бубнівсько-Слобідської ради ОСОБА_1 , площею 1.0000га, у тому числі, 0,1445га сіножатей, 0,1247 га пасовищ та 0,7308 га інших угідь.
На виконання постанови прокурора Золотоніської місцевої прокуратури від 20.07.2018 до огляду місця події водного об`єкту затоки річки Оріхівка Кременчуцького водосховища залучено спеціаліста ОСОБА_5 , який згідно з кваліфікаційним сертифікатом від 03.01.2013 за № 000785, виданого Державним агентством земельних ресурсів України, є кваліфікованим інженером - землевпорядником у сфері виконання: топографо-геодезичних і картографічних робіт, інвентаризації земель, перевірки якості ґрунтових, геоботанічних та інших обстежень земель при здійсненні землеустрою. Відповідно до свідоцтва від 17.10.2016 серії АА Х°0166, виданого кваліфікаційною комісією Національного університету біоресурсів і природокористування України ОСОБА_5 є сертифікованим інженером землевпорядником у вказаних вище сферах, , яким 23.07.2018 проведено обміри водного об`єкту з встановленням на місцевості відстані спірних земельних ділянок до урізу води.
Згідно з проведеними спеціалістом ОСОБА_5 геодезичних обмірів земельні ділянки частково входять до нормативно визначеної законодавством 100-метрової зони прибережної захисної смуги.
За даними Публічної кадастрової карти України спірні земельні ділянки знаходяться в межах законодавчо визначеної 100-метрової зони Кременчуцького водосховища (р. Дніпро).
З інформації Черкаського регіонального управління водних ресурсів від 17.08.2018 №534/11 вбачається, що спірні земельні ділянки розташовані вздовж лівого рукава протоки Оріхівка на Кременчуцькому водосховищі, тому відповідно до ч. 2 ст. 88 Водного кодексу України її прибережна захисна смуга становить 100 м.
Крім вказаного судом також враховується висновок експерта №19/24/2-182-СЕ/19 від 30.12.2020, відповідно до якого досліджуваний водний масив поверхневих вод не відноситься до окремого водного об`єкту, оскільки він не відноситься ні до моря, річки, озера, водосховища, ставка, каналу, водоносного горизонту, а спільність водного режиму, спорідненість берегової лінії, спорідненість водних мас, відсутність водних об`єктів, що могли би бути наповнювачами досліджуваного водного масиву, відсутність гідротехнічних споруд, що би могли перешкоджати такій наповнюваності, відсутність чітких зовнішніх меж між досліджуваним масивом водойми та однієї з проток Кременчуцького водосховищ, дозволяють визначити досліджений масив поверхневих вод, як частину Кременчуцького водосховища.
Заперечуючи проти вказаних позовних вимог представник відповідача вказував, що матеріалами справи не підтверджено, який саме водний об`єкт є прилеглим до спірних земельних ділянок, долученими доказами не підтверджено, в який саме період та за якого рівня води спеціалістом вимірювались фактові відстані від урізу води, схема розташування земельних ділянок відносно урізу водойми, виконана ОСОБА_5 не містить методу вимірювання, характеристик прибору вимірювання, значень поворотних точок та ін..
Згідно з ч.,ч. 1-3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
За приписами ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ч.,ч. 1, 5, 6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно з ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Верховний Суд у своїй постанові від 23 жовтня 2019 року по справі №917/1307/18 зазначив, що принцип змагальності полягає в обов`язку кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження або заперечення власних вимог у спорі. Мається на увазі, що позивач стверджує про існування певної обставини та подає відповідні докази, а відповідач може спростувати цю обставину, подавши власні докази, які вважає більш переконливими. В свою чергу суд, дослідивши надані сторонами докази, та з урахуванням переваги однієї позиції над іншою виносить власне рішення. При цьому сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що їх позиція є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу втрачає сенс уся концепція принципу змагальності.
Верховний Суд, в ході касаційного перегляду судових рішень, неодноразово наголошував щодо необхідності застосування категорій стандартів доказування та зазначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зазначений принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.
Заперечення представника відповідача про те, що подані позивачем докази не містять чіткого визначення, яким прибором здійснювалося вимірювання та яким методом, не може вказувати на неналежність такого доказу чи його недостатність для підтвердження певного факту, оскільки жодного доказу на спростування обставини, яку підтверджує даний доказ, представником відповідача надано не було.
Доводи представника відповідача щодо таких доказів зводяться лише до припущень, що зазначені докази зібрані неналежним способом, жодних конкретних доказів чи фактів на підтвердження зазначених доводів представником відповідача надано не було.
Крім того сукупність вказаних вище доказів вказує на безпідставність посилання представника відповідача щодо неналежного обґрунтування, який саме водний об`єкт є прилеглим до спірних земельних ділянок, а зміст висновку експерта №19/24/2-182-СЕ/19 від 30.12.2020 містить повне визначення, в який саме період та за якого рівня води проводилася відповідна експертиза.
Згідно із ст. 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.
Крім цього у висновку експерта зазначено, що в додатково наданих матеріалах є підтвердження факту будівництва каналу, що підтверджується довідкою СТОВ «Воля» від 29.03.2019 за №102, в якій зазначено, що видобутий пісок під час будівництва каналу перебуває на балансі СТОВ «Воля».
У подальшому із змісту вказаної експертизи вбачається, що експерт здійснює розрахунок місця знаходження, в тому числі вказаних вище земельних ділянок, виходячи із того, що останні розташовані біля внутрішньогосподарського каналу.
Однак ні висновком вказаної експертизи, ні матеріалами справи не встановлено безпосереднє місце знаходження вказаного каналу. Докази, на підставі яких експерт прийшов до висновку про існування того, що спірні земельні ділянки знаходяться біля зазначеного господарського каналу не наведені ні у вказаному висновку експерта, ні додані до матеріалів справи.
Висновки суду про недоведеність знаходження господарського каналу саме за місцем знаходження спірних земельних ділянок підтверджуються листом Державного агентства водних ресурсів України від 29.08.2018 за №05/2-113 вих.-18, згідно з яким відсутня інформація, що підтверджує створення штучних водних об`єктів у межах запитуваної ділянки; листом архівного сектору Золотоніської районної державної адміністрації від 11.07.2018 за №83/1/04-02 відповідно до якого у протоколах засідань колгоспу ім. Постишева та протоколах зборів уповноважених членів колгоспу ім. Постишева питання про прориття водного каналу поза межами с. Бубнівська Слобідка поблизу р. Оріхівка не розглядалися. Інших документів з цього питання, зокрема проектів, у фонді немає; листом КП «Черкаське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» від 11.07.2018р. за №19, відповідно до якого інвентаризаційні справи по прориттю каналу в с. Бубнівська Слобідка Золотоніського району колгоспом «ім. Постишева» чи «Укргідроводгоспом», чи іншими установами не зареєстровані; листом Управління державного агентства рибного господарства у Черкаській області від 24.07.2018 за № 1-3-9-/1111-18, відповідно до якого інформація про прориття каналу поблизу р. Оріхівка в с. Бубнівська Слобідка, Золотоніського району в Управлінні відсутня, факти проведення днопоглиблювальних та інших робіт на землях водного фонду в районі с. Бубнівська Слобідка не фіксувались.
Відповідачі та їх представники не були позбавлені можливості надати свої докази чи подати відповідні клопотання про проведення, в тому числі експертиз, однак в ході розгляду справи цього не зробили.
Таким чином, з урахуванням вказаного вище, враховуючи зазначені вище стандарти доказування, суд не погоджується із доводами представника відповідача щодо наявності господарського каналу саме за місцем розташування спірних земельних ділянок, оскільки жодних доказів такого матеріали справи не містять.
Відповідно до статті 2 Закону України «Про охорону земель» об`єктом особливої охорони держави є всі землі в межах території України.
Статями 19, 20 ЗК України передбачено, що землі України за основним цільовим призначенням поділяються на категорії, зокрема землі сільськогосподарського призначення й землі водного фонду. Віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земельних ділянок здійснюється за проектами землеустрою щодо їх відведення.
Згідно з пунктом «а» статті 21 ЗК України порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам.
За приписами частини першої статті 58 ЗК України та статті 4 ВК України до земель водного фонду України відносяться землі, на яких хоча й не розташовані об`єкти водного фонду, але за своїм призначенням вони сприяють функціонуванню і належній експлуатації об`єктів водного фонду, виконують певні захисні функції.
Крім того, за положеннями статті 60 ЗК України та статті 88 ВК України уздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності у межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги.
Відповідно до статті 61 ЗК України, статті 89 ВК України прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності.
Таким чином, землі, зайняті поверхневими водами, природними водоймами (озера), водотоками (річки, струмки), штучними водоймами (водосховища, ставки), каналами й іншими водними об`єктами, та землі прибережних захисних смуг є землями водного фонду України, на які поширюється спеціальний порядок надання й використання.
Прибережна захисна смуга це частина водоохоронної зони визначеної законодавством ширини вздовж річки, моря, навколо водойми, на якій встановлено особливий режим.
Існування прибережних захисних смуг визначеної ширини передбачене нормами закону (стаття 60 ЗК України, стаття 88 ВК України). Відтак відсутність проекту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не свідчить про відсутність самої прибережної захисної смуги, оскільки її розміри встановлені законом.
Отже, при наданні земельної ділянки за відсутності проекту землеустрою зі встановлення прибережної захисної смуги необхідно виходити з нормативних розмірів прибережних захисних смуг, установлених статтею 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку № 486.
Сукупністю вказаних вище доказів у своєму взаємозв`язку дає підстави суду прийти до переконання, що спірні земельні ділянки знаходяться у межах законодавчо визначеної ст. 88 ВК України стометрової прибережної смуги Кременчуцького водосховища (р. Дніпро).
Відповідно до статті 84 ЗК України у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Право державної власності на землю набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, обласних, Київської та Севастопольської міських, районних державних адміністрацій, державних органів приватизації відповідно до закону.
До земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність належать землі водного фонду, крім випадків, визначених цим Кодексом.
Статтею 59 ЗК України (чинного на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що громадянам та юридичним особам за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть безоплатно передаватись у власність замкнені природні водойми (загальною площею до 3 гектарів).
Цією ж статтею установлено вичерпний перелік видів функціонального використання земель водного фонду, для яких їх можуть передавати в користування громадян органи місцевого самоврядування та виконавчої влади.
Згідно з частиною третьою статті 122 ЗК України районні державні адміністрації на їх території надають земельні ділянки із земель державної власності у постійне користування юридичним особам у межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для: а) сільськогосподарського використання; б) ведення водного господарства, крім випадків, передбачених частиною сьомою цієї статті; в) будівництва об`єктів, пов`язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району (шкіл, закладів культури, лікарень, підприємств торгівлі тощо), крім випадків, визначених частиною сьомою цієї статті.
За змістом частини четвертої статі 122 ЗК України обласні державні адміністрації надають земельні ділянки на їх території із земель державної власності у постійне користування юридичним особам у межах міст обласного значення та за межами населених пунктів для всіх потреб, крім випадків, визначених частинами третьою, сьомою цієї статті.
Відповідно до частини п`ятої статті 149 ЗК України районні державні адміністрації на їх території вилучають земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, в межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для: а) сільськогосподарського використання; б) ведення водного господарства, крім випадків, визначених частиною дев`ятою цієї статті; в) будівництва об`єктів, пов`язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району (шкіл, лікарень, підприємств торгівлі тощо), крім випадків, визначених частиною дев`ятою цієї статті.
Частиною шостою статті 149 ЗК України передбачено, що обласні державні адміністрації на їх території вилучають земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, в межах міст обласного значення та за межами населених пунктів для всіх потреб, крім випадків, визначених частинами п`ятою, дев`ятою цієї статті.
Таким чином, оскаржувані п., п. 1.2, 2.2 розпорядження Золотоніської РДА від 20.04.2010 року № 168 «Про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність для ведення особистого селянського господарства» у частині затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність для ведення особистого селянського господарства, за рахунок земель державної власності, в адміністративних межах Бубнівсько-Слобідської сільської ради ОСОБА_1 та в частині надання у власність земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства, за рахунок земель державної власності, в адміністративних межах Бубнівсько-Слобідської сільської ради ОСОБА_1 розміром 1 га. прийнято всупереч вимогам ЗК України та ВК України, з огляду на те, що на його підставі відбулась незаконна передача земель водного фонду, а саме земельних ділянок, які розташовані на території 100-метрової прибережної захисної смуги Кременчуцького водосховища (р. Дніпро).
Вказаний висновок суду відповідає правовій позиції Верховного Суду, яка викладена у постанові від 18.01.2023р. у справі №361/1308/19.
Суд також бере до уваги правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц. У зазначеній постанові Велика Палата Верховного Суду зауважила, що у спорах стосовно земель лісогосподарського призначення, прибережних захисних смуг, інших земель, які перебувають під посиленою правовою охороною держави, остання, втручаючись у право мирного володіння відповідними земельними ділянками з боку приватних осіб, може захищати загальні інтереси у безпечному довкіллі, не погіршенні екологічної ситуації, у використанні власності не на шкоду людині та суспільству (частина третя статті 13, частина сьома статті 41, стаття 50 Конституції України). Ці інтереси реалізуються, зокрема, через цільовий характер використання земельних ділянок (статті 18, 19, пункт «а» частини першої статті 91 ЗК України), які набуваються лише згідно із законом (стаття 14 Конституції України). Заволодіння приватними особами такими ділянками всупереч чинному законодавству, без належного дозволу уповноваженого на те органу може зумовлювати конфлікт між гарантованим статтею 1 Першого протоколу до Конвенції правом цих осіб мирно володіти майном і правами інших осіб та всього суспільства на безпечне довкілля. З огляду на викладене загальний інтерес у контролі за використанням земельної ділянки за цільовим призначенням для гарантування безпечності довкілля та не погіршення екологічної ситуації у цій справі переважає приватний інтерес у збереженні земельної ділянки у власності.
У силу об`єктивних, видимих природних властивостей земельної ділянки, відповідачі, проявивши розумну обачність, могли та повинні були знати про те, що спірні земельні ділянки належать до земель водного фонду (постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2018 року у справі № 372/2180/15-ц, від 22 травня 2018 року у справі № 469/1203/15-ц і від 30 травня 2018 року у справі № 469/1393/16-ц).
Частиною другою статті 59 ЗК України обмежено можливість передання земель водного фонду у приватну власність шляхом безоплатного передання громадянам та юридичним особам за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування замкнених природних водойм (загальною площею до 3 гектарів).
Окрім того, органи виконавчої влади або органи місцевого самоврядування можуть передавати громадянам та юридичним особам із земель водного фонду на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, а також озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо (частина четверта статті 59 ЗК України).
Отже, спірні земельні ділянки є землями водного фонду України, на які розповсюджується особливий порядок надання та використання. Такі землі можуть змінювати володільця шляхом передання їх у приватну власність лише у випадках, передбачених у статті 59 ЗК України.
Відтак, оскільки п. 1.2 та 2.2 розпорядження Золотоніської районної державної адміністрації № 168 від 20.04.2010 «Про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність для ведення особистого селянського господарства», зокрема, щодо надання у власність ОСОБА_1 спірної земельної ділянки, суперечать нормам чинного законодавства та порушують цивільні права держави, вони мають були визнані незаконними та скасовані, а тому позовні вимоги у цій части підлягають задоволенню.
Щодо позовних вимог про визнання недійсним виданого ОСОБА_1 державного акту серії ЯЛ №531745.
Як уже зазначено вище спірні земельні ділянки знаходяться у межах законодавчо визначеної ст. 88 ВК України стометрової прибережної смуги Кременчуцького водосховища (р. Дніпро).
Таким чином надання у приватну власність таких земельних ділянок суперечить нормам чинного законодавства, що має наслідком визнання недійсними рішення про надання земель.
Суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси (частина перша статті 21 ЦК України).
Отже, підставами для визнання недійсним акта (рішення) є його невідповідність вимогам законодавства або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт, порушення у зв`язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів позивача у справі.
Згідно з частиною першою статті 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.
У постанові від 01 липня 2015 року у справі № 6-319цс15 Верховний Суд України дійшов висновку про те, що у спорах, пов`язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки, а визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку.
Аналогічний висновок щодо застосування норм права в подібних правовідносинах зробив Верховний Суд у постанові від 14 вересня 2022 року у справі № 368/1473/15-ц (провадження № 61-519св22).
Отже, власник земельної ділянки водного фонду може вимагати усунення порушення його права власності на цю ділянку, зокрема, оспорюючи відповідні рішення органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, договори або інші правочини, та вимагаючи повернути таку ділянку.
Вказаний висновок суду щодо правомірності визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку відповідає правовим висновкам Верховного суду, які викладені у постанові від 29.03.2023р. у справі №363/2757/15-ц.
Однак суд не погоджується із такими доводами позивача виходячи із наступного.
Підставою набуття земельної ділянки у власність із земель державної чи комунальної власності є відповідне рішення органу державної влади чи органу місцевого самоврядування, а не свідоцтво на право власності на земельну ділянку чи державна реєстрація такого права, які лише посвідчують відповідне право та не мають самостійного юридичного значення.
Для вирішення питання про належність права власності на земельну ділянку та для повернення цієї ділянки власнику визнання недійсним свідоцтва на право власності на земельну ділянку (державного акта) не є необхідним.
Також суд враховує, що статтею 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" визначено поняття державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень як офіційне визнання та підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За змістом наведеної норми державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає. Подібний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 у справі № 911/3594/17 (провадження № 12-234гс18), а також у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.02.2018 у справі № 925/1121/17, від 17.04.2019 у справ № 916/675/15.
Із вказаного випливає, що у Золотоніської РДА відсутні повноваження на передачу спірних земельних ділянок, які частково є землями водного фонду - прибережною захисною смугою та які перебувають у державній власності, як це зроблено п. 1.2 та 2.2 оспорюваного розпорядження № 168 від 20.04.2010.
Як наслідок, не маючи на те повноважень, Золотоніською РДА передано, а ОСОБА_1 зареєстровано за собою речові права на спірні земельні ділянки та у подальшому, відчужено на підставі договору міни ОСОБА_2 .
Отже документи, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав суд визнає недійсними, а тому відповідні права припиняються, що відповідає змісту ч. 3 ст. 26 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в редакції станом на дату винесення судового рішення.
Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 466/8649/16-ц (провадження № 14-93цс20) вказано, що: «відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права (див., зокрема, пункт 100 постанови Великої Палати Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18).
Велика Палата Верховного Суду також звертає увагу на те, що відповідно до пункту 1 частини першої статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» право власності підлягає державній реєстрації. Задоволення позовної вимоги про скасування державної реєстрації права власності суперечить зазначеній імперативній вимозі закону, оскільки виконання судового рішення призведе до прогалини в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно в частині належності права власності на спірне майно. Отже, замість скасування неналежного запису про державну реєстрацію до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно має бути внесений належний запис про державну реєстрацію права власності позивача. Такий запис, як зазначено вище, вноситься на підставі судового рішення про задоволення віндикаційного позову».
Власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків (частина друга статті 152 ЗК України).
Перелік способів захисту земельних прав викладений у частині третій статті 152 ЗК України.
Як правило, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права, зокрема визначеним зазначеною частиною, або ж іншим способом, який передбачений законом.
Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).
Віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема, від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.
Негаторний позов це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном.
На негаторний позов не поширюються вимоги щодо позовної давності, оскільки з таким позовом можна звернутися в будь-який час, допоки існують правовідносини та правопорушення.
Отже, зайняття спірної земельної ділянки з порушенням норм ЗК України треба розглядати як таке, що не пов`язане з позбавленням володіння, порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади. У такому разі позовну вимогу про зобов`язання повернути земельну ділянку потрібно розглядати як негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу, допоки триватиме порушення прав законного володільця земельної ділянки.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21) вказала, що питання розмежування віндикаційного та негаторного позовів висвітлювалось і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18). Зокрема, у пункті 39 зазначено, що визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є наявність або відсутність в особи права володіння майном на момент звернення з позовом до суду; у пункті 89 зазначено, що особа, яка зареєструвала право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правоможності власника. З огляду на усталену практику Великої Палати Верховного Суду, з метою більш чіткого і ясного викладення своєї правової позиції Велика Палата Верховного Суду вважає доцільним частково відступити від зазначених висновків шляхом такого уточнення: визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є відсутність або наявність у позивача володіння майном; відсутність або наявність в особи володіння нерухомим майном визначається виходячи з принципу реєстраційного підтвердження володіння; особа, до якої перейшло право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правоможності власника, включаючи право володіння.
У цій категорії справ задоволення порушеного права має бути захищено у спосіб не шляхом витребування спірної земельної ділянки у власність територіальної громади на підставі статей 387, 388 ЦК України, а на підставі статті 391 цього Кодексу та частини другої статті 152 ЗК України шляхом пред`явлення позову про повернення земельної ділянки.
Указане узгоджується з правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 12 травня 2022 року у справі № 372/4154/18 (провадження № 61-666св21), від 18 травня 2022 року у справі № 469/649/17 (провадження № 61-1467св21), які прийняті у зв`язку з обов`язковим врахуванням наведених правових висновків Великої Палати Верховного Суду, а також правового висновку, викладеного Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 06 липня 2021 року у справі № 911/2169/20 (провадження № 12-20гс21).
Таким чином суд, визначившись з характером спірних правовідносин, встановивши факт належності спірної земельної ділянки до земель водного фонду, виходить із того, що задоволення порушеного права має бути захищено у спосіб шляхом визначеним нормами статті 391 цього Кодексу та частини другої статті 152 ЗК України.
За цих підстав суд також відкидає доводи представника відповідача щодо пропуску строку позовної давності.
Крім того, у спорі з декількома належними відповідачами, в яких немає солідарного обов`язку (до яких не звернута солідарна вимога), один з них може заявити суду про застосування позовної давності тільки щодо тих вимог, які звернуті до нього, а не до інших відповідачів. Останні не позбавлені, зокрема, прав визнати ті вимоги, які позивач ставить до них, чи заявити про застосування до цих вимог позовної давності.
Отже, для застосування позовної давності за заявою сторони у спорі суд має дослідити питання її перебігу окремо за кожною звернутою до цієї сторони позовною вимогою, і залежно від установленого дійти висновку про те, чи спливла позовна давність до відповідних вимог (постанова Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18)).
Встановлено, що із заявою про застосування позовної давності звернулася тільки представник відповідача ОСОБА_1 , отже не підлягає застосуванню правило щодо позовної давності до позовних вимог про визнання недійсним та скасування розпорядження Золотоніської районної адміністрації.
Щодо застосування позовної давності до позовної вимоги про витребування земельної ділянки, то як вказано вище, ефективним способом захисту в даній справі є позовна вимога про повернення земельної ділянки, яку слід розглядати як негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки водного фонду, тобто на вказану вимогу не поширюється позовна давність.
Вказана позиція відповідає правовій позиції, що викладена у постанові Верховного Суду від 18.01.2023р. у справі №361/1308/19.
Вимоги про повернення у державну власність спірних земельних ділянок є ефективним способом захисту у цій справі, оскільки забезпечує усунення перешкод у здійсненні державою права користування та розпорядження майном шляхом державної реєстрації права власності на нерухоме майно. Судове рішення про повернення у державну власність земельної ділянки, яке набрало законної сили, підтверджує набуття права власності на нерухоме майно і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).
Отже суд доходить висновку про те, що у цій справі обраний позивачем спосіб захисту порушеного права у вигляді зобов`язання відповідача повернути земельну ділянку на користь територіальної громади відповідає нормам чинного законодавства, а отже підлягає задоволенню.
При цьому суд зауважує, що відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства, що знайшов своє відображення у ст.. 13 ЦПК України, суд розглядає справи в межах заявлених позовних вимог та не може на власний розсуд збільшувати чи зменшувати їх.
Інші позовні вимоги в рамках розгляду даної справи прокурором заявлено не було.
Щодо доводів представника відповідача ОСОБА_1 , адвоката Савченка С.В. щодо порушення стандарту права власності та необґрунтованості підстав для здійснення представництва прокуром, суд зауважує наступне.
Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) визначає критерії правомірності втручання держави в право на мирне володіння майном.
У практиці Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), зокрема, рішеннях у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) виокремлено три критерії (принципи), які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого Протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого Протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.
Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинне здійснюватися на підставі закону нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя.
Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.
Критерій пропорційності передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого Протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» це наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». Одним із елементів дотримання критерію пропорційності при втручанні в право особи на мирне володіння майном є надання їй справедливої та обґрунтованої компенсації.
Водночас висновки ЄСПЛ потрібно застосовувати не безумовно, а з урахуванням фактичних обставин справи, оскільки цей суд рекомендував оцінювати дії не тільки органів держави-відповідача, але і самого скаржника. Адже певні випадки порушень, на які особа посилається як на підставу для застосування статті 1 Першого Протоколу, можуть бути пов`язані з протиправною поведінкою самого набувача майна.
У справі, яка розглядається, з огляду на характер спірних правовідносин, установлені судом обставини та застосовані правові норми, не вбачається невідповідності заходу втручання держави в право власності відповідача критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, сформованим у сталій практиці ЄСПЛ.
Конституція України (статті 13, 14) визначає, що земля, водні ресурси є об`єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
За статтями 4, 5 ЗК України завданням земельного законодавства, яке включає в себе цей Кодекс та інші нормативно-правові акти у галузі земельних відносин, є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель, а основними принципами земельного законодавства є, зокрема: поєднання особливостей використання землі як територіального базису, природного ресурсу і основного засобу виробництва; забезпечення рівності права власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави; невтручання держави в здійснення громадянами, юридичними особами та територіальними громадами своїх прав щодо володіння, користування і розпорядження землею, крім випадків, передбачених законом.
З огляду на наведене, частину першу статті 83, частину першу статті 84, статті 122 ЗК України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, водні ресурси є об`єктами права власності Українського народу, а органи державної влади та органи місцевого самоврядування здійснюють права власника від імені народу, в тому числі й тоді, коли приймають рішення щодо розпорядження землями державної чи комунальної власності.
Прийняття рішення про передачу у приватну власність землі державної чи комунальної власності позбавляє Український народ загалом (стаття 13 Конституції України) правомочностей власника землі в тому обсязі, який дозволяє її статус як землі державної власності. В цьому контексті у сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності на землю в поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні, відповідно до яких органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (статті 14, 19 Конституції України).
Отже, правовідносини, пов`язані з вибуттям земель з державної власності, становлять «суспільний», «публічний» інтерес, а незаконність (якщо така буде встановлена) рішення органу виконавчої влади, на підставі якого земельна ділянка вибула з державної власності, такому суспільному інтересу не відповідає.
Вказаний правовий висновок зазначений у постанові Верховного Суду по справі 3359/286/18 від 07.10.2020р., у якій колегія Верховного Суду звертає увагу на те, що повернення у державну власність спірних земельних ділянок переслідує легітимну мету контролю за використанням відповідного майна згідно із загальними інтересами за цільовим призначенням. Важливість цих інтересів зумовлюється, зокрема, особливим статусом спірних земельних ділянок водного фонду.
У цій справі суспільний інтерес у поверненні спірних земельних ділянок у державну власність спрямований на задоволення соціальної потреби у відновленні законності, становища, яке існувало до порушення права власності народу України на землі водного фонду, недопущенні зміни цільового призначення земель водного фонду та їх передання у приватну власність.
З огляду на викладене, загальний інтерес у контролі за використанням земельної ділянки за цільовим призначенням для гарантування безпечності довкілля та не погіршення екологічної ситуації у цій справі переважає приватний інтерес у збереженні цих земель у власності з метою використання всупереч їх цільового призначення.
Судом встановлено, що територіальна громада в особі Піщанської сільської ради не вжила жодних заходів щодо захисту інтересів територіальної громади, не звернулася самостійно до суду за захистом порушеного права територіальної громади. При цьому суд враховує, що суспільний інтерес у поверненні спірної земельної ділянки територіальній громаді спрямований на задоволення соціальної потреби у відновленні законності, становища, яке існувало до порушення права власності народу на землю, у збереженні прибережних захисних смуг, недопущенні зміни цільового призначення земель водного фонду та їх передання у власність фізичним особам. Тобто дії прокурора щодо повернення спірної земельної ділянки на користь територіальної громади, яка вибула з її власності незаконно, відповідають легітимній меті.
За таких обставин, дослідивши усі докази по справі, надавши правову оцінку доводам сторін, суд приходить до переконання, що позов прокурора підлягає до часткового задоволення.
Питання щодо судових витрат судом вирішуються відповідно до положень статті 141 ЦПК України, тобто стягуються на рахунок позивача із відповідачів.
На підставі вищевикладеного та керуючись ст.,ст. 2-5, 7-13, 17, 19, 43, 49, 76-81, 89, 141, ст.,ст. 259, 263-265, 268, 273, 354, 355 ЦПК України, суд
Позовні вимоги керівника Золотоніської окружної прокуратури, подані в інтересах держави в особі Піщанської сільської ради до Золотоніської районної державної адміністрації, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування розпорядження, державних актів, витребування землі задовольнити частково.
Усунути перешкоди територіальній громаді в особі Піщанської сільської ради у здійсненні користування та розпорядження земельною ділянкою площею 1.00 га, в тому числі 0.1145 га сіножаті, 0.1247 га пасовища, 0.7308 га інші угіддя та визнати незаконним та скасувати пункти 1.2 та 2.2 розпорядження Золотоніської районної державної адміністрації №168 від 20.04.2010 «Про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель державної власності в адміністративних межах Піщанської сільської ради ОСОБА_1 , загальною площею 1 га, в т.ч. 0,1445 га сіножаті, 0,1247 га пасовища, 0,7308 га інші угіддя.
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційної скарги не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Черкаського апеляційного суду.

Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст судового рішення складено 08 червня 2023 року.

Суддя : Середа Л.В.