Справа №442/1932/23
Провадження №2/442/569/2023
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 листопада 2023 року Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області в складі:

головуючої судді Павлів З. С.

з участю секретаря судових засідань Голяк В.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дрогобичі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: приватного нотаріуса Дрогобицького районного нотаріального округу Петрів В.Я. про визнання договору дарування недійсним,

встановив:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в якому просить визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , посвідчений 30.08.2019 приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Петрів В.Я. та зареєстрований за №2897.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що їй на праві приватної власності належала квартира АДРЕСА_1 . У зазначеній квартирі вона проживає з 1991 року, іншого житла у неї немає і ніколи не було. Вона являється особою з інвалідністю ІІІ групи загального захворювання з 2003 року. Хворіє багато років на гіпертонічну хворобу ІІ ступеню, захворювання щитоподібної залози, цукрового діабету ІІ типу, що підтверджується копією довідки МСЕК серія ЛВА-1 №229787 та численними виписками з історії хвороби. У зв`язку із загостренням захворювань, мізерною пенсією, яка повністю витрачається нею на ліки, а також через похилий вік у 2019 році звернулась за допомогою до свого середущого сина ОСОБА_2 , який також проживає у м. Дрогобичі. Син запропонував укласти відповідний договір, за яким він отримує у власність її квартиру, а вона отримує від нього догляд та матеріальну підтримку. Переконана, що йдеться про договір довічного утримання, погодилась на його умови, оскільки мала лише надію на нього. ЇЇ старший син ОСОБА_3 проживав в іншій області, а молодший ОСОБА_4 часто працював закордоном. Перші два роки після укладення договору відповідач сумлінного виконував свої зобов`язання, регулярно відвідував її, турбувався про стан здоров`я, оплачував комунальні послуги тощо. Однак, після смерті її молодшого сина, військового ЗСУ, у липні 2022 року у Львівському військовому госпіталі внаслідок отриманого важкого порання на війні, відповідач дуже змінився, все рідше став навідувати її та здійснювати догляд. Крім того, він став одноосібно та на власний розсуд користуватися її банківськими картками, на які надходили кошти з військової частини під час служби сина. Ці кошти вона, у розмірі 150000 грн. планувала передати у готівковій формі дружині та дітям померлого сина, але отримати їх від відповідача не змогла. 19.01.2023 ОСОБА_2 під час їхньої святкової вечері зі старшим сином та її подругами повідомив про наявність у неї заборгованості по оплаті комунальних послуг на суму орієнтовно 16000 грн. Поведінка відповідача була йому непритаманною, розмова - дуже різкою. Звернувшись до нотаріуса, взнала, що договір, який вона підписала та вважала договором довічного утримання, є договором дарування. Зазначає, що вона завжди повністю довіряла синові, а тому в день підписання спірного договору Відповідач привіз її до нотаріальної контори, де на певний час залишив у машині, пішовши переговорити з нотаріусом та за деякий час повернувся за нею, сказавши, що документи готові та потрібно їх підписати, у неї не виникло жодних сумнівів. Дії сина трактувала, як турботу про здоров`я. В кабінеті приватного нотаріуса був присутній пан ОСОБА_5 , який надав документи, на якому був надрукований дрібним шрифтом текст, і запитав «Чи будете перечитувати? Якщо ні, то підписуйте». Тексту договору вона без зусиль не змогла прочитати, тому, вважаючи, що в ньому передбачені всі права і обов?язки, про які вони домовилися з сином напередодні, підписала його. Жодних роз?яснень її прав, обов`язків та наслідків вчинення правочину та підписання даного договору нотаріусом, яки його посвідчив, здійснено не було. Відповідно, на той момент вона була впевнена, що підписує саме договір довічного утримання в замін на належну їй квартиру. Тобто, в силу свого похилого віку, хворобливого, безпорадного стану вона не тільки не розуміла, який насправді документ підписала, а й помилилася щодо правової природи правочину. Насправді ж вона мала намір укласти договір довічного утримання, адже договір дарування є невигідним для неї, оскільки вона є особою похилого віку з інвалідністю, захворюванням серця та іншими супутніми хворобами, а тому потребує постійної сторонньої допомоги та підтримки, додаткових матеріальних коштів на ліки та її утримання. Крім цього, ця квартира є її єдиним житлом.

02.05.2023 дана справа була передана в провадження судді Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області Павлів З.С. на підставі розпорядження керівника апарату Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області Харів І.М. за №53 від 02.05.2023 щодо призначення повторного автоматизованого розподілу судової справи у зв`язку із вибуттям судді Бодрової О.П. зі штату Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області.

Ухвалою суду від 04.05.2023 прийнято до розгляду дану справу, залучено до участі в справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: приватного нотаріуса Дрогобицького районного нотаріального округу Петрів В.Я. Признач ено відкрите підготовче судове засідання по даній справі на 29 травня 2023 року.

12.05.2023 відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, в якій позов заперечує, покликаючись на те, що позивачка добре усвідомлювала значення та змісту договору дарування, що підтверджується й її підписом на спірному договорі. Покликання позивачки на те, що укладала спірний договір у зв`язку із необхідністю стороннього догляду є надуманим, оскільки відповідач, в силу закону здійснює догляд за своєю матір`ю. Він його здійснював і буде здійснювати незалежно від результату розгляду даної справи. Звертає увагу суду на те, що позивачкою не представлено суду доказів, що позивачка не надала належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог, зокрема, що на час укладення оспорюваного договору вона мала намір укласти інший договір - договір довічного утримання. Вважає, що позивач не могла не усвідомлювати укладеного нею правочину, а очевидним є той факт, що вона лише змінила своє рішення і пред`являючи відповідний позов намагається повернути квартиру у свою власність за відсутності законних підстав. Вважає, що погіршення стосунків у сім`ї на сьогодні не свідчить про наявність помилки з боку дарувальника під час укладення нею правочину у 2019 році. Крім того, вважає, що позивачкою пропущено строк позовної давності, оскільки договір укладений ще 13.08.2019, що є самостійною підставою для відмову задоволенні позову.

Ухвалою суду від 20.06.2023 підготовче провадження в справі закрито, призначено справу до судового розгляду на 15.08.2023.

Позивач, будучи допитана в судовому засіданні в якості свідка, позов підтримала. Додатково суду пояснила, що після смерті чоловіка залишилась проживати в належній їй квартирі сама. Часто чула розмови проте, як шахраї вводять в оману літніх людей з приводу нерухомості. ОСОБА_2 завжди був їхньою з чоловіком надією. Він завжди допомагав їм, привозив продукти, оплачував комунальні послуги. У зв`язку з цим мала намір укласти з сином договір довічного утримання. Під час укладення договору саме помічник нотаріуса надавав для прочитання правочин, окулярів при собі вона не мала, без них прочитати договір вона не змогла. В кабінеті нотаріуса мужчина на ім`я ОСОБА_5 , запевнив її, що вона перебуватиме на утриманні сина. А тому повністю довірилась синові та не читаючи підписала договір. Вважає, що вона помилилась, укладаючи спірний правочин. Вона жодних документів та банківських карток вдома не тримала, все зберігалось у відповідача. Жодних сумнівів щодо суті та природи правочину, у неї не було, оскільки син до певного часу сумлінно виконував свої обов`язки: приносив продукти, оплачував комунальні послуги. Допомоги у нього не просила, один раз позичила у сина 200 грн. Про помилку при укладенні договору не підозрювала, аж до того часу, коли він повідомив їй про велику заборгованість за комунальні послуги. Тоді задумалась і почала цікавитись правочином, який уклала і зрозуміла, що допустила помилку. Зазначила, що до нотаріуса на попередню бесіду вона не їздила, та при укладенні договору їй ніхто не пояснював про те, що вона підписує саме договір дарування. Усі комунальні послуги вона й досі оплачує сама.

Представник позивача адвокат Партика О.В. в судовому засіданні позов підтримала, просить визнати оскаржуваний правочин недійсним у зв`язку з помилкою.

Відповідач в судовому засіданні позов заперечив. Додатково суду пояснив, що ще за життя батько не одноразово казав, що віддасть свою частку у квартирі йому. Після смерті батька він не був зацікавлений у квартирі, оскільки має з дружиною своє житло. На річницю їхнього одруження мама подарувала документи не так їм з дружиною, як онуці. Купував для позивачки продукти, ліки, завжди залишав мамі гроші 200-400 грн., пенсію мама мала для себе. Це все робив як до укладення договору дарування, так і після. Інші брати нічим не цікавились, мамі не допомагали. Він приходив до матері за першої необхідності, виконував усі потребі в повному обсязі. Після того, як до матері переїхав брат, у них з`явились суперечки, однак він просив брата сплачувати лише комунальні послуги, оскільки такі збільшились.

Представник відповідача адвокат Тунський А.Р. в судовому засіданні позов заперечили, покликаючись на його необґрунтованість та безпідставність. Просять в задоволенні такого відмовити.

Третя особа - приватний нотаріус Дрогобицького районного нотаріального округу Петрів В.Я. в судовому засіданні надала пояснення про те, що оскаржуваний правочин є звичайним правочином, обставин якого вона не пам`ятає. Практикує проводити зі сторонами попередню бесіду, тоді надає запит у ЦНАП, а через декілька днів укладають безпосередньо договір. Не пригадує чи особисто спілкувалась з позивачкою. У 2019 році у неї офіційно працювали троє помічників, хто конкретно допомагав їй у цій справі, вона не пригадує.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_3 надав суду покази про те, що він є сином позивачка та, відповідно, братом відповідача. Про оскаржуваний договір дарування ані він, ані його покійний брат ОСОБА_6 , не знали. Він 8 років працював у Європі, був холостяком і приїжджав до мами. Десь у 2019-2020 роках до нього зателефонував брат ОСОБА_6 і запитав, чому він не повідомив йому про те, що батьківська квартира продається. Подавши документи у візовий центр, отримав відмову через відсутність у нього реєстрації. Тоді він почав цікавитись у чому справа. Мати пояснила йому, що у неї не було субсидії і відповідач виписав усіх трьох. Про те, що квартира належить відповідачеві, він дізнався від своєї дружини - юриста, яка дізналась про це з рішення суду. У 2019 році, на свята, зустрівся з братом (відповідачем) у мами, той був без настрою. Коли йшов геть сказав матері, що у неї ростуть борги за комунальні послуги. На що він повідомив відповідачеві, що всі борги погасив. На даний час, він проживає з матір`ю, оскільки вона потребує стороннього догляду.

Свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні суду дала покази про те, що знає позивачку 40 років. ОСОБА_1 має проблеми зі здоров`ям. Щодо договору, матеріальний стан позивачки та утримання вони ніколи не розмовляли. Вона була свідком інциденту, який мав місце на свято, в січні 2019 року, однак позивачка не захотіла ділитись подробицями цієї ситуації.

Свідок ОСОБА_8 ( теща відповідача) в судовому засіданні повідомила, що в жовтні 2019 року у дітей була річниці з нагоди одруження - 5 років. Вони були в дітей в гостях. Коли прийшла п.Дара (позивачка), дала відповідачу папку з документами і сказала, що це її подарунок. Вона зрозуміла, що це дарча. Їй відомо, що сім`я відповідача завжди допомагали позивачці.

Свідок ОСОБА_9 ( тесть відповідача) надав суду покази про те, що йому було відомо про укладення оскаржуваного договору, оскільки був в гостях у відповідача, коли ОСОБА_1 принесла документи і сказала про подарунок. На що він відповів: « ОСОБА_10 , то дарча, це на все життя».

Свідок ОСОБА_11 ( дружина відповідача) суду пояснила, що на 5 річницю шлюбу ОСОБА_1 принесла їм з чоловіком документи про даруванням квартири. За утримання мова не йшла, оскільки чоловік (відповідач) і так повністю її утримував: купував ліки, продукти, комунальні, залишав гроші, проводив з нею час, ніколи не залишав її саму.

Свідок ОСОБА_12 в суді надав покази про те, що товаришує з позивачкою. Під час однієї з розмов ОСОБА_1 повідомила йому, що подарувала квартиру синові ОСОБА_13 . Не казала про те, що уклала договір, щоб син її утримував.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши та оцінивши наявні докази у справі, суд вважає, що позов є підставним та такий слід задоволити, виходячи з наступного:

Судом встановлено:

Квартира АДРЕСА_1 належала ОСОБА_1 .

30.08.2019 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір дарування, який був посвідчений приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Львівської області.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У відповідності до ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ч.1 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з положеннями статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У ч.ч.2, 3, 4 ст.83 ЦПК України встановлено, що позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданнями відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк, докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Згідно із частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно зі статтями 229-233 ЦК України та роз`яснень, які викладені в пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією із сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

Згідно вимог ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

До загальних вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачених ст.203 ЦК України, визначено: 1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. 2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. 3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. 5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

У правовому висновку Верховного суду, викладеному у постанові у справі № 183/1610/17 (провадження № 61-13724св21 від 01.09.2022 зазначено, що вирішуючи питання про наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичним обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладання договору дарування замість довічного утримання, суду необхідно встановити: вік позивача, його стан здоров`я та потребу у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі, наявність у позивача спірного житла як єдиного, відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдарованому та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування тощо.

Відсутність у особи під час укладення договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдарованого й передача його за умови вчинення на користь дарувальника будь-якої дії майнового або немайнового характеру, усупереч вимогам статті 717 Цивільного кодексу України є підставою для визнання договору дарування недійсним на підставі частини третьої статті 203 та статті 229 ЦК України.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Сам по собі факт прочитання сторонами тексту та його оголошення нотаріусом оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору не може бути підставою для відмови в задоволенні позову про визнання цього договору недійсним.

Звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним договору дарування, ОСОБА_1 зазначала, що при укладенні договору дарування їй було роз`яснено, що після укладення договору вона перебуватиме на утриманні ОСОБА_2 , текст правочину який підписала зачитано їй не було, самостійно зачитати текст не змогла через поганий зір.

На момент укладення оскаржуваного договору ОСОБА_1 було 68 років.

Суд приймає твердження позивачки, що підтверджується матеріалами справи, зокрема: пенсійним посвідченням № НОМЕР_1 , довідкою серія ЛВА-1 №229787 про те, що ОСОБА_1 є інвалідом ІІІ групи загального захворювання, випискою з історії хвороби №06000 згідно з якою ОСОБА_1 знаходилась на стаціонарному лікуванні в кардіологічному відділенні з 13.08.2009 по 28.09.2009, випискою з історії хвороби №03586, згідно з якою ОСОБА_1 перебувала на стаціонарному лікуванні в кардіологічному відділенні з 11.05.12 по 28.01.2012, випискою з історії хвороби №05503, згідно з якою ОСОБА_1 перебувала на стаціонарному лікуванні в кардіологічну відділенні з 01.08.2016 по 16.08.2016, довідкою лікаря від 26.09.2019, що підтверджують незадовільний стан здоров`я позивачки та ряд супутніх захворювань.

Як зазначає позивач, дана квартира була і є єдиним її місцем мешкання та реєстрації, вона належала їй на праві власності та іншого нерухомого майна у неї не має.

Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачкою фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному.

Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої ст.229 та ст.ст.203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Дана позиція викладена у Постанові ВСУ від 27.04.2016 в Правовому висновку у справі № 6-372цс16, яку суд вважає за доцільним застосувати при розгляді даної справи.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до переконання, що позивач не мала вільного і свідомого волевиявлення під час укладення оспорюваного договору дарування від та передачу у власність відповідачу квартири, яка є її єдиним житлом, що свідчить про те, що позивач не мала наміру дарувати дану квартиру, і що вона будучи людиною похилого віку, із незадовільним станом здоров`я, у зв`язку з чим потребує стороннього догляду та матеріальної допомоги, погоджувалася на передачу нерухомого майна у власність відповідача лише на підставі договору довічного утримання, укладаючи спірний договір, помилилася щодо саме правової природи правочину, прав та обов`язків, які виникнуть після його укладення між нею та відповідачем.

А тому суд вважає, що спірний договір дарування спрямований на настання реальних наслідків, однак, не за договором дарування, а за договором довічного утримання.

Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри.

Даний обов`язок суду закріплений у постанові Верховного Суду у справі №291/1352/20 від 15.11.2023.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 міститься висновок про те, що добросовісність - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).

Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, спірний договір дарування підлягає визнанню недійсним на підставі ст. 229 ЦК України, оскільки під час укладення спірного договору у позивача було відсутнє волевиявлення безоплатної передачі майна у власність відповідачеві.

Визнаний недійсним правочини не створює для сторін тих прав і обов`язків, які вони мають встановлювати, а породжує наслідки, передбачені законом. І хоча реституція не передбачена у ст.16 ЦК України як один із способів захисту, проте норма ч.1 ст.216 ЦК України є імперативною і суд має забезпечити зазначені в ній правові наслідки. Реституцію цілком можна вважати окремим способом захисту цивільних прав, які порушуються у зв`язку з недійсністю правочину, оскільки в України немає вичерпного переліку способів захисту цивільних прав.

З урахуванням наведеного, суд вважає, що у зв`язку з під ставністю позовних вимог та як наслідок - визнання недійсним договору дарування, право власності позивача на спірне майно підлягає відновленню.

Судом не беруться до уваги показання свідків сторони відповідача, оскільки вони частково суперечать іншим доказам, не є чіткими, а наявність у 3 свідків сімейних зв"язків з відповідачем можуть вказувати на їхню зацікавленість у вирішенні даного спору.

Щодо покликань сторони відповідача про застосування строку позовної давності, суд вважає за необхідне зазначити наступне:

Позовна давність - це строк для захисту права за позовом особи, право якої порушене. Іншими словами, це строк протягом якого особа, право якої порушено, може вимагати захисту чи примусового здійснення свого права через суд.

Сплив строку позовної давності є підставою для відмови в позові. Проте, особа, яка виконала зобов`язання після закінчення позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, якщо навіть у момент виконання вона не знала про його закінчення.

Відповідно до ст. 257 Цивільного кодексу України загальний строк позовної давності встановлюється у три роки. Таким чином, на протязі саме цього строку особа, чиї права порушені, має право звернутись до суду.

Строки позовної давності мають загальний характер. Вони поширюються на всі правовідносини, крім випадків, передбачених законодавством. Норми, в яких містяться правила щодо позовної давності, складають самостійний цивільно-правовий інститут, який є однією із складових загальної частини цивільного права.

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. Саме такої позиції дотримуються суді при розглядів спорів (зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц, від 7 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц тощо).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц зазначила, що порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», вжитих у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості й обов`язку особи знати про стан її майнових прав. Тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення його цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести те, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права.

Беручи до уваги пояснення ОСОБА_1 , а також ОСОБА_2 про приязність їхніх відносин, оцінивши зібрані та проаналізовані по справі докази, суд надає віри показанням позивачки про те, що про дійсну природу оскаржуваного договору їй стало відомо лише в 2023 році.

З таких підстав, суд приходить до висновку, що в задоволенні клопотання про застосування строку позовної давності слід відмовити.

Відповідно до п.6 ч.1 ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати.

Згідно з ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. А згідно ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони, пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи наведені вище норми процесуального закону, з відповідача слід стягнути в користь позивача сплачений судовий збір в розмірі 1073,60 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.10,12,13,81,263-265 ЦПК України,

ухвалив:

Позов задоволити.

Визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , посвідчений 30.08.2019 приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Петрів Віолетою Янівною та зареєстрований за №2897.

Стягнути з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 1073,60 гривень судових витрат.

Рішення суду може бути оскаржене до Львівського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 , адреса: АДРЕСА_2 .

Повний текст рішення оскладено 01.12.2023.

Суддя Павлів З.С.