Справа № 953/8789/21
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
28 листопада 2023 року м.Харків
Київський районний суд м. Харкова в складі:
головуючого судді Губської Я.В.,
при секретарі -Мордухович К.Г.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ) про усунення перешкод у користуванні власністю, шляхом вселення та встановлення порядку користування квартирою між співвласниками,-
12.05.2021 позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в якому просила суд: усунути перешкоди в користуванні власністю, шляхом вселення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в квартиру АДРЕСА_3 ; встановити порядок користування квартирою АДРЕСА_3 між співвласниками ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , виділивши ОСОБА_1 в користування частину спільної квартири, яка відповідає її частці в праві спільної часткової власності, з розмежуванням чітких меж від загальної площі квартири, що складає 58,4 кв. м. та з окремим входом.
В обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 з 27.10.1995 року. В період шлюбу в 1999 році подружжям була придбана двокімнатна квартира АДРЕСА_3 . Рішенням Київського районного суду м.Харкова від 23.02.2004 задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя. Визнано за ОСОБА_1 право власності на частину квартири АДРЕСА_3 . Рішення суду зареєстровано в КП «ХМБТІ» 26.01.2017 року. Загальна площа квартири становить 58,4 кв.м. Посилалась на те, що після реєстрації даного рішення в КП «ХМБТІ» відповідач по справі, без її згоди, самостійно провів реконструкцію приміщення, що належить йому в порядку поділу майна, а саме іншої частини квартири АДРЕСА_3 та продовжує експлуатувати її на власний розсуд. Така поведінка відповідача ставить під загрозу її проживання в квартирі, як співвласника, оскільки на даний час відповідач, незаконним способом, без її повідомлення перевів житлове приміщення в нежитловий фонд та розпоряджається ним на власний розсуд. Вона не має можливості потрапити до квартири, оскільки відповідач чинить перешкоди, змінив замки, ключі їй не передав. Відповідно до рішення виконавчого комітету ХМР №1414 від 27.10.1999 року серед іншого зазначено, що 1. «Виключити, як виняток, з житлового фонду в Дзержинському, Київському, Комінтернівському, Ленінському ,Московському, Орджонікідзевському, Фрунзенському та Червонозаводському районах квартири, розташовані в житлових будинках, і використовувати їх в інших цілях згідно додатку». Згідно додатку до вищевказаного рішення, власником приміщення по АДРЕСА_4 житловою площею 35,0 кв.м. загальною 48,4 кв.м. з цільовим призначенням «Під магазин непродовольчих товарів» ОСОБА_2 . Крім того, в мотивувальній частині рішення виконавчого комітету Київської районної ради м.Харкова №279-14 від 16.11.199 в мотивувальній частині зазначено: «Дозволити приватному підприємцю ОСОБА_2 переобладнання квартири АДРЕСА_3 та влаштування 3 додаткових входів… з метою розміщення крамниці непродовольчих товарів». Вказала, що оскільки вона є співвласником спірного приміщення на законних підставах, між співвласниками не визначений порядок користування приміщенням, незрозуміло, як без її згоди спірне приміщення переведено в нежитлове та відповідачу надано дозвіл на переобладнання. Враховуючи викладене, звернулась до суду з вказаним позовом.
Ухвалою судді Київського районного суду м.Харкова Божко В.В. від 31.05.2021 відкрито загальне позовне провадження.
20.09.2021 цивільна справа надійшла в провадження судді Губської Я.В.
Ухвалою суду від 03.12.2021 закрито підготовче провадження у справі.
До суду надійшла відповідь на відзив представника позивача, аналогічна викладеній позовній заяві. Посилалась на те, що відповідачем не надано письмових доказів на підтвердження здачі об`єкту нерухомості по акту приймальній комісії та проведення реєстрації в КП «ХМБТІ». Крім того рішення Київського районного суду м.Харкова від 23.02.2004 не скасовано, набрало законної сили та позивач після вказаного рішення має право на законних підставах на частину спірного нерухомого майна, яким вона вправі розпоряджатись на законних підставах.
Позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_10 в судове засідання не з`явились, представник позивача надала заяву про розгляд справи за відсутності сторони позивача.
Відповідач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_11 в судове засідання не з`явились, представник відповідача надана заяву, в якій просила проводити розгляд справи за їх відсутності, проти позовних вимог заперечувала, підтримала відзив відповідача, заяву про виклик свідків просили не розглядати.
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи (ч.2 ст.372 ЦПК України).
Крім того, суд наголошує, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Така правова позиція викладена Верховний Судом у постанові від 24 січня 2018 року у справі №907/425/16.
Крім того, відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ як джерело права Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини.
Згідно з ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 (надалі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Відповідно до ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, оскільки сторони не з`явилися у судове засідання.
Дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність сторін, враховуючи строки розгляду справи.
Суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.
Судом встановлено та не оспорювалось сторонами, що 27.10.1995 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений шлюб.
В період шлюбу 24.05.1999 між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 був укладений договір купівлі продажу квартири АДРЕСА_3 .
Рішенням Київського районного суду м.Харкова від 23.02.2004 задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя. Визнано за ОСОБА_1 право власності на частину квартири АДРЕСА_3 .

25.05.1999 квартира АДРЕСА_3 зареєстрована в КП «ХМБТІ» на праві приватної власності за ОСОБА_2

27.10.1999 рішенням виконавчого комітету ХМР №1414 від 27.10.1999 року «Про виключення квартир, розташованих у житлових будинках, з житлового фонду» квартиру АДРЕСА_3 було виведено з житлового фонду та переведено в нежитловий фонд для використання під магазин продовольчих та непродовольчих товарів.

16.11.1999 за №279-14 виконавчим комітетом Київської районної ради м.Харкова прийнято рішення про надання приватному підприємцю ОСОБА_2 на переобладнання квартири АДРЕСА_3 з влаштуванням додаткового входу з нижче розташованого підвального приміщення.

В 1999 році виготовлено ескізний проект та робочий проект на перепланування приміщення під магазин « ІНФОРМАЦІЯ_2 » та здійснено переобладнання приміщення з влаштуванням 2 додаткових входів, що підтверджується технічним паспортом 2000 року.

Після виведення квартири АДРЕСА_3 та переведення в нежитловий фонд і переобладнання під магазин « ІНФОРМАЦІЯ_2 » ОСОБА_2 повинен був в строк до 01.05.2000 здати по акту приймання комісії та зареєструвати новий об`єкт в КП «ХМБТІ».

15.07.2008 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано.

Судом встановлено, що в провадженні Харківського окружного адміністративного суду перебувала адміністративна справа за позовом ОСОБА_1 о Виконавчого комітету Харківської міської ради Харківської області, третя особа: ОСОБА_2 , в якому позивач просила суд з урахуванням уточнюючого адміністративного позову: скасувати рішення Харківської міської ради Виконавчого комітету № 1414 від 27.10.99 року в частині виключення з житлового фонду Київського району м. Харкова квартири за адресою: АДРЕСА_4 ; визнати квартиру за адресою: АДРЕСА_4 - житловою.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 17.10.2018 заяву уповноваженого представника ОСОБА_1 про залишення позовної заяви без розгляду за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Харківської міської ради Харківської області, третя особа: ОСОБА_2 про скасування рішення - задоволено. Адміністративний позов ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Харківської міської ради Харківської області, третя особа: ОСОБА_2 про скасування рішення - залишено без розгляду.

Відповідно до звіту про оцінку майна від 03.03.2017, вартість частини двокімнатної квартири загальною площею 58,4 кв.м, розташованої за адресою: АДРЕСА_4 станом на 24.02.2017 становить 461 419 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 2, 3, 4 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до статті 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Верховний Суд України у постанові від 17.02.2016 у справі №6-1500цс15 прийшов висновку про те, що стаття 358 ЦК України свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників щодо спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. Суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.

Подібні за змістом висновки викладені у постановах Верховного Суду від 03.10.2018 у справі №363/928/16-ц (провадження №61-24395св18), від 26.05.2021 у справі №750/11539/18 (провадження №61-15087св20), від 12.08.2021 у справі №644/5579/19 (провадження №61-5255св20), від 08.09.2021 у справі №761/44705/19 (провадження №61-10474св21), від 15.09.2021 у справі №719/637/20 (провадження №61-11437св21).

Встановлення співвласниками порядку користування квартирою з виділенням конкретних приміщень у натурі не припиняє право спільної часткової власності, тому що такі частини не перетворюються в об`єкт самостійної власності кожного з них.

Вказаний правовий висновок висловлений у постанові Верховного Суду України від 03.04.2013 у справі №6-12цс13, від якого не відійшов Верховний Суд у постанові від 31.07.2019 у справі №127/7320/13-ц (провадження №61-18125св18).

Відповідно до глави 23 ЦК України громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд.

За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Також, передбачено право власника майна при наявності дій осіб, спрямованих на перешкоджання вільного користування та розпорядження власником своїм майном, вимагати усунення таких перешкод.

Що стосується існуючої у співвласника правомочності розпорядження спільним майном, то вони передбачені статтями 364, 367 ЦК України, як способи реалізації цієї правомочності.

Звертаючись до суду з позовом, позивач просить суд: усунути перешкоди в користуванні власністю, шляхом вселення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в квартиру АДРЕСА_3 ; встановити порядок користування квартирою АДРЕСА_3 між співвласниками ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , виділивши ОСОБА_1 в користування частину спільної квартири, яка відповідає її частці в праві спільної часткової власності, з розмежуванням чітких меж від загальної площі квартири, що складає 58,4 кв. м. та з окремим входом.

За правилами статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Позивач звертаючись до суду із вимогою про визначення порядку володіння та користування майном, що є спільною частковою власністю, повинен довести наявність технічної можливості виділення в натурі у володіння і користування кожному співвласникові відповідно до його частки у праві власності на квартиру тієї частини квартири, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

В свою чергу, главою 6 (ст. ст. 102-108) ЦПК України передбачено можливість подання сторонами-висновку експерта або призначення судом експертизи у випадках, якщо для з`ясування обставин, які мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо. Більше того, процесуальний закон передбачає можливість стороні у справі самостійно замовити висновок експерта та подати його суду.

Позивачем не заявлялось клопотання про призначення судом експертизи та не надано доказів можливості виділення у володіння і користування кожному співвласникові відповідно до його частки у праві власності на квартиру тієї частини квартири, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ч.1 ст.29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Статтею 9 ЖК Української РСР визначено, що ніхто не може бути обмежений у праві користуватися жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.).

Частина 1 статті 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини ця стаття закріплює право безперешкодного користування своєю власністю, включаючи і житлову власність, регулює умови позбавлення власності, визнає право держав здійснювати контроль за використанням власності відповідно до інтересів суспільства. Тим самим у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод чітко встановлено: право власності кожної фізичної і юридичної особи, громадської організації чи групи приватних осіб має поважатись. У першу чергу, ця повага має виявлятися державою і реалізовуватися шляхом прийняття законодавчих, виконавчих актів, що захищають право власності від незаконних зазіхань.

Судом встановлено та не оспорювалось сторонами, що спірна квартира АДРЕСА_3 27.10.1999 рішенням виконавчого комітету ХМР №1414 від 27.10.1999 року «Про виключення квартир, розташованих у житлових будинках, з житлового фонду» виведена з житлового фонду та переведена в нежитловий фонд для використання під магазин продовольчих та непродовольчих товарів. 16.11.1999 за №279-14 виконавчим комітетом Київської районної ради м.Харкова прийнято рішення про надання приватному підприємцю ОСОБА_2 на переобладнання квартири АДРЕСА_3 з влаштуванням додаткового входу з нижче розташованого підвального приміщення. Вказані рішення були прийняті під час перебування сторін у шлюбі, є чинними, не оспорені у встановленому законом порядку та позивач, будучи дружиною відповідача не могла не знати з якою метою була придбана квартира та в яких цілях вона використовувалась.

Крім того, в ході судового розгляду встановлено та сторонами не заперечувалось, що ні позивач, ні відповідач, у спірній квартирі не проживають, оскільки остання переведена в нежитловий фонд та не придатна для проживання та використання як житлова нерухомість.

Відповідно до ст. 8 ЖК УРСР- Переведення придатних для проживання жилих будинків і жилих приміщень у будинках державного і громадського житлового фонду в нежилі, як правило, не допускається. У виняткових випадках переведення жилих будинків і жилих приміщень у нежилі може здійснюватися за рішенням органів, зазначених у частині другій статті 7 цього Кодексу.

Переведення жилих будинків і жилих приміщень відомчого і громадського житлового фонду в нежилі провадиться за пропозиціями відповідних міністерств, державних комітетів, відомств і центральних органів громадських організацій.

Позивач посилалась на те, що відповідач без відповідних дозволів та згоди її як співвласника нерухомого майна здійснив реконструкцію приміщення, а саме квартири АДРЕСА_3 , що є безпідставним. Так, законність набуття відповідачем у власність нежитлового приміщення позивачем не спростовано, рішення виконавчого комітету ХМР №1414 від 27.10.1999 року «Про виключення квартир, розташованих у житлових будинках, з житлового фонду» є чинним та було прийнято виконавчим органом в межах своїх повноважень. Відповідач отримав відповідні дозволи на проведення реконструкції та переобладнання квартири під магазин, що підтверджується технічним паспортом від 2000 року. 16.11.1999 за №279-14 виконавчим комітетом Київської районної ради м.Харкова прийнято рішення про надання приватному підприємцю ОСОБА_2 на переобладнання квартири АДРЕСА_3 з влаштуванням додаткового входу з нижче розташованого підвального приміщення.

Покликаючись на вчинення позивачу перешкод у доступі до помешкання, позивач вказує на ненадання їй ключів від спірної квартири, разом з тим належних та допустимих, у розумінні ст. 76-80 ЦПК України, доказів на підтвердження наведеного, зокрема і факту звернення до відповідача із вимогою про надання такого доступу шляхом передачі ключів, позивачем суду не представлено, як і жодних підтверджуючих доказів вчинення відповідачем будь-яких інших дій, які б свідчили про створення ним перешкод вільного користування позивачем майном, співвласником якого є.

При цьому, у відповідності до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як зазначає Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 03.12.2019 року у справі № 904/10956/16 висновок суду за результатами розгляду справи не може ґрунтуватися на припущеннях та поясненнях однієї зі сторін.

Із врахуванням наведеного, оцінивши зібрані у справі докази, як окремо, так і у їх сукупності, суд приходить до переконання, що у задоволенні позову ОСОБА_1 слід відмовити у повному обсязі за безпідставністю.

У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Беручи до уваги, що у задоволенні позову відмовлено, судові витрати у вигляді сплаченого позивачами судового збору при поданні позову до суду покладаються на сторону позивача.

Керуючись ст. ст. 2, 4, 5, 12, 13, 81, 82, 89, 141, 264, 265, 268 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ) про усунення перешкод у користуванні власністю, шляхом вселення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в квартиру АДРЕСА_3 та встановлення порядку користування квартирою АДРЕСА_3 між співвласниками ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , виділення ОСОБА_1 в користування частини спільної квартири, яка відповідає частці в праві спільної часткової власності, з розмежуванням чітких меж від загальної площі квартири, що складає 58,4 кв. м. та з окремим входом відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

На рішення суду першої інстанції протягом 30 днів з дня його проголошення, може бути подана апеляційна скарга безпосередньо до Харківського апеляційного суду. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення, а у випадку проголошення в судовому засіданні лише вступної та резолютивної частини судового рішення строк для апеляційного оскарження обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Суддя: