Дата документу 07.06.2023 Справа № 323/445/21
Запорізький Апеляційний суд
ЄУН 323/445/21 Пр. № 22-ц/807/50/23 Головуючий у 1-й інстанції Мінаєв М.М. Повний текст рішення складено 25.11.2021 року. Суддя-доповідач Гончар М.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 червня 2023 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді (судді-доповідача) Гончар М.С.

суддів Кочеткової І.В., Подліянової Г.С.

за участі секретаря Камалової В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 на рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 15 листопада 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Виконавчий комітет Малотокмачанської сільської ради Оріхівського району Запорізької області, про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вищезазначеним позовом (а.с. 1-3), який в подальшому уточнив (т.с. 1 а.с. 143-144), в якому просив визнати дії ОСОБА_3 протиправними та зобов`язати її вчинити певні дії, а саме засипати землею видолинок уздовж всієї границі між її ділянкою та ділянкою позивача (тобто вирівняти рівень землі на ділянці відповідача з рівнем землі на ділянці позивача уздовж усього суміжного між сторонами паркану та на ширині чотири метри від паркану на ділянці відповідача); відремонтувати паркан, який було зламано внаслідок протиправних дій відповідача (тобто встановити чотири стовпчики, які впали; закріпити стовпчики, які хитаються; за допомогою зварювання відремонтувати кріплення сітки, яке було відірвано та закріпити знову сітку на паркані).

В обґрунтування свого позову позивач зазначав, що між земельними ділянками за адресою АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_1 , та за адресою АДРЕСА_3 , яка належить ОСОБА_3 , встановлений паркан, який становить собою металеву сітку, натягнуту між вкопаними у землю стовпчиками, кожен з яких має бетонний фундамент (основу). За ствердженням позивача, відповідач протягом тривалого часу щороку під час обробки своєї земельної ділянки проводить орання, в тому числі за допомогою колісної сільськогосподарської техніки, в один бік. Це призвело до того, що на земельній ділянці відповідача поступово утворився видолинок вздовж вказаного паркану, опори стовпчиків паркану оголились, частина стовпчиків впала, частина розхиталась, сітка місцями порвалась та (або) провисла. Вказані дії відповідача порушують правила добросусідства, передбачені ст. ст. 103-108 Земельного кодексу України, а також призвели до погіршення стану належного позивачу майна. Добровільно відповідач відмовляється усувати наслідки своїх дій, у зв`язку з чим позивач змушений звернутись до суду.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено суддю суду першої інстанції Мінаєва М.М. (а.с. 32).

Ухвалою суду першої інстанції провадження у цій справі відкрито в порядку загального позовного провадження (т.с. 1 а.с. 33).

Рішенням Оріхівського районного суду Запорізької області від 15 листопада 2021 року (т.с. 1 а.с. 197-199) у задоволенні позову ОСОБА_1 у цій справі відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, позивач ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 у своїй апеляційній скарзі (т.с. 1 а.с. 205-208) просив рішення суду першої інстанції у цій справі скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено колегію суддів Запорізького апеляційного суду: головуючого суддю (суддю-доповідача) Гончар М.С., суддів Маловічко С.В. та Подліянову Г.С. (т.с.1 а.с. 222).

Ухвалою апеляційного суду від 06 січня 2022 року клопотання ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 про звільнення його від сплати судового збору за подачу апеляційної скарги у цій справі задоволено, звільнено останнього від сплати судового збору за подачу апеляційної скарги на рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 15 листопада 2021 року у цій справі, апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито (а.с. 226), дану справу за апеляційною скаргою призначено до апеляційного розгляду (т.с. 1 а.с. 227), з урахуванням навантаження судді-доповідача та колегії суддів апеляційного суду(в Запорізькому апеляційному суді працює фактично 16 суддів, з яких 12 суддів складають судді судової палати з розгляду цивільних справ, які за рішенням загальних зборів суддів Запорізького апеляційного суду з липня 2021 року також приймають участь у розгляді кримінальних проваджень).

Учасники цієї справи не скористались своїм правом на відзив на вищезазначену апеляційну скаргу у цій справі.

Однак, в силу вимог ст. 360 ч. 3 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції апеляційним судом.

У період з 18 лютого 2022 року по 10 травня 2022 року суддя-доповідач перебувала у відпустці (довідка т.с. 1 а.с. 239).

Розгляд цієї справи, призначений апеляційним судом на 25 травня 2022 року, не відбувся та був відкладений (т.с. 1 а.с.241) без визначення конкретної дати судового засідання через перебування учасників цієї справи на тимчасово окупованій території Запорізької області внаслідок воєнної агресії РФ проти України та відсутність будь-якого зв`язку (поштового чи мобільного) з останніми, з урахуванням письмових рекомендацій Верховного Суду щодо особливостей здійснення правосуддя на території, на якій введено воєнний стан (т.с. 1 а.с. 242).

В автоматизованому порядку суддею Кочетковою І.В. у цій справі замінено суддю Маловічко С.В. у зв`язку із тривалою відпусткою останньої (т.с. 1 а.с. 243-244).

Ухвалою апеляційного суду від 01 листопада 2022 року (т.с. 1 а.с.245) витребувано у Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України інформацію про перетинання державного кордону, починаючи з 24 лютого 2022 року, громадянами України: 1. ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 , паспорт НОМЕР_2 , виданий Оріхівським РВ УМВС України в Запорізькій області 12.12.2000 року, 2. ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_3 , паспорт НОМЕР_4 , виданий Оріхівським РВ УМВС України в Запорізькій області 12.04.2005 року.

На виконання вказаної ухвали апеляційним судом отримано відповідь (т.с. 1 а.с. 247-250), за змістом якої: такі відомості відсутні.

У січні 2023 року апеляційним судом здійснено відповідний запит до Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих території України (т.с. 1 а.с. 251-254), у лютому 2023 року ухвалою апеляційного суду у Міністерства соціальної політики України (т.с. 1 а.с. 255) витребувано інформацію на підтвердження (спростування) в ЄІБД ВПО про взяття на облік громадян України: 1. ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 , паспорт НОМЕР_2 , виданий Оріхівським РВ УМВС України в Запорізькій області 12.12.2000 року, 2. ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_3 , паспорт НОМЕР_4 , виданий Оріхівським РВ УМВС України в Запорізькій області 12.04.2005 року, якщо підтверджується взяття на облік цих осіб в ЄІБД ВПО, то повідомити апеляційний суд про нове фактичне місце проживання/перебування цих осіб.

02.03.2023 року на виконання вищезазначеної ухвали апеляційного суду Міністерством соціальної політики України надано відповідь, що в Єдиній інформаційній базі даних про внутрішньо переміщених осіб інформація наявна така інформація щодо запитуваних осіб: станом на 17 лютого 2023 року ОСОБА_3 зареєстрована в ЄІБД ВПО, а щодо ОСОБА_1 інформація відсутня (т.с. 2 а.с. 1-2).

Ухвалою апеляційного суду від 13.03.2023 року (т.с. 2 а.с.4) дану справу призначено до апеляційного розгляду, з повідомленням про дату, час і місце розгляду цієї справи її учасників справи, у тому числі: - ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_4 , - ОСОБА_1 через оголошення про його виклик на веб - сайті судової влади України (т.с. 2 а.с. 11-12).

У дане судове засідання належним чином, з додержанням вимог ЦПК України повідомлені апеляційним судом про дату, час і місце розгляду цієї справи (т.с. 2 а.с. 5-13), у тому числі позивач (апелянт) ОСОБА_1 через свого представника - адвоката Малюка В.С. в електронному кабінеті (т.с. 2 а.с. 10), що узгоджується із вимогами ст. 130 ч. 5 ЦПК України, всі учасники цієї справи не з`явились, окрім відповідача ОСОБА_4 , про причини своєї неявки апеляційний суд не сповістили, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавали.

За змістом ст. 372 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи апеляційним судом.

При вищевикладених обставинах, на підставі ст. ст. 371-372 ЦПК України апеляційний суд ухвалив розглядати дану справу у даному судовому засіданні за відсутності всіх учасників справи, що не з`явились, за присутності відповідача ОСОБА_4 .

Відводів у цій справі не заявлено, самовідводи відсутні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення відповідача ОСОБА_3 , перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга позивача ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 у цій справі підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

В силу вимог ст. 258 ч. 1 ЦПК України судовими рішення є: … рішення, постанови…

За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.

Встановлено, що суд першої інстанції, відмовляючи позивачеві у задоволенні його вищезазначеного позову у цій справі, керувався ст. ст. 12, 13, 16, 319, 321, 1166, 1192 ЦК України, ст. ст. 9, 10 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель», ст. ст. 12, 25 Закону України «Про охорону земель», керуючись ст. ст. 2, 7, 10, 19, 81, 82, 84, 141, 176, 263-265 ЦПК України та виходив із необґрунтованості позовних вимог останнього у цій справі.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком суду першої інстанції, вважає його правильним, а рішення суду першої інстанції таким, що ухвалено із додержанням вимог закону, є правильним та законним.

Ст. 263 ЦПК України містить вимоги щодо законності і обґрунтованості судового рішення, а ст. 264 ЦПК України - питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції у цій справі відповідає.

Так, судом першої інстанції було правильно встановлено та сторонами-учасниками цієї справи не заперечувалось (ст. 82 ч. 1 ЦПК України), що між земельними ділянками за адресою АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_1 (т.с. 1 а.с. 8-9, 78-87)), та за адресою АДРЕСА_3 , яка належить ОСОБА_3 , встановлений паркан, який становить собою металеву сітку, натягнуту між вкопаними у землю стовпчиками, кожен з яких має бетонний фундамент (основу).

Позивач у суді першої інстанції пояснив, що встановив цей паркан приблизно у 1992 році за власний рахунок і власними силами, без створення проектно-кошторисної документації. Відповідач цього факту не оспорювала (ст. 82 ч. 1 ЦПК України).

Як вбачається з відеозапису, зробленого навесні 2021 року, та фотографій (т.с. 1 а.с. 11-30, які надав позивач, і які були переглянуті в суді першої інстанції у судовому засіданні, вказаний паркан містить ознаки фізичного зносу. Бетонна основа більшості стовпчиків верхньою частиною знаходиться на рівнем ґрунту. При цьому зі сторони земельної ділянки відповідача рівень ґрунту місцями є нижчим за рівень зі сторони позивача. Нижній край сітки між стовпчиками знаходиться над рівнем землі, а простір між ґрунтом та цим нижнім краєм місцями прикритий цеглинами, фрагментами шиферу тощо. Бетонна основа, на якій знаходиться будинок позивача, знаходиться вище рівня земельної ділянки відповідача.

Крім того, судом першої інстанції було досліджено ще один відеозапис, зроблений позивачем восени 2021 року, з якого судом встановлено, що земельна ділянка відповідача проорана, а відстань від проораної частини до паркану позивача становить не менше 30 сантиметрів, що позивачем не заперечувалось.

При цьому, при дослідженні обох відеозаписів (диск а.с. 38), судом не було встановлено наявність так званого видолинку, про усунення якого просив позивач. Сам позивач та його представник не змогли вказати на цих відеозаписах або на будь-яких графічних зображеннях місце розташування цього видолинку та його просторові межі - довжину, ширину, глибину, розташування по відношенню до паркану. За поясненнями представника позивача, на наданих відеозаписах його неможливо побачити, оскільки фактично мова йде про те, що горизонтальний рівень поверхні земельної ділянки відповідача на відстані до чотирьох метрів від паркану є нижчим за рівень поверхні земельної ділянки позивача, а потім поступово підвищується.

Судом першої інстанції також правильно було встановлено, що конфлікт між сторонами з приводу дотримання правил добросусідства триває вже декілька років.

Так, 08.11.2019 року комісією представників Малотокмачанської сільської ради Оріхівського району Запорізької області був складений акт (т.с. 1 а.с. 10), яким встановлено, що по межі між земельними ділянками сторін натягнута сітка. Відповідач проводить оранку землі щороку в одну сторону від огорожі сітки, засіває землю, потім косить зерно прямо під вікнами позивача. Під час оранки земля від сітки ОСОБА_1 пересовується в сторону земельної ділянки ОСОБА_3 . В результаті цього біля сітки утворюється видолинок довжиною в розмір земельної ділянки. У зв`язку з цим сітка, стовпчики похилилися, і видно бетон. Вимощення навколо будинку відійшло та поколося, стіна в будинку дає тріщини.

За клопотанням представника відповідача (т.с. 1 а.с. 63) в суді першої інстанції були допитані особи, що входили до складу вказаної комісії.

Свідки ОСОБА_5 (т.с. 1 а.с. 157) та ОСОБА_6 (т.с. 1 а.с. 156) підтвердили, що брали участь у роботі тієї комісії та складанні акту. Пояснили, що виходили на місце події. Підтвердили наявність невеликої колії вздовж паркану, але про орання ОСОБА_3 своє земельної ділянки в один бік їм було відомо лише зі слів ОСОБА_1 .

Свідок ОСОБА_7 (т.с. 1 а.с. 155) пояснила, що також була присутньою при складанні акту. Підтвердила, що бачила видолинок вздовж будинку позивача, а чи продовжувався він вздовж всього паркану, не бачила. Вважає, що в утворенні видолинку була наявна й вина самого ОСОБА_1 , який не передбачив механізм стоку дощової води не на земельну ділянку, через що під час дощу вода підмиває лінію ґрунту вздовж паркану.

Свідок ОСОБА_8 (т.с. 1 а.с. 154) пояснила, що на місцевість не виїжджала, у складанні акту участі не брала, свідком зазначених в акті обставин не була, а підписала його пізніше. Підтвердити в судовому засіданні обставини, зазначені в акті, не може.

Крім того, судом були досліджені Акти обстеження земельної ділянки від 02.04.2021(т.с. 1 а.с. 93) та від 26.05.2021 (т.с. 1 а.с. 128), якими комісія в складі членів земельної комісії та депутатів Малотокмачанської сільської ради Пологівського району Запорізької області виявила, що візуально рівень землі на межі земельної ділянки позивача трошки вищий за рівень землі на ділянці відповідача. На будинку позивача відсутні римби для стоку води, що призводить до підмивання стовпців на межі, і під час дощів на ділянці відповідача по межі стоїть вода.

Крім того, за клопотанням позивача ухвалою суду від 08.07.2021 була призначена будівельно-технічна експертиза на предмет встановлення експертним шляхом, чи існує видолинок (заглиблення в рельєфі місцевості, западина) вздовж паркану на межі земельних ділянок сторін, які його просторові межі (довжина, ширина, глибина, розташування по відношенню до паркану) та технічні причини його утворення, в якому технічному стані перебуває паркан на межі земельних ділянок сторін і які причини його пошкодження (у разі наявності), а також якою є вартість ремонтно-будівельних робіт з відновлення його стану (т.с. 1 а.с. 165-166).

Однак в подальшому позивач заявив про те, що не наполягає на проведенні експертизи, оскільки він не може надати документи, витребувані експертом для її належного проведення. Відтак, ухвалою суду від 14.09.2021 проведення експертизи було припинено (т.с. 1 а.с. 182).

Оцінюючи досліджені судом докази та встановлені на їх підставі обставини, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про таке.

Відповідно до правової позиції Великої палати Верховного Суду, викладеній у постанові від 04.12.2019 року у справі № 917/1739/17, саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.

Позивач обґрунтовував свої вимоги посиланнями на ст. ст. 317, 319, 375 ЦК України, ст. 21 Закону України «Про благоустрій населених пунктів», ст. ст. 103, 108 Земельного кодексу України.

Ст. 103 ЗК України визначено зміст добросусідства.

Власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо).

Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов`язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив).

Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов`язані співпрацювати при вчиненні дій, спрямованих на забезпечення прав на землю кожного з них та використання цих ділянок із запровадженням і додержанням прогресивних технологій вирощування сільськогосподарських культур та охорони земель (обмін земельних ділянок, раціональна організація територій, дотримання сівозмін, встановлення, зберігання межових знаків тощо)

Крім того, відповідно до ст. 104 ЗК України власники та землекористувачі земельних ділянок можуть вимагати припинення діяльності на сусідній земельній ділянці, здійснення якої може призвести до шкідливого впливу на здоров`я людей, тварин, на повітря, земельні ділянки та інше.

Ст. 108 ЗК України передбачено, що у випадках, коли сусідні земельні ділянки відокремлені рослинною смугою, стежкою, рівчаком, каналом, стіною, парканом або іншою спорудою, то власники цих ділянок мають право на їх спільне використання, якщо зовнішні ознаки не вказують на те, що споруда належить лише одному з сусідів.

Власники сусідніх земельних ділянок можуть користуватися межовими спорудами спільно за домовленістю між ними. Витрати на утримання споруди в належному стані сусіди несуть у рівних частинах. До того часу, поки один із сусідів зацікавлений у подальшому існуванні спільної межової споруди, вона не може бути ліквідована або змінена без його згоди.

Відповідач у справі не оспорювала того факту, що паркан між її ділянкою та ділянкою позивача є власністю останнього.

Відтак, між сторонами не виникали відносини щодо спільного використання межової споруди в розумінні ст. 108 ЗК України, оскільки позивач є одноосібним власником паркану.

Оскільки суть вимог позивача зводиться до відновлення стану належного йому майна, яке, на його думку, було пошкоджене внаслідок дій відповідача, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що своєю правовою природою позовні вимоги є вимогами про відшкодування шкоди, і саме норми ЦК України про відшкодування шкоди підлягають застосуванню до спірних відносин.

За змістом положень ч. 3 ст. 386 ЦК України власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової і моральної шкоди.

У ч. ч. 1, 2 ст. 22 ЦК України визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, зокрема, є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Таким чином, під збитками необхідно розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені, та упущену вигоду. При цьому такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано пов`язані з відновленням свого порушеного права, тобто з наведеного випливає, що без здійснення таких витрат неможливим було б відновлення свого порушеного права особою.

При цьому такі витрати мають бути необхідними для відновлення порушеного права та перебувати у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з порушенням.

Відповідно до ч. 4 ст. 22 ЦК України на вимогу особи, якій завдано шкоди, та відповідно до обставин справи майнова шкода може бути відшкодована і в інший спосіб, зокрема, шкода, завдана майну, може відшкодовуватися в натурі (передання речі того ж роду та тієї ж якості, полагодження пошкодженої речі тощо), якщо інше не встановлено законом.

Як стягнення збитків, так і відшкодування шкоди в інший спосіб, є видами цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

Ст. 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Положеннями ст. 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Аналіз правової норми, передбаченої ст. 1166 ЦК України, з урахуванням визначених цивільно-процесуальним законодавством принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства, дає підстави для висновку, що законодавством не покладається на позивача обов`язок доказування вини відповідача у заподіянні шкоди; діє презумпція вини, тобто відсутність вини у завданні шкоди повинен доводити сам завдавач шкоди.

Разом з тим, потерпілий має довести належними доказами факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також факт того, що відповідач є заподіювачем шкоди.

За результатами дослідження наданих позивачем доказів, суд першої інстанції правильно констатував, що ані факт завдання позивачу шкоди, ані розмір такої шкоди, ані причинний зв`язок між певними діями відповідача та завданням позивачу шкоди, - позивачем у цій справі не доведені.

Зокрема, позивач не надав жодного доказу на підтвердження того, що станом на час встановлення паркану стан цієї споруди, а також рівень поверхні земельних ділянок позивача та відповідача був іншим, ніж станом на час розгляду справи.

Позивач не надав жодного належного, допустимого та достовірного доказу на підтвердження наявності так званого видолинку, його конкретного місця розташування та просторових меж.

Позивач не надав жодного належного та допустимого доказу на підтвердження того, що погіршення технічного стану паркану, навіть якщо воно має місце, є прямим наслідком певних дій відповідача, а не було викликано іншими причинами: нормальним фізичним зносом з урахуванням строку його використання, впливом дощової води через відсутність римби для її стоку на будинку позивача тощо.

За таких обставин, суд першої інстанції правильно встановив, що всі ствердження позивача про завдання йому шкоди діями відповідача є припущенням, тоді як ч. 6 ст. 81 ЦПК України встановлює, що доказування у цивільному судочинстві не може ґрунтуватися на припущеннях.

Акти обстеження земельної ділянки позивача, надані як з його сторони, так і зі сторони відповідача, суд першої інстанції правильно не прийняв як єдині підстави для покладення на відповідача цивільно-правової відповідальності, оскільки як такі не породжують жодних правових наслідків. Позивачем не наведено обґрунтування того, якими нормами права передбачено складання таких актів і в чому полягає їх юридичне значення.

Водночас суд першої інстанції правильно зауважив, що, вимагаючи від відповідача засипати так званий видолинок на земельній ділянці самого відповідача, і стверджуючи про неправильне проведення відповідачем сільськогосподарських робіт з обробки ґрунту, позивач фактично порушує питання про правильність використання відповідачем земельної ділянки в частині забезпечення родючості ґрунту.

Відповідно до ст. 5 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» (в редакції, чинній станом на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що державний контроль за використанням та охороною земель усіх категорій та форм власності здійснює центральний орган виконавчої влади, який забезпечує реалізацію державної політики у сфері нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі.

Державний контроль за дотриманням вимог законодавства України про охорону земель здійснює центральний орган виконавчої влади, який забезпечує реалізацію державної політики із здійснення державного нагляду (контролю) у сфері охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення і охорони природних ресурсів.

Моніторинг родючості ґрунтів земель сільськогосподарського призначення та агрохімічну паспортизацію земель сільськогосподарського призначення проводить центральний орган виконавчої влади з питань аграрної політики.

Відповідно до ст. 10 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» державні інспектори у сфері державного контролю за використанням та охороною земель і дотриманням вимог законодавства України про охорону земель мають право, зокрема, безперешкодно обстежувати в установленому законодавством порядку земельні ділянки, що перебувають у власності та користуванні юридичних і фізичних осіб, перевіряти документи щодо використання та охорони земель; давати обов`язкові для виконання вказівки (приписи) з питань використання та охорони земель і дотримання вимог законодавства України про охорону земель відповідно до їх повноважень, а також про зобов`язання приведення земельної ділянки у попередній стан у випадках, установлених законом, за рахунок особи, яка вчинила відповідне правопорушення, з відшкодуванням завданих власнику земельної ділянки збитків; тощо.

Судом першої інстанції було правильно встановлено, що позивач не надав доказів звернення до вказаних органів та посадових осіб з питань неправильного використання відповідачем земельної ділянки, та прийняття ними відповідних рішень в межах наданих їм повноважень стосовно порушення відповідачем законодавства про охорону земель.

Крім того, як випливає із ст. 25 Закону України «Про охорону земель», вжиття заходів щодо охорони земель має відбуватись на підставі відповідних робочих проектів землеустрою, які в даному випадку також відсутні.

Таким чином, судом першої інстанції було правильно зроблено висновок щодо необґрунтованості позовних вимог ОСОБА_1 у цій справі.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 дублюють доводи його позовної заяви у цій справі, яким суд першої інстанції вже надав належну оцінку, з якою погоджується апеляційний суд.

Ці доводи є такими, що не спростовують правильно встановлених судом першої інстанції фактичних обставин цієї справи та правильних висновків суду першої інстанції у цій справі, а лише відображають позицію позивача, викладену в його позові у цій справі, яку він та його представник вважають такою, що є єдино вірною та єдино можливою.

Суд першої інстанції розглянув дану справу з додержанням вимог ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав відповідну оцінку з дотриманням вимог ст. 89 ЦПК України.

За змістом якої: «Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; ж одні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності; с уд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів)».

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 12 ч. 3 ЦПК України). Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ст. 81 ч. 6 ЦПК України). Підстави для звільнення від доказування позивача, передбачені ст. 82 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Позивач та представник останнього не надали суду першої інстанції належних, допустимих доказів в обґрунтування позову позивача у цій справі.

Апеляційний суд на виконання вимог ЦПК України сприяв повному та всебічному апеляційному перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі в межах доводів та вимог апеляційної скарги сторони позивача.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ст. 367 ч. 2 ЦПК України).

В силу вимог ст. 367 ч. 3 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Проте, позивач та його представник будь-яких клопотань в апеляційному суду, у тому числі про призначення будь-якої експертизи, не заявляли. Докази, передбачені ст. 367 ч. 3 ЦПК України, у цій справі відсутні, і зокрема стороною позивача апеляційному суду не надані.

Згідно із ст. 376 ч. 3 ЦПК України передбачені порушення норм процесуального судом першої інстанції, які є обов`язковою підставою для скасування або зміни рішення.

В силу вимог ст. 376 ч. 2 ЦПК України лише порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, можуть бути підставою для скасування або зміни рішення.

Встановлено, що у цій справі відсутні порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення, а також відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення по суті цієї справи.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції у цій справі є законним та обґрунтованим, ухваленим з додержанням вимог ЦПК України.

Крім того, судом першої інстанції правильно, з додержанням вимог ст. 141 ЦПК України було вирішено питання про розподіл судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи судом першої інстанції.

За таких обставин, апеляційний суд не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції у цій справі, або ж його зміни.

Також, в силу вимог ст. 141 ЦПК України в разі відмову у задоволенні апеляційної скарги позивача у цій справі, останні не має права на компенсацію за рахунок відповідача будь-яких судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи апеляційним судом.

Окрім цього, апеляційним судом встановлено, що позивача ОСОБА_1 було звільнено від сплати судового збору при подачі ним вищезазначеної апеляційної скарги до апеляційного суду у цій справі (ухвала апеляційного суду т.с. 1 а.с. 226).

Керуючись ст. ст. 7, 12-13, 81-82, 89, 141, 367-369, 371-372, 374-375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 15 листопада 2021 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови.

Повний текст постанови апеляційним судом складений 08.06.2023 року.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С.Кочеткова І.В.Подліянова Г.С.