Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 грудня 2023 року Подільський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді - Головчака М.М.,

за участю секретаря судового засідання - Губенко О.М.,

представника позивача - ОСОБА_1 ,

відповідача - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві у порядку загального позовного провадження у режимі відеоконференцзв`язку цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Акціонерне товариство «Укрсоцбанк», про поділ майна подружжя, -

В С Т А Н О В И В :

До Подільського районного суду міста Києва звернулась ОСОБА_3 з позовом до ОСОБА_2 , в якому просить при проведенні поділу спільного майна подружжя відступити від рівності часток, збільшивши частку позивачки, у порядку поділу спільного сумісного майна подружжя:

- виділити зі складу спільного майна в особисту приватну власність позивачці частки однокімнатної квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 56,7 м2, житловою площею 20,3 м2;

- виділити зі складу спільного майна в особисту приватну власність відповідачу 1/4 частки однокімнатної квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 56,7 м2, житловою площею 20,3 м2;

- виконання майнового зобов`язання, що виникло відповідно до Іпотечного договору № 027МІ1-ЗАСТ від 03 жовтня 2013 року між ОСОБА_2 та АТ «Укрсоцбанк» покласти на відповідача.

В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що сторони по справі перебувають у зареєстрованому шлюбі з 07 листопада 2009 року. ІНФОРМАЦІЯ_1 у шлюбі сторін народилась дитина - ОСОБА_4 , який є дитиною - інвалідом. Спільна дитини проживає разом з позивачкою та перебуває на її утриманні. У період шлюбу, 03 жовтня 2013 року, сторонами було придбано у спільну власність за спільні грошові кошти однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 56,7 м2, житловою площею 20,3 м2. З метою придбання спірної квартири, позивачкою та її батьками, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , було продано квартиру в місті Лубни, яка належала останнім на праві спільної власності, набутої внаслідок приватизації майна, за 152633 грн. Крім того, батьками позивачки було надано грошові кошти у готівковій формі в сумі 90000 грн. Таким чином, позивачкою та її батьками на момент придбання спірної квартири внесено грошові кошти в сумі 30000 доларів США. Разом з тим, оскільки спірна квартира була у стані «під ремонт», сторонами прийнято рішення залучити грошові кошти у порядку укладення Іпотечного договору, а за рахунок грошових коштів, отриманих від батьків та від продажу квартири, вирішено провести оздоблювальні роботи. Іпотечний договір було укладено між відповідачем та ПАТ «Укрсоцбанк». Грошові кошти, отримані сторонами за Іпотечним договором складають 526848 грн. Станом на грудень 2021 року боргові зобов`язання за Іпотечним договором становлять 60000 грн. Обґрунтовуючи відступлення від рівності часток у спільному майні, позивачка зазначає, що спільна дитина сторін, яка є інвалідом, проживає разом з позивачкою та знаходиться на її утриманні, відповідач обов`язків по утриманню спільної дитини не виконує, проживаючи окремо від відповідача, позивачка вимушена орендувати житло, на яке витрачає додатково грошові кошти, які доводиться просити у батьків. Також, зауважила, що спірне майно було придбано та облаштовано за рахунок коштів, які належали позивачці і не є спільною власністю подружжя, а відтак, вважає необхідним врахувати таке, що, відповідно до ст. 57 СК України, є підставою для визначення частки у спірному майні особистою приватною власністю, що є підставою для відступу від рівності часток. У зв`язку з відмовою відповідача у добровільному порядку вирішити питання визначення часток у спірному майні позивачка вимушена звернутись до суду із даним позовом.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17 грудня 2021 року, головуючим суддею у справі визначено Головчака М.М.

Ухвалою судді від 22 грудня 2021 року позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Акціонерне товариство «Укрсоцбанк» залишено без руху та надано позивачці строк для усунення недоліків, зокрема надання доказів сплати судового збору або звільнення від такого.

02 лютого 2022 року позивачкою на виконання ухвали суду, надано докази сплати судового збору, у зв`язку з чим, 04 лютого 2022 року ухвалою судді відкрито провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Акціонерне товариство «Укрсоцбанк». Розгляд справи визначено проводити за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче судове засідання.

27 липня 2022 року відповідачем надано суду письмові пояснення щодо обставин справи, в яких останній просив при проведенні поділу спільного майна подружжя не відступати від рівності часток і не збільшувати частку позивачки у володінні майном, визнати за позивачкою право власності виключно на частку спірної квартири. Так, відповідно до Договору купівлі - продажу від 27 червня 2013 року, матір відповідача, ОСОБА_7 , та відповідач відчужили на користь ОСОБА_8 однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 за 21000 доларів США. На придбання та утримання спірної квартири відповідачем було сплачено 21775 доларів США. Доводи позивачки про те, що вартість квартири, яка належала їй та її батькам, складала 152633 грн., не відповідає дійсності, оскільки з Договору купівлі - продажу, наданого позивачкою до позовної заяви, вартість складає 116751 грн., та 90000 грн., які дали позивачці батьки, то сума складатиме 25430 доларів США, а не 30000 як зазначено позивачкою. Крім того, третина грошових коштів від продажу квартири була позивачкою передана її батьку в присутності відповідача. Твердження позивачки про те, що ремонт спірної квартири було здійснено за грошові кошти батьків позивачки не відповідають дійсності, оскільки всі спільні кошти було витрачено на першочерговий внесок за Іпотечним договором, який станови трохи більше 50 % вартості квартири, та оплати всіх додаткових витрат, пов`язаних з оформленням житла. Крім того, твердження позивачки про те, що відповідач не надає грошової допомоги на утримання дитини, також не відповідають дійсності, оскільки з моменту окремого проживання сторін, він сплачує аліменти та додаткові грошові кошти на потреби дитини.

Ухвалою суду від 28 березня 2023 року підготовче провадження у справі закрито та справу призначено до розгляду по суті.

Ухвалою суду від 06 липня 2023 року клопотання представника позивачки задоволено, постановлено повернутись при розгляд даної справи на стадію підготовчого судового засідання.

24 липня 2023 року представником позивачки подано до суду заяву про збільшення розміру позовних вимог, в якому просить під час вирішення спору відійти від рівності часток подружжя відповідно до ч. 2 та ч. 3 ст. 70 СК України; у порядку поділу спільного сумісного майна подружжя виділити зі складу спільного майна в особисту приватну власність позивачці:

-однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 56,7 м2, житловою площею 20,3 м2;

-майно (побутова техніка, меблі, предмети домашнього вжитку), яке знаходиться в квартирі АДРЕСА_1 , загальною площею 56,7 м2, житловою площею 20,3 м2;

-у порядку поділу спільного майна подружжя виділити зі складу спільного майна в особисту приватну власність відповідачу грошові кошти, набуті під час спільного життя подружжя.

Ухвалою суду від 25 липня 2023 року, прийнято до розгляд заяву представника позивачки про збільшення позовних вимог, постановлено здійснювати подальший розгляд справи з урахуванням збільшених позовних вимог.

15 серпня 2023 року відповідачем надано суду відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що він сумлінно сплачує на користь позивачки аліменти та додаткові грошові кошти на утримання спільної дитини, а тому доводи сторони позивачки про таке не відповідають дійсності. Крім того, жодного разу не приховував від відповідачки розміру доходу, отриманого ним від діяльності ФОП. При сумісному проживанні всі грошові кошти було витрачено на сім`ю, і будь-яких заощаджень на банківських рахунках він не має. В липні 2022 року він пропонував позивачці переїхати жити з дитиною у спірну квартиру, однак остання відмовилась. На даний час в квартирі ніхто не проживає. На пропозицію здавати в оренду спірну квартиру задля отримання додаткових грошових коштів, позивачка також відмовилась. Не погоджуючись зі збільшеними позовними вимогами, відповідач просить у задоволенні позову відмовити, та під час вирішення спору не відходити від рівності часток, виділивши сторонам по частини спірної квартири.

Ухвалою суду від 18 жовтня 2023 року підготовче провадження у справі закрито та справу призначено до розгляду по суті.

Представник позивачки в судовому засіданні збільшенні позовні вимоги підтримав та просив задовольнити.

Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги визнав частково, просив при проведенні поділу спільного майна подружжя не відступати від рівності часток і не збільшувати частку позивачки у володінні майном, визначивши за позивачкою право власності виключно на частку спірної квартири, оскільки квартира була придбана за спільні грошові кошти в рівних частинах. Вважає, що немає підстав для відступу від рівності часток у спірному майні, оскільки хоча позивачка і є опікуном їх спільної малолітньої дитини, яка є особою з інвалідністю, але він сумлінно сплачує аліменти та додаткові грошові кошти на утримання спільної дитини. В іншій частині позовних вимог просить відмовити, оскільки всі грошові кошти, набуті під час шлюбу буди витрачені виключно на утримання сім`ї, будь-яких заощаджень він не має. Погашення зобов`язань за кредитним договором здійснювалось за його рахунок із заробітної плати, оскільки на той час позивачка не працювала, а займалась вихованням спільної дитини.

Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, заяви про відкладення розгляду справи чи розгляду справи за його відсутності суду не надав.

Вислухавши пояснення представника позивачки, відповідача, дослідивши та оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд дійшов наступного висновку.

В судовому засіданні встановлено, що сторони по справі 07 листопада 2009 року уклали шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб, виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Лубни Лубенського міськрайонного управління юстиції Полтавської області, актовий запис № 346.

ІНФОРМАЦІЯ_1 народився ОСОБА_4 , про що в Книзі реєстрації народжень зроблено відповідний актовий запис № 2932, що підтверджується копією свідоцтва про народження, виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Святошинського районного управління юстиції у місті Києві. Батьками в свідоцтві про народження дитини зазначено - ОСОБА_2 (батько), ОСОБА_3 (мати).

З копії посвідчення серії НОМЕР_1 вбачається, що ОСОБА_4 є дитиною -інвалідом. За твердженням сторони позивачки, малолітня дитина проживає з ОСОБА_3 , що не оспорювалось відповідачем, а тому, згідно ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. (ч. ч. 3, 4 ст. 12 ЦПК України)

Згідно частин 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Як роз`яснено в п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів.

Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів.

Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод принципу справедливості розгляду справи судом.

Пленум Верховного Суду України у пункті 23 Постанови від 21 грудня 2007 року № 11 « Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснив, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.

Предметом спору в даній справі є: квартира, АДРЕСА_1 загальною площею 56,7 м2, житловою площею 20,3 м2.

При цьому сторонами не заперечується придбання вказаного майна в шлюбі за час спільного проживання, тобто в судовому засіданні не підлягає доказування визначення квартири спільним сумісним майном подружжя.

Фактично спір між сторонами виник з приводу поділу вказаного майна.

Так, судом встановлено, що 23 жовтня 2013 року між ОСОБА_9 (продавцем) та ОСОБА_2 (покупцем) укладено Договір купівлі - продажу квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується копією Договору купівлі - продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П., реєстровий номер 10720.

23 жовтня 2013 року державним реєстратором зареєстровано за ОСОБА_2 право приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 56,7 м2, житловою площею 20,3 м2, що підтверджується копією Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.

За правилами статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і норма статті 368 ЦК України.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 СК України).

За статтями 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними.

У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (ч.2 ст. 372 ЦК України).

За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і особа не зобов`язана доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

При цьому належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Так, в судовому засіданні сторонами не заперечувалось придбання майна за спільні кошти.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована і один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Таким чином, набуття майна за час перебування у шлюбі створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.

Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Збільшуючи вимоги за позовом, сторона позивача просить відступити від рівності часток з підстав, передбачених ч. 3 ст. 70 СК України.

Відповідно до частин 1, 3 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Частиною 1 ст. 71 СК України визначено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 372 ЦК України у разі поділу майно, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Згідно роз`яснень, викладених в абзаці четвертому пункту 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» при вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами другою, третьою статті 70 СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (частина перша статті 60 СК України).

Обов`язок, передбачений ст. 12, 81 ЦПК України, щодо доведення обставин, які б вказували на наявність підстав, передбачених ст. 70 СК України, у такому випадку покладається на особу, яка ініціює питання про збільшення частки у спільному сумісному майні подружжя.

Як встановлено судом вище, син сторін, який є особою з інвалідністю, проживає з позивачкою.

Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 17 лютого 2021 року з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 стягнуто аліменти на утримання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, до досягнення дитиною повноліття.

Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 03 вересня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення коштів на додаткові потреби дитини - інваліда відмовлено, у зв`язку з недоведеністю понесення таких витрат на дитину.

Сторонами у судовому засіданні не заперечувалось, що заборгованість по сплаті аліментів за відповідачем відсутня.

Крім того, відповідачем надано суду копії квитанцій, в яких значиться про переказ ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 аліментів та додаткових грошових коштів на потреби дитини.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» визначено у 2021 році прожитковий мінімум на дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня - 2395 гривень, з 1 липня - 2510 гривень, з 1 грудня - 2618 гривень. У 2022 році - з 1 січня - 2618 гривень, з 1 липня - 2744 гривні, з 1 грудня - 2833 гривні.

Як вбачається з наданих копій квитанцій, відповідачем сплачувались на користь позивачки аліменти у розмірі, зокрема 5000 грн., 6000 грн., 8000 грн., 10000 грн., 9000 грн.

Отже розмір аліментів на дитину сторін, що сплачується відповідачем не є меншим ніж 50 % прожитковий мінімум на дитину відповідного віку.

При цьому, матеріали справи не містять доказів того, що відповідач зверталась до позивача з вимогами (досудовими чи в судовому порядку) щодо збільшення розміру аліментів, або стягнення додаткових витрат на дитину, чи взагалі повідомляла позивача про наявність таких витрат, як і доказів відмови позивача в їх наданні. Натомість, рішенням Подільського районного суду міста Києва від 03 вересня 2021 року позивачці було відмовлено у стягненні таких.

Посилання позивачки на те, що за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування, суд не приймає до уваги, оскільки позивачкою не надано доказів на підтвердження наведених обставин.

Крім того, посилання на те, що отриманих аліментів за рішенням суду не вистачає на утримання малолітньої дитини сторін не є підставою для зменшення частки відповідача у спільному майні подружжя, оскільки обидва батьки мають брати участь у матеріальному забезпеченні дитини.

Також суд не бере до уваги, доводи сторони позивачки щодо несення додаткових витрат у зв`язку з орендою житла, оскільки в матеріалах справи відсутні докази укладення позивачкою договору оренди квартири, в якій вона проживає з дитиною, як і докази здійснення оплати за таким договором.

Також слід зазначити, що позивачкою у позовних вимогах по суті справи не наведено жодного обґрунтування того, чому її частка у спільному майні має бути збільшена саме до виділу у її приватну власність спірної квартири в цілому.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про не доведення стороною позивача наявності підстави, передбаченої ч. 3 ст. 70 СК України, для відступлення від засад рівності часток подружжя у праві спільної сумісної власності.

Також в даному випадку стороною відповідача не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження існування обставин, що мають істотне значення, визначених ч. 2 ст. 70 СК України, для наявності підстав для відступлення від засад рівності часток подружжя.

Вимоги про виділ зі складу спільного майна в особисту приватну власність позивачці майна (побутова техніка, меблі, предмети домашнього вжитку), яке знаходиться в квартирі АДРЕСА_1 , суд вважає недоведеними, оскільки стороною позивачки не надано суду жодного доказу, яке саме майно було набуте під час шлюбу сторін, та яке необхідно виділити в особисту приватну власність, а тому вказані позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Також не підлягають задоволенню позовні вимоги про виділ зі складу спільного майна в особисту приватну власність відповідачу грошових коштів, набутих під час спільного життя подружжя, оскільки суду не надано доказів розміру грошових коштів, набутих під час шлюбу, та не обґрунтовано необхідності їх виділу саме відповідачу. Крім того, з отриманих на запит суду відповідей низки банків України, встановлено, що на рахунках відповідача відсутні будь - які заощадження.

Що стосується допиту у судовому засіданні свідків, які були заявлені стороною позивачки, то суд зауважує, що судом вживались заходи для відкладення розгляду справи неодноразово та викликались свідки у судові засідання, які не з`являлись. Крім того, представником позивачки було запевнено суд у забезпеченні явки свідків у судове засідання. однак, останні в судове засідання так і не з`явились, у зв`язку з чим, судом розцінено такі дії як намір затягнути розгляд справи, у зв`язку з чим, вирішено проведення розгляду справи без допиту таких у зв`язку з неодноразовою неявкою та незабезпеченням представником позивачки їх явки до суду.

Стосовно прав третьої особи АТ «Укрсоцбанк», то судом встановлено, та не заперечувалось сторонами по справі, що зобов`язання за кредитним Договором, укладеним між ОСОБА_2 та АТ «Укрсоцбанк», виконанні відповідачем у повному обсязі. Сторони не мають спору щодо розміру внеску кожного на погашення кредитних зобов`язань, а тому суд вважає, що права третьої особи у даному спорі не будуть порушені.

Щодо інших доводів сторін, викладених у заявах по суті справи та наведених в усних поясненнях, суд зазначає, що у п. 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006 (заява №63566/00) «Пронін проти України» зазначено, що п. 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову, а саме визнання в порядку поділу спільного майна подружжя за кожною із сторін права власності на частину майна, придбаного у шлюбі, що є предметом поділу в даній справі, через недоведеність підстав для відступлення від засад рівності часток подружжя у праві спільної сумісної власності, а також недоведеність непоширення правового режиму спільного сумісного майна щодо предмету спору через часткове або повне придбання такого майна за особисті кошти одного з подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При подачі позову даної категорії позивачкою було сплачено судовий збір у розмірі 11350 грн., що підтверджується квитанцією від 30 січня 2022 року.

Враховуючи часткове задоволення позовних вимог, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивачки 50 % сплаченого судового збору, у розмірі 5675 грн.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 13, 19, 76, 81, 82, 141, 258, 259, 263, 265, 273, 352, 354-355 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

Позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Акціонерне товариство «Укрсоцбанк», задовольнити частково.

У порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_3 право власності на частину однокімнатної квартири АДРЕСА_1 .

У порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_2 право власності на частину однокімнатної квартири АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судовий збір в сумі 5675 (п`ять тисяч шістсот сімдесят п`ять) грн.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч. 2 ст. 358 ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено 11 грудня 2023 року.

Повне найменування сторін по справі:

позивач - ОСОБА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , адреса проживання: АДРЕСА_3 ;

відповідач - ОСОБА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 , адреса проживання: АДРЕСА_3 ;

третя особа - Акціонерне товариство «Укрсоцбанк», , юридична адреса: вул. Ковпака, буд. 29, м. Київ.

Суддя М.М. Головчак