Справа № 163/479/23
Провадження № 2/163/115/23
ЛЮБОМЛЬСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 червня 2023 року Любомльський районний суд Волинської області

в складі головуючого судді Павлуся О.С.

з участю секретаря Семенюк К.М.,

представника позивача ОСОБА_1 (в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в місті Любомль Волинської області в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат за невиконання грошового зобов`язання за договором позики,

в с т а н о в и в :

У позовній заяві представник позивача ОСОБА_2 адвокат Грабовський В.А. просить ухвалити рішення про стягнення з відповідача ОСОБА_3 5 321,92 доларів США трьох відсотків річних та 287 293,23 гривень інфляційних втрат, нарахованих за прострочення грошового зобов`язання за договором позики.

Заявлені позовні вимоги представник обґрунтував тим, що 03 березня 2009 року позивач надав відповідачу в позику 14800 доларів США, які зобов`язався повернути до 03 березня 2010 року, проте такого свого зобов`язання не виконав. Рішенням Любомльського районного суду Волинської області від 12 квітня 2013 року у справі № 163/609/13-ц з відповідача в користь позивача стягнуто 118252 гривень боргу за договором позики, що еквівалентно отриманій сумі позики. Оскільки відповідач не повернув суму позики по сьогоднішній день, йому у відповідності до ст.625 ЦК України за період з 04 березня 2010 року по 23 лютого 2022 року (всього 4375 днів прострочення) нараховано 3 % річних в сумі 5321,92 доларів США та інфляційні втрати в сумі 287293,23 гривень.

Позивач в судове засідання не з`явився, свої права та інтереси доручив представляти адвокату Грабовському В.А.

Представник позивача, приймаючи участь у судовому розгляді в режимі відеоконференції, позов підтримав з наведених у ньому підстав та просив його задовольнити.

Відповідач в судове засідання не з`явився, хоча про час і місце розгляду справи належним чином був повідомлений у відповідності до положень ч.11 ст.128 ЦПК України, про причини неявки не сповістив, відзиву на позов не подав, заяв чи клопотань щодо неможливості розгляду справи за його відсутності також не подав.

У зв`язку із цим та на підставі ч.1 ст.223 ЦПК України суд не вбачає перешкод для розгляду справи по суті за відсутності відповідача.

Аналізом доказів по справі суд встановив наступні фактичні обставини.

Відповідно до копії розписки від 03 березня 2009 року відповідач ОСОБА_3 позичив у позивача ОСОБА_2 14800 доларів США, які зобов`язався повернути до 03 березня 2010 року.

У зв`язку з невиконанням цього зобов`язання ОСОБА_2 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики.

Заочним рішенням Любомльського районного суду Волинської області від 12 квітня 2013 року у справі № 163/609/13-ц позов ОСОБА_2 задоволено повністю, з відповідача в його користь стягнуто 118252 гривні боргу за договором позики та 1182,50 гривень судового збору.

Рішення суду набрало законної сили 07 червня 2013 року.

Відповідно до інформації Любомльського відділу ДВС у Ковельському районі Волинської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 07 березня 2023 року № 6370/22.9 та доданої довідки з Пошук ВД/ВП встановлено, що на примусовому виконанні указаного відділу перебував виконавчий лист № 163/609/13-ц від 08.04.2014 року, виданий Любомльським районним судом за № АСВП 42995470 та № 46804839 про стягнення з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_2 118252,00 гривень боргу за договором позики та 1182,50 гривень судового збору.

Рух виконавчого провадження за указаним виконавчим листом наступний: 14 квітня 2014 року надійшла заява ОСОБА_2 про відкриття виконавчого провадження. 16 квітня 2014 року державним виконавцем відкрито виконавче провадження за № АСВП 42995470. 24 грудня 2014 року державним виконавцем складено акт про те, що боржник за вказаною у виконавчому документів адресою не проживає, майна належного боржнику, на яке можна звернути стягнення не виявлено, а усі заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультативними. Оскільки було встановлено проживання боржника в місті Рівне, 26 грудня 2014 року виконавчий лист направлено за належністю до відділу ДВС Рівненського МУЮ. 04 березня 2015 року з відділу ДВС Рівненського МУЮ надійшли матеріали з відмовою у відкритті виконавчого провадження. 06 березня 2015 року державним виконавцем було відкрито виконавче провадження за № АСВП 46804839. Це провадження 07 квітня 2016 року було завершене на підставі п.2 ч.1 ст.47 Закону України "Про виконавче провадження" з поверненням виконавчого документа стягувачу через відсутність у боржника майна, на яке можна було б звернути стягнення. Станом на 07 березня 2023 року на виконання в Любомльський відділ ДВС указаний виконавчий лист повторно не надходив.

Отже, на підставі досліджених у справі доказів встановлено, що між сторонами 03 березня 2009 року виникли договірні правовідносини із договору позики, у яких відповідач своє грошове зобов`язання у визначений строк до 03 березня 2010 року не виконав; рішенням суду від 12 квітня 2013 року з відповідача стягнуто суму боргу за договором позики; виконавчий лист за указаним рішенням суду перебував на примусовому виконанні у відділі ДВС, проте через відсутність у боржника майна 07 квітня 2016 року був повернутий стягувачу із завершенням виконавчого провадження та в подальшому до примусового виконання стягувачем більше не пред`являвся.

Через неповернення суми позики по сьогоднішній день позивач звернувся до суду за захистом своїх майнових прав із цим позовом про стягнення з відповідача трьох відсотків річних та інфляційних втрат за прострочення грошового зобов`язання в порядку ст.625 ЦК України.

Відповідно до ч.1 ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 599 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Правовий аналіз положень ст.ст. 526, 599, 611, 625 ЦК дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ст.625 цього Кодексу, за час прострочення.

Основними засадами судочинства є, зокрема, обов`язковість судового рішення (ст.129 Конституції України).

Суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку (ст.1291 Конституції України).

Виконання судового рішення відповідно до рішення Конституційного Суду України № 5-рп/2013 від 26 червня 2013 року у справі № 1-7/2013 є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом.

Відповідно до ч.1 ст.431 ЦПК України виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.

Як встановлено у справі, рішення суду від 12 квітня 2013 року про стягнення з відповідача суми позики не виконане та на примусовому виконанні не перебуває з 07 квітня 2016 року.

Ураховуючи положення пункту 5 Розділу XIII Прикінцеві та перехідні Закону України "Про виконавче провадження" №1404-VІІІ від 02 червня 2016 року, який набрав чинності 05 жовтня 2016 року, судом встановлено, що строк пред`явлення виконавчого листа про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 присудженої суми позики збіг 07 квітня 2019 року.

У позовній заяві представник позивача жодним чином не обумовив про звернення позивача до суду в порядку ч.1 ст.433 ЦПК України із заявою про поновлення строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання.

У зв`язку із цим та з огляду на положення ч.7 ст.81 ЦПК України суд з власної ініціативи перевірив цю обставину за даними автоматизованої системи документообігу суду, а також загальнодоступного реєстру судових рішень, та встановив два факти звернення позивача із такою заявою до Любомльського районного суду.

Зокрема, 13 вересня 2021 року ОСОБА_2 звернувся до Любомльського районного суду з заявою про видачу дубліката виконавчого листа по цивільній справі №163/609/13-ц про стягнення з ОСОБА_3 в його користь 118252 гривень боргу за договором позики та поновлення строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання. Ухвалою суду від 09 червня 2022 року, залишеною без змін постановою Волинського апеляційного суду від 24 січня 2023 року, у задоволенні цієї заяви відмовлено.

07 жовтня 2022 року ОСОБА_2 звернувся до Любомльського районного суду з аналогічною заявою по суті заявлених вимог (про видачу дубліката виконавчого листа та поновлення строку для його пред`явлення до виконання), яка ухвалою суду від 28 жовтня 2022 року залишена без розгляду на підставі ч.3 ст.44 ЦПК України, у зв`язку із визнанням судом зловживання заявником ОСОБА_2 процесуальними правами на подання цієї заяви.

Згідно із ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 06 березня 2019 року у справі № 757/44680/15-ц висловив правовий висновок про правильне застосування норм права, згідно якого натуральним є зобов`язання вимога в якому, не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набути майном. Конструкція статті 625 ЦК України щодо нарахування 3 % річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку. Кредитор в натуральному зобов`язанні не має права на нарахування 3 % річних та інфляційних втрат, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку.

Аналогічна позиція Верховним Судом висловлена у постановах по справах №569/12918/16-ц від 02 вересня 2020 року, №442/398/15-ц від 18 березня 2020 року, №390/880/16-ц від 11 грудня 2019 року, №554/9126/20 від 13 березня 2023 року.

У постанові від 13 березня 2023 року по справі №554/9126/20 Верховний Суд також вказав, що пред`явлення кредитором, при існуванні задавненої вимоги, тільки позову про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат, без позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, на яку нараховуються три проценти річних та інфляційні втрати, дозволяє кредитору обійти охорону, що надається боржнику при спливі позовної давності, і досягнути результату, який недоступний кредитору при пред`явленні позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, і яка забезпечує можливість боржнику заявити про застосування до неї позовної давності. Тобто складається доволі нерозумна ситуація: зі спливом позовної давності і неможливістю захисту задавненої вимоги кредитор зберігає можливість постійно подавати вимоги про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат, нарахованих на задавнену вимогу, що означає по суті виконання задавненої вимоги і без можливості боржнику заявити про застосування позовної давності до задавненої вимоги. Тому кредитор, для охорони інтересів боржника, може пред`явити позов про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат, які нараховані на задавнену вимогу, тільки разом з пред`явленням позову про стягнення задавненої вимоги

Фактичні обставини цієї справи, за яких ухвалою Любомльського районного суду від 09 червня 2022 року, яка набрала законної сили, позивачу ОСОБА_2 як стягувачу відмовлено у видачі дубліката виконавчого листа та у поновленні строку для пред`явлення його до виконання, свідчать, що основна вимога позивача, яка виникла на підставі рішення суду, не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, а тому між сторонами виникло натуральне зобов`язання, до якого не можуть бути застосовані положення ст.625 ЦК України.

Отже, факт не перебування виконавчого листа за основним борговим зобов`язанням на примусовому виконанні в органах державної виконавчої служби в сукупності з відмовою судом у задоволенні заяви позивача про видачу дубліката виконавчого листа та поновлення строку для пред`явлення його до виконання унеможливлює застосування до спірних правовідносин положень ч.2 ст.625 ЦК України, оскільки вказана норма підлягає застосуванню лише за грошовим зобов`язанням, яке підлягає виконанню.

У зв`язку із цим вимоги про стягнення з відповідача 3 % річних та інфляційних втрат не ґрунтуються на вимогах закону, а відтак є безпідставними.

Належить зазначити, що сплив строків пред`явлення виконавчого листа до виконання є законним правом боржника уникнути притягнення до цивільно-правової відповідальності після закінчення певного періоду після видачі судом виконавчого документа. Ці строки забезпечують юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав боржників.

При цьому суд враховує не лише право стягувача, а й права боржника, у підсумку обом гарантуючи право на справедливий суд, оскільки має враховувати не лише майнові інтереси стягувача, а й захищати права та інтереси боржника, який у даному випадку правомірно протягом кількох років міг розраховувати на відсутність загрози примусового виконання рішення.

Таким чином, встановивши відсутність обов`язку відповідача перед позивачем у грошовому зобов`язанні за договором позики від 03 березня 2009 року у зв`язку зі спливом часового проміжку, наданого законом для пред`явлення виконавчого листа до виконання, очевидним є відсутність правової підстави для стягнення з відповідача на користь позивача можливого похідного зобов`язання, передбаченого ст.625 ЦК України.

Ураховуючи встановлені у справі фактичні обставини та норми чинного законодавства України в сукупності із правовими висновками Верховного Суду, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі за їх безпідставністю.

У зв`язку з відмовою в позові понесені позивачем витрати відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст.ст.259, 264, 265 ЦПК України, суд

у х в а л и в :

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат за невиконання грошового зобов`язання за договором позики відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

На рішення протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення може бути подано апеляційну скаргу до Волинського апеляційного суду.

Інформація про сторін:

позивач ОСОБА_2 ; місце проживання АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ;

відповідач ОСОБА_3 ; місце проживання - АДРЕСА_2 ; РНОКПП - НОМЕР_2 .

Дата складання повного тексту рішення 08 червня 2023 року.

Головуючий : суддя О.С.Павлусь