У х в а л а

І м е н е м У к р а ї н и

25 травня 2023 року

м. Київ

справа № 210/2212/22

провадження № 61-3881ск23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Стрільчука В. А.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 грудня 2022 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 14 лютого 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

В с т а н о в и в:

У липні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначила, що право користування житловим приміщенням, яке розташовано за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі ордеру належить: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 . Відповідач з 2012 року не проживає в зазначеному житловому приміщенні, що підтверджується актом. Зазначений наймач житла не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не бере, особистих речей в квартирі не має, квартирою не цікавиться, проживає в іншому житловому приміщенні за адресою: АДРЕСА_2 . Окрім цього, відповідач мешкає в АДРЕСА_3 , що підтверджується довідкою про склад сім`ї, яку використовував відповідач для оформлення виплат за народження дитини, починаючи з 2012 року. Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просила суд, визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 грудня 2022 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржила його в апеляційному порядку.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 14 лютого 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 грудня 2022 року залишено без змін.

Суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, дійшов висновку, що відповідно до статті 71 ЖК України, підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є непроживання нею понад шість місяців в житловому приміщенні саме без поважних причин, тоді як ОСОБА_2 вимушено, з поважних причин, припинив проживати в житлі, проживає тимчасово з поважних причин в іншому місці, не має жодного іншого житла та має інтерес до подальшого проживання в квартирі, у зв`язку з чим визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житлом, тобто позбавлення його єдиного легітимного житла, право на яке набуто у встановленому законом порядку, буде непропорційним та надмірним тягарем для відповідача що, відповідно, є порушенням принципів застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

14 березня 2023 року ОСОБА_1 (далі - заявник) надіслала засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 грудня 2022 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 14 лютого 2023 року.

Ухвалою Верховного Суду від 28 березня 2023 року касаційну скаргу залишено без руху та надано строк для усунення недоліків, зокрема для надання до суду належним чином оформленої касаційної скарги із зазначенням у ній підстави (підстав) касаційного оскарження; надання доказів сплати судового збору або надання доказів, що підтверджують наявність підстав для звільнення від сплати судового збору.

На виконання вимог ухвали надійшли матеріали на усунення недоліків касаційної скарги, зокрема виправлений примірник касаційної скарги з додатками, а також клопотання про звільнення від сплати судового збору, яке мотивоване тим, що розмір судового збору, який підлягає сплаті, є значним для заявника і перевищує 5 % її річного доходу.

Згідно з частинами першою, третьою статті 136 ЦПК України суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на визначений строк у порядку, передбаченому законом, але не більше як до ухвалення судового рішення у справі. З підстав, зазначених у частині першій цієї статті, суд у порядку, передбаченому законом, може зменшити розмір належних до сплати судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, або звільнити від їх сплати.

Питання відстрочення та розстрочення сплати судового збору, зменшення його розміру або звільнення від його сплати врегульоване статтею 8 Закону України «Про судовий збір», норма якої є спеціальною.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про судовий збір», враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою за її клопотанням відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі за таких умов: розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру річного доходу позивача - фізичної особи за попередній календарний рік; або позивачами є: а) військовослужбовці; б) батьки, які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину-інваліда, якщо інший з батьків ухиляється від сплати аліментів; в) одинокі матері (батьки), які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину-інваліда; г) члени малозабезпеченої чи багатодітної сім`ї; ґ) особа, яка діє в інтересах малолітніх чи неповнолітніх осіб та осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена; або предметом позову є захист соціальних, трудових, сімейних, житлових прав, відшкодування шкоди здоров`ю. Суд може зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати на підставі, зазначеній у частині першій цієї статті.

На підтвердження майнового стану ОСОБА_1 надано Відомості з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про джерела/суми виплачених доходів та утриманих податків від 02 травня 2023 року, з яких вбачається відсутність інформації про доходи за період з 3 кварталу 2021 року по 4 квартал 2022 року; виписки по картковим рахункам.

Доводи клопотання, дають підстави для висновку про необхідність задоволення клопотання та звільнення ОСОБА_1 від сплати судового збору за подання касаційної скарги.

Таким чином, недоліки касаційної скарги усунуто.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що оскаржувані судові рішення ухвалені з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, без урахування висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 16 грудня 2020 року у справі № 571/1292/17.

Також зазначає, що суд не надав належної правової оцінки відзиву відповідача ОСОБА_2 , а також не врахував, що цей відзив не відповідає формі, передбаченій ст. 178 ЦПК України, що є підставою для його повернення відповідачу без розгляду.

Вказує, що суд залишив поза увагою відсутність спору в частині не проживання відповідача за адресою місця реєстрації, а так само і фактичне визнання відповідачем позовних вимог в цій частині.

Крім того, відповідач ОСОБА_2 ні у своєму відзиві, ні в судовому засіданні не надав доказів створення йому перешкод у користуванні майном.

ОСОБА_2 в судовому засіданні підтвердив факт того, що він не звертався ні до правоохоронних органів, ні до суду про чинення йому перешкод з боку позивача. Доводи про те, що стан квартири не придатний до проживання також не є підставою про визнання причини відсутності відповідача за адресою місця реєстрації протягом більше десяти років. Крім того, доказів відсутності умов для проживання матеріали справи не містять. Вказує, що в квартирі проводяться ремонтні роботи, проте вони не тривали значний час.

Дослідивши касаційну скаргу заявника, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження з огляду на таке.

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 394 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Відповідно до частини шостої статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що право користування житловим приміщенням, яке розташовано за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі ордеру від 08 серпня 2007 року належить: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , згідно якого ОСОБА_1 , що вселяється тимчасово, приймає житлову площу у повній справності, а після закінчення строку проживання зобов`язана житлову площу передати КЖП №9 у повній справності та звільнити квартири.

ОСОБА_2 з 2012 року не проживає за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується актом від 27 липня 2022 року, в якому мешканці будинку АДРЕСА_4 зазначають, що останній не проживає за місцем реєстрації в квартирі АДРЕСА_5 з 2012 року.

Відповідач ОСОБА_2 проживає в АДРЕСА_3 , що підтверджується довідкою про склад сім`ї від 25 червня 2013 року, виданою т.в.о. сільського голови Мар`янської сільської ради В. М. Скрипник.

ОСОБА_1 більш ніж 5 (п`ять) років також не проживає за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується актом від 03 жовтня 2022 року, в якому мешканці будинку АДРЕСА_4 зазначають, що остання не проживає за місцем реєстрації в квартирі АДРЕСА_5 .

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 Цивільного кодексу України (далі -ЦК України).

Кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду (стаття 47 Конституції України).

Реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження (частина друга статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»).

У статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено (далі - Конвенція), що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

«Житло» має самостійне поняття, яке не залежить від класифікації за національним законодавством. Питання про те, чи є конкретне приміщення «житлом», яке захищається пунктом 1 статті 8 Конвенції, залежатиме від фактичних обставин, а саме - існування достатнього та тривалого зв`язку з певним місцем. Суд також повторює, що стаття 8 Конвенції лише захищає право особи на повагу до її існуючого житла (GLOBA v. UKRAINE, № 15729/07, § 37, ЄСПЛ, від 05 липня 2012 року).

Відповідно до частини четвертої статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Статтею 64 ЖК України визначено, що члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Стаття 71 ЖК України встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. При тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку (стаття 72 ЖК України).

В постанові Верховного Суду від 27 серпня 2021 року у справі № 521/5887/17 (провадження № 61-7894св20) зазначено, що аналіз норм статей 71, 72 ЖК України дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування житловим приміщенням за одночасної наявності двох умов: непроживання особи в житловому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин на це. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Вичерпного переліку поважних причин непроживання в житловому приміщенні законодавством не встановлено, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує в кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи і правил ЦПК України щодо оцінки доказів.

В постанові Верховного Суду від 11 жовтня 2021 року у справі № 203/1665/19-ц (провадження № 61-11593св21) міститься висновок про те, що процесуальний закон покладає обов`язок на позивача довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК України строки у житловому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до житлового приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до житлового приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

В постанові Верховного Суду від 31 серпня 2022 року у справі № 344/19735/19 (провадження № 61-13123св21) вказано, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. При вирішенні спору про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно встановити факт відсутності особи у жилому приміщення понад шість місяців та поважність причин такої відсутності. Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначаються судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та правил ЦПК України щодо оцінки доказів. Суд має всебічно перевірити доводи сторін щодо поважності причин відсутності такої особи у жилому приміщенні понад зазначені у статті 71 ЖК України строки. Вичерпного переліку поважних причин відсутності наймача або членів його сім`ї у житловому приміщенні житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням фактичних обставин справи та правил статті 89 ЦПК України щодо оцінки доказів. У справах про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, на позивача покладається обов`язок із доведення відсутності відповідача у спірному приміщенні понад строк, із яким законом пов`язана можливість збереження права користування житлом за відсутнім наймачем (користувачем), а на відповідача, відповідно, покладається обов`язок із доведення поважності причин відсутності у спірному приміщенні понад встановлений законом строк.

В постанові від 31 березня 2021 року у справі № 753/72/17 (провадження № 61-18178св20) Верховний Суд зазначив, що вимога про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, у разі її задоволення має фактичним наслідком позбавлення відповідачів права на житло та, відповідно, виселення їх. Проте таке позбавлення права має ґрунтуватися не лише на вимогах закону, але й бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та співмірним із тим тягарем, який у зв`язку із втратою житла покладається на сторону відповідача, оскільки позбавлення житла будь-якої особи є крайнім заходом втручання у права на житло.

Згідно статті 163 ЖК України у разі тимчасової відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і в межах строків, установлених частиною першою, пунктами 1 і 5 частини третьої і частиною четвертою статті 71 цього Кодексу. Тимчасова відсутність наймача та членів його сім`ї не звільняє їх від виконання обов`язків за договором найму жилого приміщення.

Як встановлено судами першої та апеляційної інстанцій, ані позивач ОСОБА_1 , ані відповідач ОСОБА_2 , не проживають у квартирі АДРЕСА_6 .

Відповідач ОСОБА_2 не має ключів від квартири АДРЕСА_6 та не проживає у ній протягом більш ніж шести місяців, у зв`язку з непридатністю квартири до проживання.

Між сторонами склалися напружені стосунки, вони не можуть дійти згоди щодо користування спірним житловим приміщенням.

При цьому, відповідач ОСОБА_2 не має іншого житла, на яке він у встановленому законом порядку набув право користування, а доводи позивача ОСОБА_1 про те, що вона, у 2012 році, відмовившись від спадщини на користь сина, фактично передала відповідачеві окреме житло, яким він користується і зараз, а у його дружини є будинок у селі Мар`янське, колегія суддів апеляційного суду відхилила та вказала, що оскільки, доказів прийняття ОСОБА_2 спадщини у вигляді окремого житла матеріали справи не містять, а наявність у його дружини житла не тягне за собою втрату користування спірним житловим приміщенням.

Таким чином, з урахуванням зазначених норм, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, правильно врахував, що відсутність відповідача в спірній квартирі більше шести місяців, з зазначених ним мотивів, свідчить що він не проживає у квартирі з поважних причин та позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання її сина ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням не підлягають задоволенню, оскільки підстав, передбачених ст. 71 ЖК України, для визнання його таким, що втратив право користування жилим приміщенням не встановлено.

Посилання заявника у касаційній скарзі на те, що суд не надав належної правової оцінки відзиву відповідача ОСОБА_2 , а також не врахував, що цей відзив не відповідає формі, передбаченій ст. 178 ЦПК України, що є підставою для його повернення відповідачу без розгляду, а також те, що останній визнав, що фактично не проживає у спірній квартирі Верховний Суд відхиляє, оскільки зазначений довід був предметом перевірки судом апеляційної інстанції.

Посилання ОСОБА_1 на те, що судами не враховано висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладені у постанові Верховного Суду від 16 грудня 2020 року у справі № 571/1292/17, є необґрунтованими, оскільки висновки судів першої та апеляційної інстанцій в цій справі не суперечать правовим висновкам, викладеним у зазначеній постанові Верховного Суду, а навпаки узгоджуються з ними.

Тому суд апеляційної інстанції з урахуванням встановлених обставин, підтверджених належними доказами обґрунтовано залишив без змін рішення Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 грудня 2022 року, яким позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Узагальнюючи наведене, необхідно дійти висновку, що доводи касаційної скарги ОСОБА_1 зводяться до незгоди з висновками судів стосовно встановлення обставин справи, дослідження та оцінки доказів, що є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18).

Із змісту касаційної скарги та оскаржуваного судового рішення вбачається, що скарга є необґрунтованою, Верховний Суд вже викладав у своїх постановах висновки щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до таких висновків.

В постанові від 27 жовтня 2020 року у справі № 127/18513/18 (провадження № 14-145цс20) Велика Палата Верховного Суду вказала, що касаційний перегляд вважається екстраординарним з огляду на специфіку повноважень суду касаційної інстанції з точки зору обмеження виключно питаннями права та більшим ступенем формальності процедур. У ЦПК України визначено баланс між такими гарантіями права на справедливий судовий розгляд, як право на розгляд справи судом, встановленим законом (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), та принципом остаточності судових рішень res judicata, фактично закріплено перехід до моделі обмеженої касації, що реалізується за допомогою введення процесуальних фільтрів з метою підвищення ефективності касаційного провадження.

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для суспільства та держави, та не є «судом фактів».

ЄСПЛ зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (пункт 45 рішення ЄСПЛ від 23 жовтня 1996 року у справі «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції), пункти 37, 38 рішення ЄСПЛ від 19 грудня 1997 року у справі «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії)).

Виходячи з викладеного, у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

У х в а л и в:

Клопотання ОСОБА_1 про звільнення від сплати судового збору задовольнити.

Звільнити ОСОБА_1 від сплати судового збору за подання касаційної скарги на рішення Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 грудня 2022 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 14 лютого 2023 року.

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 грудня 2022 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 14 лютого 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала скаргу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання і оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко

В. А. Стрільчук