Постанова

Іменем України

07 червня 2023 року

м. Київ

справа № 760/1270/20

провадження № 61-12891св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Гулька Б. І., Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - заступник прокурора Волинської області в інтересах держави в особі Міністерства юстиції України, Головного територіального управління юстиції у Волинській області,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу першого заступника керівника Київської міської прокуратури на ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 29 липня 2022 року, постановлену у складі судді Букіної О. М., та постанову Київського апеляційного суду від 08 листопада 2022 року, прийняту у складі колегії суддів: Рубан С. М., Заришняк Г. М., Кулікової С. В.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2020 року заступник прокурора Волинської області в інтересах держави в особі Міністерства юстиції України, Головного територіального управління юстиції у Волинській області звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення майнової шкоди в порядку регресу.

Позовна заява мотивована тим, що, опрацюванням інформації, розміщеної у Єдиному реєстрі судових рішень, з`ясовано, що рішенням Волинського Окружного адміністративного суду від 21 червня 2018 року у справі № 803/497/18 визнано протиправним та скасовано наказ виконувача обов`язків Державного секретаря Директора департаменту персоналу Міністерства юстиції України ОСОБА_1 від 23 лютого 2018 року № 797/К про звільнення, яким ОСОБА_2 звільнено з посади начальника Головного територіального управління юстиції у Волинській області. Поновлено ОСОБА_2 на посаді начальника Головного територіального управління юстиції у Волинській області з 26 лютого 2018 року та стягнуто із Головного територіального управління юстиції у Волинській області на користь ОСОБА_2 154 507,60 грн середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Оскільки звільнення ОСОБА_2 здійснено з порушенням закону, то на ОСОБА_1 як на особу, за наказом якої проведено звільнення, покладається обов`язок відшкодувати шкоду, заподіяну Головному територіальному управлінню юстиції у Волинській області.

Підставою для подання позову прокурором стало нездійснення захисту Міністерством юстиції України та Головним територіальним управлінням юстиції у Волинській області майнових прав та інтересів держави, тобто пасивна поведінка вказаних органів, у зв`язку з чим представництво інтересів держави в суді здійснює прокурор.

З урахуванням зазначеного, прокурор просив стягнути з ОСОБА_1 на користь Головного територіального управління юстиції у Волинській області майнову шкоду в порядку регресу у розмірі 154 507,60 грн.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 19 березня 2020 року відкрито спрощене провадження у справі.

Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 29 липня 2022 року клопотання ОСОБА_1 про закриття провадження у справі задоволено.

Провадження у цивільній справі за позовом заступника прокурора Волинської області в інтересах держави в особі Міністерства юстиції України, Головного територіального управління юстиції у Волинській області до ОСОБА_1 про стягнення майнової шкоди в порядку регресу закрито.

Роз`яснено позивачу його право на звернення до Окружного адміністративного суду міста Києва з цим позовом у порядку адміністративного судочинства.

Постановою Київського апеляційного суду від 08 листопада 2022 року апеляційну скаргу першого заступника керівника Волинської обласної прокуратури Губчака О. В. залишено без задоволення, ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 29 липня 2022 року залишено без змін.

Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що за правилами цивільного процесу суд не може досліджувати та встановлювати правомірність дій, рішень чи бездіяльності службовця або посадовця, оскільки така можливість передбачена лише в адміністративному процесі в силу приписів статті 19 КАС України, якою охоплюється питання прийняття на публічну службу, її проходження та звільнення. Тому справа підлягає вирішенню в порядку адміністративного судочинства, що узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 05 грудня 2018 року у справі № 818/1688/16 (провадження № 11-892апп18).

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів

У грудні 2022 року перший заступник керівника Київської міської прокуратури подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судами норм процесуального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення, направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що при визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Правовідносини між сторонами в цій справі виникли з деліктного зобов`язання - внаслідок заподіяння шкоди. За своїм суб`єктним складом, предметом спору, обраним позивачем способом захисту порушених прав та характером спірних правовідносин даний спір є приватноправовим і підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства.

Той факт, що майнова шкода завдана позивачу - суб`єкту владних повноважень - під час проходження відповідачем публічної служби, не змінює правової природи спірних відносин і не перетворює цей спір на публічно-правовий.

Право на стягнення шкоди, завданої незаконним звільненням, закріплено у статтях 134, 237 КЗпП України.

У цій справі вимога вирішити публічно-правовий спір відсутня, оскільки протиправність дій особи щодо видання наказу про звільнення працівника вже встановлена судовим рішенням та додаткового правового аналізу не потребує. У зв`язку з цим предметом розгляду в цій справі є лише відшкодування шкоди в порядку регресу, тобто вирішення приватноправових відносин.

Підставами касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі № 328/29/20 (провадження № 61-2521св21), від 22 вересня 2021 року у справі № 676/2149/20 (провадження № 61-11318св21), від 22 грудня 2021 року у справі № 658/28/21 (провадження № 61-15142св21), від 12 січня 2022 року у справі № 161/10391/21 (провадження № 61-15908св21).

Доводи осіб, які подали відзиви на касаційну скаргу

У січні 2023 року Міністерство юстиції України та ОСОБА_1 подали відзиви на касаційну скаргу, в яких просили відмовити у задоволенні касаційної скарги та залишити судові рішення без змін як такі, що ухвалені з додержанням норм процесуального права, оскільки суди дійшли правильного висновку про те, що справа підлягає розгляду у порядку адміністративного судочинства.

У січні 2023 року заступник керівника Волинської обласної прокуратури подав заперечення на відзив Міністерства юстиції України, в якому посилався на те, що справа підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 23 грудня 2022 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.

У лютому 2023 року до Верховного Суду надійшли матеріали справи.

Ухвалою Верховного Суду від 31 травня 2023 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 21 червня 2018 року у справі № 803/497/18 визнано протиправним та скасовано наказ Міністерства юстиції України від 23 лютого 2018 року № 797/К «Про звільнення», яким ОСОБА_2 звільнено з посади начальника Головного територіального управління юстиції у Волинській області.

Визнано протиправним та скасовано наказ Головного територіального управління юстиції у Волинській області від 26 лютого 2018 року № 174/3-к «Про звільнення ОСОБА_2 », яким оголошено наказ Міністерства юстиції України від 23 лютого 2018 року № 797/К «Про звільнення».

Поновлено ОСОБА_2 на посаді начальника Головного територіального управління юстиції у Волинській області з 26 лютого 2018 року.

Стягнуто з Головного територіального управління юстиції у Волинській області на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 154 507,60 грн.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 15 листопада 2018 року апеляційні скарги Міністерства юстиції України та Головного територіального управління юстиції у Волинській області залишено без задоволення, рішення Волинського окружного адміністративного суду від 21 червня 2018 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 03 квітня 2019 року касаційні скарги Головного територіального управління юстиції у Волинській області та Міністерства юстиції України залишено без задоволення.

Рішення Волинського окружного адміністративного суду від 21 червня 2018 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 15 листопада 2018 року змінено шляхом зазначення в резолютивній частині дати поновлення ОСОБА_2 на посаді начальника Головного територіального управління юстиції у Волинській області з 27 лютого 2018 року, в іншій частині - залишено без змін.

Поновлено виконання рішення Волинського окружного адміністративного суду від 21 червня 2018 року та постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 15 листопада 2018 року, зупинених ухвалою Верховного Суду від 14 грудня 2018 року, з урахуванням постанови Верховного Суду від 03 квітня 2019 року.

Звертаючись до суду з цим позовом, заступник прокурора Волинської області просив стягнути з ОСОБА_1 на користь Головного територіального управління юстиції у Волинській області майнову шкоду, заподіяну установі у зв`язку з оплатою ОСОБА_2 середнього заробітку за час вимушеного прогулу на підставі пункту 8 статті 134 та статті 237 КЗпП України.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Право на доступ до правосуддя є одним з основоположних прав людини. Воно передбачене у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), яка ратифікована Україною.

Поняття «суд, встановлений законом» стосується не лише правової основи існування суду, але й дотримання ним норм, які регулюють його діяльність (пункт 24 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України», заяви № 29458/04 та № 29465/04).

Доступом до правосуддя згідно зі стандартами ЄСПЛ розуміють здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.

Для того, щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права (рішення ЄСПЛ від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції» (Bellet v. France)).

Крім того, в розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції право на судовий розгляд справи означає право кожної особи на звернення до суду та право на те, що її справа буде розглянута і вирішена судом.

Наведене дає підстави для висновку про те, що «суд, встановлений законом» охоплює поняття юрисдикції суду, визначеної процесуальним законодавством.

Правосуддя в Україні здійснюється виключно судами. Делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом (частина перша статті 125 Конституції України).

Судова юрисдикція - це інститут права, покликаний розмежувати між собою як компетенцію різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського й адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є предмет спору, характер спірних матеріальних правовідносин і їх суб`єктний склад. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції судів, які розглядають справи за правилами цивільного, кримінального, господарського й адміністративного судочинства. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання, тобто діяти в межах установленої законом компетенції.

Частиною першою статті 19 ЦПК України передбачено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім випадків, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Разом з тим відповідно до частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення. Зокрема, юрисдикція адміністративних судів поширюється на спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування (пункт 17 частини першої статті 4 КАС України).

Згідно з частиною першою статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частинами другою, четвертою, п`ятою статті 46 КАС України передбачено, що позивачем в адміністративній справі можуть бути громадяни України, іноземці чи особи без громадянства, підприємства, установи, організації (юридичні особи), суб`єкти владних повноважень. Відповідачем в адміністративній справі є суб`єкт владних повноважень, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Громадяни України, іноземці чи особи без громадянства, громадські об`єднання, юридичні особи, які не є суб`єктами владних повноважень, можуть бути відповідачами лише за адміністративним позовом суб`єкта владних повноважень: 1) про тимчасову заборону (зупинення) окремих видів або всієї діяльності громадського об`єднання; 2) про примусовий розпуск (ліквідацію) громадського об`єднання; 3) про затримання іноземця або особи без громадянства чи примусове видворення за межі території України; 4) про встановлення обмежень щодо реалізації права на свободу мирних зібрань (збори, мітинги, походи, демонстрації тощо); 5) в інших випадках, коли право звернення до суду надано суб`єкту владних повноважень законом.

Тобто суб`єкт владних повноважень може звертатися до суду з адміністративним позовом до громадян України, іноземців чи осіб без громадянства, їх об`єднань, юридичних осіб, які не є суб`єктами владних повноважень, виключно для превентивного судового контролю своєї ж діяльності та у випадках, визначених законом.

Натомість визначальні ознаки приватноправових відносин - це юридична рівність та майнова самостійність їх учасників, наявність майнового чи немайнового особистого інтересу суб`єкта. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням приватного права (як правило, майнового) певного суб`єкта, що підлягає захисту у спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права призвели владні управлінські дії суб`єкта владних повноважень.

Таким чином, не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства справа з огляду лише на її суб`єктний склад.

При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин справи.

У справі, яка переглядається, позов пред`явлено з огляду на те, що на підставі рішення Волинського окружного адміністративного суду від 21 червня 2018 року у справі № 803/497/18 ОСОБА_2 відшкодовано середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 154 507,60 грн у зв`язку з його незаконним звільненням за наказом в. о. Державного секретаря Міністерства юстиції України Сови Н. П. від 23 лютого 2018 року № 797/К.

Право позивача на відшкодування шкоди, завданої незаконним звільненням ОСОБА_2 із займаної посади, закріплено у статтях 134 та 237 КЗпП України.

Відповідно до пункту 8 частини першої статті 134 КЗпП України службові особи, винні в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу, несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації.

Згідно зі статтею 237 КЗпП України суд покладає на службову особу, винну в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу, обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи. Такий обов`язок покладається, якщо звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якщо власник чи уповноважений ним орган затримав виконання рішення суду про поновлення на роботі.

Застосовуючи матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди на підставі пункту 8 статті 134 КЗпП України, суди повинні мати на увазі, що за цим законом покладається обов`язок з відшкодування шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою незаконно звільненому чи незаконно переведеному працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижче оплачуваної роботи, на винних службових осіб, за наказом або розпорядженням яких звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або яким затримано виконання рішення суду про поновлення на роботі.

Відповідальність у цих випадках настає незалежно від форми вини.

Отже, трудове законодавство не містить додаткових підстав для відшкодування майнової шкоди з винних службових осіб, за наказом або розпорядженням яких звільнення працівника здійснено з порушенням вимог закону або затримано виконання рішення суду про поновлення на роботі.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 200/22363/16-а (провадження № 11-720апп18) наведено правовий висновок про те, що відшкодування шкоди у порядку регресу відбувається в порядку, передбаченому цивільним законодавством України, тобто за правилами цивільного судочинства, що унеможливлює звернення з таким позовом до адміністративного суду.

Таким чином, правовідносини між сторонами в цій справі не стосуються безпосередньо прийняття, проходження чи звільнення з публічної служби, не спрямовані на захист прав, свобод та інтересів особи від порушень з боку суб`єкта владних повноважень.

У справі, яка переглядається, не підлягає вирішенню питання правомірності дій відповідача ОСОБА_1 щодо звільнення ОСОБА_2 з публічної служби, оскільки незаконність такого звільнення вже встановлена вищезгаданим рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 21 червня 2018 року у справі № 803/497/18. Отже, предметом розгляду в цій справі є лише відшкодування шкоди в порядку регресу, тобто вирішення приватноправових відносин.

З огляду на зазначене, за своїм суб`єктним складом, предметом спору, обраним позивачем способом захисту порушених прав та характером спірних правовідносин спір в цій справі є приватноправовим і підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства.

При цьому сам по собі той факт, що майнова шкода завдана позивачу - суб`єкту владних повноважень - під час проходження відповідачем публічної служби, не змінює правової природи спірних відносин і не перетворює цей спір на публічно-правовий.

Аналогічні правові висновки містяться в постановах Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі № 328/29/20 (провадження № 61-2521св21), від 22 вересня 2021 року у справі № 676/2149/20 (провадження № 11318св21), на які послався заявник в касаційній скарзі, та від 12 січня 2022 року у справі № 161/10391/21 (провадження № 61-15908св21), в яких спірні правовідносини були подібними (органи державної влади/місцевого самоврядування пред`явили позови до винних службових осіб, за наказом або розпорядженням яких звільнення працівників було здійснено з порушенням закону, про відшкодування в порядку регресу заданої ними майнової шкоди, спричиненої виплатою за рішеннями судів таким працівникам середнього заробітку за час вимушеного прогулу).

Постановляючи ухвалу про закриття провадження у справі, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов помилкового висновку про те, що спір з приводу відшкодування органу державної влади шкоди, завданої відповідачем незаконним звільненням працівника, є публічно-правовим і належить до юрисдикції адміністративних судів.

У справі, яка переглядається, суди залишили поза увагою те, що правовідносини між сторонами не стосуються безпосередньо прийняття, проходження чи звільнення з публічної служби, не спрямовані на захист прав, свобод та інтересів особи від порушень з боку суб`єкта владних повноважень і що незаконність звільнення працівника з публічної служби вже встановлена іншим судовим рішенням, а тому питання щодо правомірності дій відповідача не підлягає оцінці при вирішенні цього спору.

Суди попередніх інстанцій помилково послалися на правові висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 818/1688/16 (провадження № 11-892апп18), оскільки правовідносини сторін у справі, що переглядається, та у справі № 818/1688/16 не є подібними з огляду на предмет і правові підстави позову.

Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 818/1688/16 (провадження № 11-892апп18) містяться правові висновки про те, що у випадку вирішення спору щодо зобов`язання особи, яка перебуває на посаді державної/публічної служби, відшкодувати шкоду або збитки, завдані внаслідок виконання нею службових/посадових обов`язків, перед судом постає питання не лише встановлення обсягу завданої шкоди/збитків, а й оцінки правомірності дій такої особи. Водночас у рамках цивільного процесу суд не може досліджувати та встановлювати правомірність дій, рішень чи бездіяльності службовця або посадовця, оскільки така можливість передбачена лише в адміністративному процесі в силу приписів статті 19 КАС України, якою охоплюється питання прийняття на публічну службу, її проходження та звільнення. Подібні спори підлягають вирішенню в порядку адміністративного судочинства як такі, що пов`язані з питаннями реалізації правового статусу особи, яка перебуває на посаді публічної служби, від моменту її прийняття на посаду і до звільнення з публічної служби, зокрема, й питаннями відповідальності за рішення, дії чи бездіяльність на відповідній посаді, що призвели до завдання шкоди/збитків, навіть якщо притягнення її до відповідальності шляхом подання відповідного позову про стягнення такої шкоди/збитків відбувається після її звільнення з державної служби.

Разом з тим, предметом спору в цій справі є відшкодування шкоди в порядку регресу, а неправомірність дій відповідача встановлена рішенням суду про незаконність звільнення ОСОБА_2 з публічної служби та додаткового правового аналізу не потребує. Зазначене свідчить про нерелевантне застосування судами вищенаведеного правового висновку Великої Палати Верховного Суду.

Не встановивши належним чином правової природи правовідносин, які виникли між учасниками справи, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов помилкового висновку про закриття провадження у справі, що не відповідає принципу верховенства права.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини четвертої статті 406 ЦПК України у випадках скасування судом касаційної інстанції ухвал суду першої або апеляційної інстанцій, які перешкоджають провадженню у справі, справа передається на розгляд відповідного суду першої або апеляційної інстанції.

Згідно з частиною шостою статті 411 ЦПК України підставою для скасування судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм матеріального чи процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, що перешкоджають подальшому провадженню у справі.

З огляду на викладене наявні підстави для задоволення касаційної скарги та скасування оскаржуваних судових рішень з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Щодо розподілу судових витрат

У касаційній скарзі прокурор просив покласти на відповідача судові витрати за подання касаційної скарги.

Згідно з частинами першою, тринадцятою статі 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до підпунктів «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції складається, в тому числі, з резолютивної частини із зазначенням нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, - у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року у справі № 530/1731/16-ц (провадження № 61-39028сво18) наведено висновок про те, що у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Разом із тим, у випадку, якщо судом касаційної інстанції скасовано судові рішення з передачею справи на розгляд до суду першої/апеляційної інстанції, то розподіл суми судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює остаточне рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.

Враховуючи, що Верховний Суд направив справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, то понесенні заявником судові витрати на сплату судового збору за подання касаційної скарги підлягають розподілу за результатами розгляду справи місцевим судом та ухвалення ним рішення по суті спору, тобто за загальними правилами розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 400, 406, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу першого заступника керівника Київської міської прокуратури задовольнити.

Ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 29 липня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 08 листопада 2022 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник
Судді: Б. І. Гулько Г. В. Коломієць Р. А. Лідовець С. Ф. Хопта