Провадження № 22-ц/811/394/23 Доповідач в 2-й інстанції: Мікуш Ю. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2023 року року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Мікуш Ю.Р.

Суддів:Приколоти Т.І.,Савуляка Р.В.

Секретар: Іванова О.О.

розглянувши у м.Львові в порядку спрощеного провадження без участі учасників справи цивільну справу № 463/10764/21 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Личаківського районного суду м.Львова від 20 вересня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості , -

в с т а н о в и в:

позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості в розмірі 186 712,44 грн.

Позовні вимоги мотивує тим, що позичив відповідачу 199 960 грн., що підтверджується укладеним 27 листопада 2020 року договором позики (безвідсоткової) №1 та розпискою про отримання позики, що є додатком №1 до договору позики №1 від 27 листопада 2020 року. Повернути кошти ОСОБА_1 зобов`язувався частинами до 26.11.2021 року, згідно зграфіком встановленим у договорі, але починаючи з травня 2021 року відповідач припинив виконання даного обов`язку. Відповідач повернув борг за грудень-квітень повністю і частково за травень, а саме 16 950 грн, відтак, у відповідача існує заборгованість перед позивачем частково за травень, а також у повному обсязі за червень-листопад, що становить 182 740 грн. У відповідності до ст.625 Цивільного кодексу України відповідач має сплатити загальну суму пені, нарахованої у зв`язку з порушенням грошових зобов`язань, що становить 3 345 грн 15 коп та загальну суму 3% річних по заборгованості, що становить 627 грн 29 коп.

Заочним рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 20 вересня 2022 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 (АДРЕСА_2, РНОКПП: НОМЕР_2 ) заборгованість за договором позики в розмірі 182 740 грн., 3% річних у розмірі 627,29 грн., пеню у розмірі 3 345,15 грн., а всього - 186 712,44 грн. (сто вісімдесят шість гривень сімсот дванадцять тисяч 44 коп.)

Стягнуто з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 (АДРЕСА_2, РНОКПП: НОМЕР_2 ) судові витрати в розмірі 2 321,12 грн. (дві тисячі триста двадцять одна гривня дванадцять копійок)

Додатковим рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 18 жовтня 2023 року стягнуто з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 (АДРЕСА_2, РНОКПП: НОМЕР_2 ) судові витрати в розмірі 23 834 грн. (двадцять три тисячі вісімсот тридцять чотири гривні).

Ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 09 січня 2023 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

Заочне рішення Личаківського районного суду м.Львова від 20 вересня 2023 року оскаржив відповідач ОСОБА_1 . В апеляційній скарзі зазначає, що вважає рішення незаконним. Стверджує, що суд не повідомив його належним чином про дату, час та місце судового засідання та не надіслав йому копію рішення чим порушив його право на справедливий суд. Посилається на те, що зазначена позивачем сума боргу не відповідає дійсності, оскільки він віддав позивачу кошти, що можуть підтвердити свідки,яких він мав намір викликати після задоволення заяви про перегляд заочного рішення. Таким чином судом не встановлено дійсну суму заборгованості за договором позики, яка підлягає стягненню. Просить скасувати рішення суду та ухвалити нове.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив, що згідно з частиною третьою статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до вимог ч.13 ст.7 та ч.1 ст.369 ЦПК України, справу розглянуто апеляційним судом без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження.

Частиною четвертою статті 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

У частині п`ятій статті 268 ЦПК України зазначено, що датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає.

Відповідно до частин 1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Судом встановлено такі обставини.

27 листопада 2020 року між позивачем ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_1 укладено договір позики (безвідсоткової) №1. (а.с.10).

На виконання умов договору позики позивачем надано відповідачу кошти в загальному розмірі 199 690,00 грн., що стверджується долученою копією розписки(а.с.11).

Позивач стверджує, що відповідач порушив умови договору позики , зокрема щодо повернення позики згідно графіку, який визначений у договорі. Зазначає, що відповідач повернув борг лише за грудень-квітень повністю і частково в розмірі 2830,11 грн. за травень, що разом становить 16 950 (шістнадцять тисяч дев`ятсот п`ятдесят) гривень 00 коп.

Відтак, у відповідача існує заборгованість перед позивачем частково за травень в розмірі 19 993, 86 грн, а також у повному обсязі за червень-листопад, що загалом становить 182 740 (сто вісімдесят дві тисячі сімсот сорок) гривень 00 коп.

24 вересня 2021 року позивач скерував відповідачу повідомлення-вимогу про дострокове повернення всієї неповернутої суми позики в розмірі 182 740 грн.(а.с.12)

На вказану вимогу відповідач ОСОБА_1 не відреагував, кошти не повернув.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не надав жодних доказів на спростування вимог позивача та не підтвердив факту повернення коштів. Щодо стягнення пені та 3 % річних , суд зазначив, що право на їх стягнення передбачено у ст.625 ЦК України, а оскільки відповідач не заперечив та не спростував наданого позивачем розрахунку позовні вимоги в цій частині є підставними.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду, враховуючи такі вимоги закону.

Згідно з ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Положеннями ст.527 ЦК України передбачено, що боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Кожна із сторін у зобов`язанні має право вимагати доказів того, що обов`язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред`явлення такої вимоги.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

В постановах Верховного Суду України від 08 червня 2016 року у справі 6-1103/ цс16, від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967/цс15, від 02 липня 2014 року у справі №6-79 /цс 14, від 18 вересня 2013 року № 6 - 63/ цс 13 висловлена правова позиція про те, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Вказана правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України у справі № 6-63цс13 від 18 вересня 2013 року, у постанові у справі № 6-50цс16 від 24 лютого 2016 року.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Вказана правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 2 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, від 8 червня 2016 року у справі № 6-1103цс16, від 18 січня 2017 року у справі № 6-2789цс16.

Позивачем на підтвердження укладення між сторонами договору позики та його умов, надано розписку від 27 листопада 2020 року про отримання ОСОБА_1 позики в розмірі 199690,00 грн.

Згідно з п.3.4 договору позики, позичальник зобов`язався повернути суму позикики згідно з графіком.

Зазначений договір і розписка є належними і допустимими доказами на підтвердження факту передачі грошей.

Згідно з п.3.6 Договору позики, підтвердженням повернення позики є передача розписки Позикодавцем Позичальнику.

Ухвалюючи рішення про стягнення частини неповернутої позики, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку, що відповідач не надав суду доказів,які підтверджують факт повернення коштів.

Твердження в апеляційній скарзі на те, що «кошти повернуто» - без зазначення суми,яка повернута та дати повернення є голослівним та не спростовує висновків суду про наявність підстав для задоволення позову.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що відповідач мав намір викликати свідків,які зможуть підтвердити факт повернення коштів, апеляційний суд визнає безпідставним, оскільки належними доказами повернення суми позики згідно з договором є наявність у позичальника оригіналу розписки.

Крім цього, поясненнями сторони та показаннями свідка не може доводитися факт виконання зобов`язання за договором позики. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 18 липня 2018 року у справі № 143/280/17 (провадження № 61-33033св18).

Відповідно до ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Частиною першою статті 530 ЦК України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до частини першої статті 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Частиною третьою статті 545 ЦК України передбачено, що наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

Прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання зобов`язання частково або в повному обсязі. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора (частини перша, четверта статті 545 ЦК України).

Відповідно до ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно з ст.549-551 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання.

Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно.

Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З врахуванням того, що договором позики не встановлено розміру процентів, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача процентів в розмірі 3% річних та штрафних санкцій у вигляді пені в розмірі облікової ставки НБУ, відповідно до поданого позивачем розрахунку, який відповідає наведеним вище вимогам закону.

Доводи апеляційної скарги про неналежне повідомлення відповідача про дату ,час і місце судового засідання є безпідставними з врахуванням наступного.

Відповідно до ст.128 ЦПК України повідомлення про призначення справи до розгляду та про дату, час і місце проведення судового засідання чи проведення відповідної процесуальної дії може здійснюватися судом з використанням засобів мобільного зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, шляхом надсилання такому учаснику справи текстових повідомлень.

З матеріалів справи встановлено, що про судове засідання призначене на 20 вересня 2022 року (дата ухвалення оскаржуваного рішення) відповідач був повідомлений шляхом надіслання SMS-повідомлення (а.с.111).

Також судова повістка була надіслана на електронну адресу представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_3 (а.с.110-110 зворот).

У відповідь на зазначену повістку відповідач скерував суду клопотання про відкладення розгляду справи (а.с.113), яке судом у порядку визначеному процесуальним законом розглянуто, що відображено у тексті рішення.

Відтак, відповідач та його представник були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, а тому підстав для скасування рішення із зазначених мотивів апеляційний суд теж на вбачає.

Щодо не надіслання відповідачу копії рішення, то зазначене процесуальне порушення не дає підстав для скасування оскаржуваного рішення.

Крім цього, відповідачу відомо про наявність рішення і його зміст, оскільки він скористався своїм правом на подання апеляційної скарги на нього.

Також слід зазначити, що електронний примірник рішення міститься у Єдиному державному реєстрі судових рішень та є доступним для ознайомлення.

З врахуванням наведеного, апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін.

Відповідно до ст.375 ЦПК Українги суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст 374 ч.1 п. 14 ; 375; 383; 384; 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Личаківського районного суду м.Львова від 20 вересня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в порядку, визначеному ст. ст. 389-391 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 09 червня 2023 року.

Головуючий Ю.Р.Мікуш

Судді: Т.І.Приколота

Р.В.Савуляк