ОКРЕМА ДУМКА (розбіжна)
суддів Великої Палати Верховного Суду
О. О. Банаська, Ю. Л. Власова, Д. А. Гудими, К. М. Пількова, І. В. Ткача
на ухвалу від 14 листопада 2023 року про повернення справи
для продовження розгляду відповідній колегії суддів
Другої судової палати Касаційного цивільного суду
Справа № 547/669/20
Провадження № 14-138цс23
ПІДСТАВИ ДЛЯ ВИСЛОВЛЕННЯ ОКРЕМОЇ ДУМКИ
1. Із ухвалою від 14 листопада 2023 року про повернення справи для продовження розгляду Верховному Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду не погоджуємося. Підставою для передання цієї справи Великій Палаті Верховного Суду була необхідність відступу, зокрема, від її висновку через неузгодженість практики застосування приписів статей 92 і 241 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Вважаємо помилковими мотиви ухвали від 14 листопада 2023 року щодо відсутності підстав для такого передання.
2. Верховний Суд забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом (частина перша статті 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»). Для забезпечення такої єдності процесуальні закони надають колегіям суддів відповідних касаційних судів повноваження передавати на розгляд Великої Палати Верховного Суду справи, зокрема для вирішення питання про відступ від її висновку, висновку іншого касаційного суду чи Верховного Суду України у подібних правовідносинах до тих, яких стосується спір у справі, що передається (див., наприклад, частини третю та четверту статті 403 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України)).
4. Не може залишитися поза увагою і те, що у провадженні Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду перебуває низка справ одного і того самого позивача (дві із яких 25 травня та 13 вересня 2023 року Велика Палата Верховного Суду вже повернула для продовження розгляду відповідній колегії суддів). Практика застосування норм стосовно цього позивача за подібних спірних матеріальних правовідносин мала би бути єдиною. Така практика вочевидь не може суперечити сформульованим у постановах Великої Палати Верховного Суду висновкам щодо застосування приписів статей 92 і 241 ЦК України, навіть якщо колегія суддів, яка розглядає справу, з цими висновками з певних причин не погоджується. Проте, якщо відповідні висновки не цілком узгоджені між собою, то для забезпечення єдності судової практики з відповідного питання потрібно застосовувати повноваження Великої Палати Верховного Суду.
5. Зауважимо, що прийняття справи № 547/669/20 для продовження розгляду Великою Палатою Верховного Суду аж ніяк не означало би згоду з конкретною пропозицією Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, який передав цю справу, щодо формулювання відступу від відповідних висновків суду касаційної інстанції. Велика Палата Верховного Суду могла би сформулювати такий відступ й іншим чином. Головне, щоби для забезпечення єдності судової практики це формулювання дозволило узгодити між собою її власні висновки та пов`язані з ними висновки касаційних судів щодо застосування приписів статей 92 і 241 ЦК України.
ІСТОРІЯ СПРАВИ
(1) Зміст позовної заяви
6. 10 липня 2020 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Інвестиційно-промислова компанія «Полтавазернопродукт» (далі - первісний орендар, позивач) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 (далі - орендодавиця), Товариства з обмеженою відповідальністю «Райземінвест-2017» (далі - новий орендар). Просило:
- скасувати рішення державного реєстратора Комунального підприємства «Реєстр нерухомого майна та бізнесу» Бричківської сільської ради Полтавського району Полтавської області Онищенка Р. М. (далі - державний реєстратор) з індексним номером 49050257 від 7 жовтня 2019 року про державну реєстрацію припинення іншого речового права (права оренди) первісного орендаря з одночасним визнанням права оренди останнього щодо земельної ділянки на підставі договору оренди землі від 18 серпня 2016 року;
- визнати недійсним договір оренди землі від 9 жовтня 2019 року, укладений щодо земельної ділянки орендодавицею із новим орендарем;
- скасувати рішення державного реєстратора з індексним номером 49133574 від 11 жовтня 2019 року про державну реєстрацію іншого речового права (права оренди) нового орендаря з одночасним припиненням права оренди нового орендаря щодо земельної ділянки.
7. Позивач мотивував вимоги так:
- 18 серпня 2016 року орендодавиця уклала із первісним орендарем договір оренди земельної ділянки строком на 10 років. Право оренди було зареєстроване 27 лютого 2017 року;
- первісний орендар користувався вказаною ділянкою, однак до закінчення строку оренди від нового орендаря стало відомо, що останній є її користувачем у зв`язку з тим, що (а) 14 листопада 2017 року первісний орендар уклав із орендодавицею угоду про розірвання договору оренди землі від 18 серпня 2016 року, (б) 7 жовтня 2019 року внесений запис до відповідного державного реєстру про припинення права оренди первісного орендаря, а (в) 9 жовтня 2019 року новий орендар уклав із орендодавицею договір оренди земельної ділянки, право оренди за яким державний реєстратор зареєстрував 11 жовтня 2019 року;
- уповноважені посадові особи первісного орендаря не укладали 14 листопада 2017 року угоду про розірвання договору оренди землі від 18 серпня 2016 року. Цю угоду, яка суперечить інтересам позивача, від його імені підписала неуповноважена особа. Первісний орендар не виявляв волю на вчинення такого правочину. Тому угода про розірвання договору оренди землі є незаконною. Її слід визначити недійсною, як і договір оренди земельної ділянки, укладений із новим орендарем.
(2) Зміст рішення суду першої інстанції та постанови апеляційного суду
8. 18 квітня 2022 року Хорольський районний суд Полтавської області ухвалив рішення про задоволення позовних вимог і вирішив питання про розподіл судових витрат. Мотивував так:
- угоду від 14 листопада 2017 року про розірвання договору оренди землі від 18 серпня 2016 рокуСліпаченко Петро Петрович як представник первісного орендаря (далі - представник первісного орендаря) уклав із перевищенням повноважень, бо згідно з довіреністю № 1142 від 9 вересня 2016 року мав, зокрема, повноваження укладати від імені первісного орендаря договори оренди землі, а не розривати їх;
- перевищення повноважень представника первісного орендаря під час укладення угоди від 14 листопада 2017 року про розірвання договору оренди землі від 18 серпня 2016 року підтверджує наказ від 27 січня 2021 року № 322/5 і висновок колегії Міністерства юстиції України з розгляду скарг від 11 січня 2021 року (позов нового орендаря про скасування цього наказу залишив без розгляду Полтавський окружний адміністративний суд);
- орендодавиця, яка 14 листопада 2017 року розірвала договір оренди землі від 18 серпня 2016 року, фактично продовжила відносини оренди землі з первісним орендарем, отримуючи від нього орендну плату, а воно обробляло землю протягом двох років після підписання 14 листопада 2017 року угоди про розірвання відповідного договору;
- за інформацією з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців новий орендар зареєстрований 19 грудня 2017 року. Одним із його засновників є представник первісного орендаря. Отже, останній усупереч вимогам пункту 6.1 трудового договору взяв участь у створенні нового орендаря - конкурента первісного орендаря - під час перебування у трудових відносинах із останнім;
- договір оренди землі, укладений із новим орендарем, порушує права позивача. Тому цей договір треба визнати недійсним на підставі статей 24, 25, 27 Закону України «Про оренду землі», статей 13, 203, 215 ЦК України.
9. 21 липня 2022 року Полтавський апеляційний суд прийняв постанову, згідно з якою задовольнив апеляційну скаргу нового орендаря: скасував рішення суду першої інстанції й ухвалив нове рішення про відмову в задоволенні позову. Мотивував так:
- позивач не надав належних і допустимих доказів того, що, укладаючи 14 листопада 2017 року угоду про розірвання договору оренди землі від 18 серпня 2016 року, орендодавиця знала або могла дізнатись про те, що у представника первісного орендаря не було на це повноважень;
- у довіреності від 9 вересня 2016 року немає прямої вказівки, що представник первісного орендаря не був повноважним розривати договори оренди землі. Позивач не надав доказів протилежного.
(3) Зміст касаційної скарги первісного орендаря та відзиву на неї нового орендаря
10. 17 серпня 2022 року первісний орендар звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою. Просив постанову апеляційного суду скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції. Мотивував скаргу так:
- представник первісного орендаря не є ні органом юридичної особи, ні її учасником. Його повноваження щодо первісного орендаря не були передбачені ні установчими документами, ні законом. Цей представник є особою, у якої з первісним орендарем виникли відносини представництва. Тому на укладення 14 листопада 2017 року представником первісного орендаря оскарженої угоди про розірвання договору оренди землі на підставі довіреності не розповсюджується частина третя статті 92 ЦК України;
- у довіреності від 9 вересня 2016 року немає повноважень представника первісного орендаря на представництво останнього під час державної реєстрації припинення його права оренди земельною ділянкою, а також не передбачене право цього представника укласти оскаржену угоду від 14 листопада 2017 року про дострокове розірвання договору оренди землі;
- орендодавця діяла недобросовісно, оскільки на час внесення 7 жовтня 2019 року запису до відповідного державного реєстру про припинення права оренди первісного орендаря довіреність була припинена 9 вересня 2018 року;
- апеляційний суд у постанові безпідставно переоцінив докази та без належного обґрунтування не взяв до уваги доводи і відповідні докази щодо недобросовісності поведінки відповідачів із урахуванням послідовності та характеру їхніх дій;
- суд апеляційної інстанції порушив положення пункту 57-1 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, яке містило пряму вимогу до державного реєстратора щодо перевірки правоздатності та дієздатності фізичних та юридичних осіб, їх представників.
11. 23 серпня 2022 року новий орендар подав відзив на касаційну скаргу. Просив оскаржене судове рішення залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення. Мотивував так:
- наведені первісним орендарем підстави позову стосовно укладення угоди від 14 листопада 2017 року про розірвання договору оренди землі одночасно внаслідок перевищення повноважень представником первісного орендаря (стаття 241 ЦК України), а також внаслідок зловмисної домовленості цього представника з другою стороною (стаття 232 ЦК України) - новим орендарем - є взаємовиключними;
- аргументи первісного орендаря про те, що директор його підрозділу - представник первісного орендаря - діяв із перевищенням повноважень, не можуть бути підставою для визнання угоди про розірвання договору оренди землі недійсним, бо інша сторона діяла добросовісно на момент укладення з первісним орендарем цієї угоди, тобто не знала та не могла знати про обмеження чи відсутність повноважень зазначеного представника на вчинення відповідного правочину. Тому апеляційний суд обґрунтовано виснував про відсутність підстав для визнання угоди про розірвання договору оренди землі недійсною. Це узгоджується з висновками, викладеними у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 1 квітня 2020 року у справі № 669/794/17, Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 червня 2020 року у справі № 669/763/17 та від 24 вересня 2020 року у справі № 669/759/17.
(4) Зміст ухвал Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
13. 20 вересня 2023 року Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду постановив ухвалу, згідно з якою призначив справу до судового розгляду та повернув відзив на касаційну скаргу нового орендаря без розгляду.
14. 4 жовтня 2023 року Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду постановив ухвалу, згідно з якою передав справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду. Мотивував ухвалу так:
Водночас недійсним може бути визнаний лише укладений правочин. Договір, який не укладено, не може бути визнаний недійсним; наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено; при цьому такий спосіб захисту як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19, пункти 7.18, 7.21)).
Якщо позивач прагне набути або відновити втрачене володіння нерухомим майном, яке посвідчується державною реєстрацією права власності (принцип реєстраційного підтвердження володіння, сформульований у постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18, пункти 43, 89) та інші), то застосовуються способи захисту прав, які призводять до набуття позивачем володіння нерухомим майном, наприклад, віндикаційний позов (стаття 387 Цивільного кодексу України); позов про примусове виконання обов`язку в натурі (пункт 5 частини другої статті 16 Цивільного кодексу України), зокрема позов про витребування нерухомої речі у продавця, який відмовився передати річ (частина друга статті 665, частина перша статті 620 Цивільного кодексу України); позов про повернення нерухомої речі, переданої на виконання недійсного правочину, тобто нікчемного або визнаного судом недійсним оспорюваного правочину (абзац другий частини першої статті 216, частина перша, пункт 1 частини третьої статті 1212, частина перша статті 1213 Цивільного кодексу України); позов про повернення нерухомої речі, переданої на виконання неукладеного правочину, чи в інших випадках набуття нерухомого майна без достатньої правової підстави або на підставі, яка згодом відпала (частина перша статті 1212, частина перша статті 1213 Цивільного кодексу України).
Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.21), від 2 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20, пункт 54), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20, пункт 76))»;
- цей висновок застосував Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 20 червня 2023 року у справі № 908/2130/20, в якій виснував про неукладеність правочину, який надалі не був схвалений позивачем відповідно до вимог статті 241 ЦК України (пункт 50 постанови);
- у постановах від 20 квітня 2023 року у справах № 911/1908/21 і № 911/40/22 Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду вважав, що правочин, вчинений представником із перевищенням повноважень, який не схвалила особа, яку він представляв, є укладеним і його можна визнати недійсним (є оспорюваним);
- наведені приклади судової практики касаційного суду підтверджують наявність двох взаємовиключних підходів до тлумачення та застосування приписів статті 241 ЦК України: (1) перевищення повноважень представником зумовлює оспорюваність правочину, вчиненого з перевищенням повноважень; (2) перевищення повноважень представником без їх схвалення особою, яку представляють, призводить лише до констатації неукладеності договору, який не можна визнати недійсним;
«За змістом статті 241 ЦК України правочин, вчинений з перевищенням повноважень, створює, змінює і припиняє цивільні права і обов`язки для особи, яку представляють, лише у разі подальшого схвалення такого правочину. Якщо ж схвалення не відбудеться, то такий правочин не створює, не змінює і не припиняє цивільні права та обов`язки особи в силу закону (не є укладеним). Натомість у разі наступного схвалення такого правочину він вважається укладеним з моменту його вчинення.
Водночас недійсним може бути визнаний лише укладений правочин. Договір, який не укладено, не може бути визнаний недійсним; наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено; при цьому такий спосіб захисту як визнання правочину неукладеним не є належним способом захисту прав та інтересів.
Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав чи інтересів є самостійною підставою для відмови в позові».
(5) Зміст ухвали Великої Палати Верховного Суду
15. 14 листопада 2023 року Велика Палата Верховного Суду постановила ухвалу про повернення справи на розгляд Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду. Мотивувала так:
- у справі № 547/669/20 суд апеляційної інстанції відмовив у задоволенні позову, оскільки орендодавиця під час укладення 14 листопада 2017 рокудоговору про розірвання договору оренди землі від 18 серпня 2016 рокудіяла добросовісно, відповідно до вимог закону і не знала та не могла знати, що в директора Виробничого підрозділу «Агрофірма «Семенівська» Товариства з обмеженою відповідальністю «Інвестиційно-промислова компанія «Полтавазернопродукт» Сліпаченка П. П. відсутні повноваження на таке розірвання;
- Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, передаючи справу № 547/669/20, що є аналогічною до справи № 547/818/20, на розгляд Великої Палати Верховного Суду, керувався тими ж мотивами та вказав ті самі постанови, які зазначив в ухвалі від 28 червня 2023 року у справі № 547/818/20;
- оскільки справу № 547/669/20 для розгляду Великій Палаті Верховного Суду передали з тих самих підстав, що й справу № 547/818/20, які вона вважала необґрунтованими та раніше повернула її на розгляд Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, то підстави для прийняття справи № 547/669/20 відсутні.
«Частина третя статті 92 ЦК України встановлює виняток із загального правила щодо визначення правових наслідків вчинення правочину представником з перевищенням повноважень (статті 203, 241 ЦК України). Для третьої особи, яка уклала з юридичною особою договір, обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи загалом не мають юридичної сили, хоча б відповідні обмеження й існували на момент укладення договору.
Таке обмеження повноважень набуває юридичної сили для третьої особи в тому випадку, якщо саме вона, ця третя особа, вступаючи у відносини з юридичною особою та укладаючи договір, діяла недобросовісно або нерозумно, зокрема, достеменно знала про відсутність в органу юридичної особи чи її представника необхідного обсягу повноважень або повинна була, проявивши принаймні розумну обачність, знати про це. Тягар доказування недобросовісності та нерозумності в поведінці третьої особи несе юридична особа».
«За змістом зазначених положень [частин першої, другої статті 241 ЦК України, частини першої статті 46 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю»], якщо правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, не був схвалений особою (зокрема, юридичною особою в особі органу, уповноваженого надавати згоду на вчинення правочину), то такий правочин не створює, не змінює і не припиняє цивільні права та обов`язки особи в силу закону. Натомість у разі наступного схвалення такого правочину він вважається укладеним з моменту його вчинення. Водночас недійсним може бути визнаний лише укладений правочин. Договір, який не укладено, не може бути визнаний недійсним; наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено; при цьому такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19, пункти 7.18, 7.21)».
20. За обставинами справи № 547/669/20, яку 4 жовтня 2023 року Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду передав на розгляд Великої Палати Верховного Суду, первісний орендар-товариство з обмеженою відповідальністю звернулося з позовом до орендодавиці та нового орендаря-товариства з обмеженою відповідальністю, зокрема, про визнання недійсним договору (угоди про розірвання укладеного з первісним орендарем договору оренди землі), який представник первісного орендаря уклав із орендодавицею з перевищенням повноважень.
22. В Україні визнається і діє принцип верховенства права (частина перша статті 8 Конституції України). Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Аналогічний припис є у частині першій статті 10 ЦПК України.
25. Суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, палати або об`єднаної палати, передає справу на розгляд Великої Палати, якщо така колегія (палата, об`єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів (палати, об`єднаної палати) іншого касаційного суду (частина третя статті 403 ЦПК України).
26. Суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, палати або об`єднаної палати, передає справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо така колегія (палата, об`єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Великої Палати (частина четверта статті 403 ЦПК України).
27. Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду вважав за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у раніше прийнятих постановах Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду у складі колегії суддів іншого касаційного суду. Оскільки принцип верховенства права вимагає юридичної визначеності, зокрема, щодо застосування приписів статті 241 ЦК України, підстав для постановлення у справі № 547/669/20 ухвали від 14 листопада 2023 року не було.
29. Постановляючи 14 листопада 2023 року ухвалу про повернення справи № 547/669/20 Верховному Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, Велика Палата Верховного Суду не врахувала, що застосування приписів статей 92 і 241 ЦК України не залежить ні від виду осіб, до яких належать позивачі та відповідачі (зокрема, від організаційно-правових форм юридичних осіб), ні від підстави представництва таких осіб, ні від виду та предмета договорів, які вони укладають (договір купівлі-продажу будівлі, договір оренди земельної ділянки тощо).
Судді: О. О. Банасько