ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 листопада 2023 року

м. Київ

справа № 202/4449/22

провадження № 61-4479св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Сердюка В. В. (суддя-доповідач),

суддів: Грушицького А. І., Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Пророка В. В.,

учасники справи:

позивачка - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_3 , на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 24 листопада 2022 року в складі судді Кухтіна Г. О. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 10 березня 2023 року в складі колегії суддів: Зайцевої С. А., Биліни Т. І., Максюти Ж. І.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2022 року ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діяла представник ОСОБА_4 , звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.

В обґрунтування заявлених вимог ОСОБА_1 зазначала, що 04 вересня 2015 року сторони зареєстрували шлюб. У період шлюбу у подружжя народилися дочка ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та син ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

З 2021 року сторони разом не проживають, вже тривалий час кожен із них живе окремим життям та своїми інтересами. Фактично сім`я припинила своє існування, з чоловіком вони не спілкуються. Вважала, що подальше збереження шлюбу є неможливим та суперечить інтересам обох з подружжя. Спору про поділ майна не існує.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 24 листопада 2022 року ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні позову.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ні позивач, ні відповідач особисто у судове засідання не з`явились, особистих пояснень щодо підстав розірвання шлюбу та дійсних відносин, що склалися між ними, не надали. На підставі поданих представником позивача доказів неможливо встановити та з`ясувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову, з урахуванням наявності у сторін двох неповнолітніх дітей, можливості вжиття заходів щодо примирення подружжя, та інші обставини життя подружжя, що могли б стати підставою для розірвання шлюбу.

Крім того, як на підставу відмови у позові, суд першої інстанції посилався на те, що сімейне законодавство не передбачає можливості розірвання шлюбу представником одного з подружжя або їх обох за довіреністю останніх.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 10 березня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діяв адвокат Бєлік А. С., залишено без задоволення. Рішення Індустріального районного суду міста Дніпропетровська

від 24 листопада 2022 року залишено без змін.

Погоджуючись із висновками суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог про розірвання шлюбу, апеляційний суд виходив із того, що на підставі поданих представником позивача доказів неможливо встановити та з`ясувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, можливості вжиття заходів щодо примирення подружжя, та інші обставини життя подружжя, що могли б стати підставою для розірвання шлюбу. Крім того, стороною позивача не підтверджена легалізація копії свідоцтва про укладення шлюбу зареєстрованого 04 вересня 2015 року, виданого Солнцевським відділом РАГС Управління РАГС м. Москви, актовий запис № 1798. Також апеляційний суд зазначив, що сімейне законодавство України не передбачає можливості розірвання шлюбу представником одного з подружжя або їх обох за довіреністю останніх.

Аргументи учасників справи

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів

25 березня 2023 року ОСОБА_7 , в інтересах якої діє ОСОБА_3 , засобами поштового зв`язку, звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 24 листопада 2022 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 10 березня 2022 року в указаній вище справі, у якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

На обґрунтування підстави касаційного оскарження судових рішень ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_3 , вказала, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, оскільки правові висновки Верховного Суду з цього питання відсутні, вона позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженими судовими рішеннями, під час розгляду іншої справи та справа має виняткове значення для неї.

Зазначає, що в судовому засіданні представники обох сторін висловили бажання кожної сторони на розірвання шлюбу. Однак, незважаючи на конституційне право на розірвання шлюбу та згоду на це сторін, суди безпідставно відмовили позивачці у розірванні шлюбу. Легалізація свідоцтва про шлюб є неможливою у зв`язку з припиненням між Україною та російської федерацією будь-яких міжнародних відносин. Позивачка є громадянкою України, перебуває на території України та потребує захисту від своєї держави.

Інший учасник справи не скористався своїм правом на подання до Верховного Суду відзиву на касаційну скаргу.

Провадження в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 18 квітня 2023 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано матеріали справи та надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

У травні 2023 року до Верховного Суду надійшли матеріали цивільної справи.

Ухвалою Верховного Суду від 16 листопада 2023 року справу призначено до судового розгляду.

Протоколом автоматичного визначення складу колегії суддів від 27 листопада 2023 року визначений склад колегії суддів, до якої входять: Сердюк В. В. (суддя-доповідач), Грушицький А. І., Ігнатенко В. М., Карпенко С. О., Пророк В. В.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Установлено, що 04 вересня 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зареєстровано шлюб, що підтверджується долученою копією свідоцтва про укладення шлюбу, виданого Солнцевським відділом РАГС Управління РАГС м. Москви, актовий запис № 1798 з його перекладом українською мовою. Проставлення апостилю на свідоцтві відсутнє.

ІНФОРМАЦІЯ_3 у сторін народилася донька ОСОБА_8 , а ІНФОРМАЦІЯ_4 народився син ОСОБА_9 .

Звертаючись до суду з позовною заявою, позивачка, інтереси якої представляла адвокатесса Ключенкова Х. В. на підставі ордеру серія АР № 1093256 на надання правової (правничої) допомоги на підставі договору про надання правової допомоги № 146 від 18 липня 2022 року, яким повноваження адвокатесси не обмежуються, посилалася на те, що фактично сім`я припинила своє існування. Подальше спільне життя та збереження шлюбу буде суперечити інтересам обох із подружжя.

До позову, із зазначенням того, що оригінали знаходяться у позивача, надано копії таких документів: свідоцтва про укладення шлюбу зареєстрованого 04 вересня 2015 року Солнцевським відділом РАГС Управління РАГС м. Москви, актовий запис № 1798 з його перекладом українською мовою; паспорта ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 ; витягу з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , місце проживання якої зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 ; паспорта ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , місце проживання якого зареєстровано за адресою: АДРЕСА_2 , та ІПН ОСОБА_2 ; свідоцтва про народження ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце народження м. Москва, викладеного російською мовою; свідоцтва про народження ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце народження м. Москва, викладеного російською мовою; паспорта громадянина України для виїзду за кордон ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; паспорта громадянина України для виїзду за кордон ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Адвокатесса Ключенкова Х. В., що діє в інтересах ОСОБА_1 , в судовому засіданні зазначила, що позивачка наразі проживає в росії, в неї знаходяться оригінали документів, у тому числі оригінал свідоцтва про одруження. Позивачка передала адвокату скановані копії документів, на підставі яких нею підготовлено позов.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

За частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Згідно з абзацом 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).

За пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, якщо такі вимоги не пов`язані із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства); справи про розірвання шлюбу; справи про захист прав споживачів, ціна позову в яких не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Доводи касаційної скарги свідчать про наявність підстав, передбачених підпунктом «б» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, для розгляду справи судом касаційної інстанції, тому, не дивлячись на те, що справа є малозначною, оскаржувані в ній судові рішення підлягають перегляду в касаційному порядку.

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги у межах, які стали підставою відкриття касаційного провадження, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Ухвалюючи рішення про відмову в розірванні шлюбу, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив, зокрема, з того, що сімейне законодавство України не передбачає можливості розірвання шлюбу представником одного з подружжя або їх обох за довіреністю останніх.

Колегія суддів Верховного Суду з такими висновкам судів не погоджується з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

У частині першій статті 55 СК України встановлено, що дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги.

Положеннями частин третьої та четвертої статті 56 СК України передбачено, що кожен із подружжя має право припинити шлюбні відносини.

Примушування до збереження шлюбних відносин є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом.

Згідно із частиною третьою статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно до статті 110 цього Кодексу.

Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (частина перша статті 110 СК України).

За змістом статей 111, 112 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. З`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

При цьому чинне законодавство не містить обмежень щодо можливості участі представника у зазначеній категорії судових справ.

Так, відповідно до абзацу другого пункту 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» згідно із частиною першою статті 115 СК України розірвання шлюбу, здійснене за рішенням суду, має бути зареєстроване в державному органі РАЦС за заявою колишньої дружини або чоловіка. Сімейне законодавство не передбачає можливості розірвання шлюбу представником одного з подружжя або їх обох за довіреністю останніх, а правила ЦК України про представництво, довіреність і доручення на ці правовідносини не поширюються.

Водночас Верховний Суд зауважує, що наведений пункт постанови Пленуму Верховного Суду України містить посилання на статтю 115 СК України у редакції Закону України від 01 червня 2010 року № 2302-VI. Але згідно із Законом України від 01 липня 2010 року № 2398-VI статтю 115 СК України викладено у новій редакції, відповідно до якої вимога про реєстрацію розірвання шлюбу за рішенням суду виключно за заявою колишньої дружини або чоловіка втратила чинність.

Верховний Суд звертає увагу, що за будь-яких обставин наведеним положенням Закону регулювалися питання реєстрації розірвання шлюбу на підставі рішення суду, а не сам процес розірвання шлюбу у судовому порядку.

Подібні висновки викладені в постановах Верховного Суду від 26 грудня 2018 року у справі № 127/575/17 (провадження № 61-25804св18), від 01 серпня 2019 року у справі № 757/37495/17-ц (провадження № 61-41809св18), від 09 липня 2021 року у справі № 607/10879/20 (провадження № 61-3572св21).

Враховуючи наведене, суди дійшли помилкових висновків про те, що участь представників сторін, а не особиста участь сторін, є підставою для відмови в розірванні шлюбу за наявності відповідних на це підстав.

Крім того, однією з підстав відмови в задоволенні позову про розірвання шлюбу, апеляційний суд зазначив відсутність легалізації свідоцтва про укладення між сторонами шлюбу, зареєстрованого 04 вересня 2015 року, виданого Солнцевським відділом РАГС Управління РАГС м. Москви, актовий запис № 1798.

Колегія суддів Верховного Суду з висновками суду апеляційної інстанції в цій частині не погоджується, аргументуючи це таким чином.

Відповідно до статті 13 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах 1993 року, укладеної між державами- членами СНД, зокрема, Україною і російською федерацією, та ратифікованою Законом України № 240/94-ВР від 10 листопада 1994 року, документи, що на території однієї з Договірних Сторін виготовлені або засвідчені установою або спеціально на те уповноваженою особою в межах їх компетенції і за установленою формою і скріплені гербовою печаткою, приймаються на територіях інших Договірних Сторін без якого-небудь спеціального посвідчення; документи, що на території однієї з Договірних Сторін розглядаються як офіційні документи, користуються на територіях інших Договірних Сторін доказовою силою офіційних документів.

Разом із тим, 23 грудня 2022 року набрав чинності Закон № 2783-IX «Про зупинення дії та вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року».

Відповідно до вказаного Закону дію Конвенції було зупинено у відносинах з російською федерацією та республікою білорусь.

Це означає, що дія цієї Конвенції, у тому числі і статті 13, зупиняється щодо будь-яких документів, виданих, посвідчених лише у двох країнах (російська федерація та республіка білорусь), незалежно від дати їх видачі, посвідчення.

Проте з дати зупинення дії Конвенції 1993 року у відносинах з російською федерацією та республікою білорусь до документів, виданих на території цих країн, при їх пред`явленні на території України застосовуватиметься вимога засвідчення апостилем згідно з Конвенцією, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів, яка була підписана 05 жовтня 1961 року в м. Гаага. Відповідно до Закону України «Про приєднання України до Конвенції, що скасовує вимогу легалізації іноземних документів» від 10 січня 2002 року № 2933-ІІІ Україна приєдналася до Конвенції, яка набрала чинності з 22 грудня 2003 року та залишається чинною у відносинах України з російською федерації і республікою білорусь.

Водночас для захисту прав і свобод громадян України та інших осіб, що мають документи вказаних країн, Кабінетом Міністрів України було врегульоване питання використання документів цих країн на час воєнного стану та протягом шести місяців після його припинення або скасування.

Так, відповідно до пункту 1 постанови Кабінетом Міністрів України від 04 лютого 2023 року № 107 «Деякі питання прийняття на території України під час воєнного стану документів, виданих уповноваженими органами іноземних держав», під час воєнного стану та протягом шести місяців після його припинення або скасування документи, виготовлені або засвідчені на території іноземних держав установою або спеціально на те уповноваженою особою в межах їх компетенції за установленою формою і скріплені гербовою печаткою, приймаються на території України без спеціального посвідчення (консульської легалізації, проставлення апостиля тощо) у разі, коли станом на 24 лютого 2022 року такі документи приймалися на території України без спеціального посвідчення.

Таким чином, станом на день розгляду справи апеляційним судом свідоцтво про укладення шлюбу, видане на території російської федерації, не потребує будь-якої легалізації. Тому таке свідоцтво може бути прийнято судом як доказ укладення шлюбу між сторонами та не може бути окремою підставою для відмови у розірванні шлюбу.

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 76-78, 81, 83, 84, 87, 89, 228, 235, 263-265 ЦПК України, визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову (дослідження обґрунтованості, наявності доказів, що їх підтверджують).

Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо.

Верховний Суд наголошує на тому, що основним завданням суду є здійснення своєї базової функції - ухвалення обов`язково рішення, яке безпосередньо припиняє спір, а не виводить його на новий рівень для сторін, які в будь-якому випадку не можуть між собою домовитися.

Суди внаслідок неправильного застосування норм матеріального права не сприяли всебічному і повному з`ясуванню обставин справи та не встановили фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення спору, в результаті чого не вирішили спір по суті заявлених позовних вимог.

В силу положень статті 400 ЦПК України щодо меж розгляду справи касаційним судом Верховний Суд позбавлений можливості ухвалити нове рішення в цій справі, оскільки для його ухвалення необхідно встановити обставини, що не були встановлені в рішеннях судів попередніх інстанцій.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до пункту 1 частини третьої, частини четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Зважаючи на те, що судами попередніх інстанцій порушено норми матеріального та процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, рішення судів не можуть вважатися законними і обґрунтованими та в силу статті 411 ЦПК України підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового розгляду справи судам належить врахувати, що чинне законодавство України не містить обмежень щодо можливості участі представників у такій категорії справ, а свідоцтво про укладення шлюбу, видане на території російської федерації не підлягає легалізації, з урахуванням цього, на підставі пояснень представників сторін та наданих ними доказів, з'ясувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, та з урахування інтересів подружжя та їх малолітніх дітей, ухвалити законне та обґрунтоване рішення.

Щодо судових витрат

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи, що справа направляється на новий розгляд, суд не здійснює розподіл судових витрат за результатами касаційного розгляду.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі

колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_3 , задовольнити частково.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 24 листопада 2022 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 10 березня 2022 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. В. Сердюк Судді: А. І. Грушицький В. М. Ігнатенко С. О. Карпенко В. В. Пророк