Постанова

Іменем України

30 травня 2023 року

м. Київ

справа № 457/748/20

провадження № 61-5241св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ;

відповідач - ОСОБА_2 ;

треті особи: Трускавецька міська рада Львівської області, Львівська обласна рада, комунальне підприємство Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», комунальне підприємство Львівської обласної ради «Дрогобицьке міжміське Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», Прокуратура Львівської області, товариство з обмеженою відповідальністю «Рембудексперт ІФ», ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Львівського апеляційного суду від 12 квітня 2022 року в складі колегії суддів Шандри М. М., Левика Я. А., Копняк С. М.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст вимог

У червні 2020 року ОСОБА_1 (далі також - позивач) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 (далі також - відповідач), треті особи: Трускавецька міська рада Львівської області (далі - Трускавецька міська рада), Львівська обласна рада, комунальне підприємство Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» (далі - КП Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки»), комунальне підприємство Львівської обласної ради «Дрогобицьке міжміське Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» (далі - КП Львівської обласної ради «Дрогобицьке міжміське Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки») Прокуратура Львівської області, товариство з обмеженою відповідальністю «Рембудексперт ІФ» (далі - ТОВ «Рембудексперт ІФ»), ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , про визнання правочинів недійсними та визнання незаконним зведення новобудови.

Позовна заява мотивована тим, що він все своє життя проживав за адресою: АДРЕСА_1 .

На цей час він разом із членами своєї сім`ї: сином - ОСОБА_6 , донькою - ОСОБА_7 та її малолітнім сином - ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за вищевказаною адресою.

Однак, наприкінці 2019 року ОСОБА_2 , отримавши незаконно у власність вищевказанийбудинок та довівши його до руйнації, провів демонтаж будинку, на місці якого на цей час зводиться новобудова.

Позивач вказував, що будинок, в якому він зареєстрований, був збудований

у 1930 році, є пам`яткою архітектури місцевого значення та відомий під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_2 ». Будь-кого із власників цього будинку не встановлено, оскільки не існує документів, які б підтверджували, що була конкретна особа, яка володіла на праві власності цим будинком. Проте, 10 червня

1993 року комісія з питань поновлення прав реабілітованих Трускавецької міської ради народних депутатів Львівської області, за заявою

ОСОБА_9 , прийняла рішення № 21, згідно з якого комісія вирішила:

1. Повернути ОСОБА_10 конфісковані у 1940 році належні йому на праві особистої власності жилі будинки по

АДРЕСА_2 . 2. Визнати за ОСОБА_10 право особистої власності на жилі будинки АДРЕСА_3 і АДРЕСА_4 . 3. Свідоцтво про право особистої власності на жилі будинки АДРЕСА_3 і АДРЕСА_4 видати на ім`я ОСОБА_10 .

Разом з тим, відповідно до пункту 6 цього рішення, передача цих будинків в особисту власність спадкоємцям ОСОБА_10 могла б відбутися лише за умови відселення осіб, що проживають у цих будинках.

При цьому таких рішень від 10 червня 1993 року за № 21 є щонайменше два. В іншому рішенні від 10 червня 1993 року № 21 у пункті 1 зазначено, що рішення Трускавецького міського виконавчого комітету від 18 січня

1956 року в частині взяття на баланс держави житлових будинків

по АДРЕСА_3 і АДРЕСА_4 скасувати, як таке, що було прийнято без законних підстав. Проте, у чому полягала незаконність прийняття рішення про передачу цих будівель на баланс міста не зазначено. Як і не названо підстав (документів), які б вказували на належність будинків ОСОБА_10 чи ОСОБА_11 .

У подальшому ОСОБА_12 , яка була зареєстрована по АДРЕСА_5 , отримала свідоцтво про право

власності за законом від 09 грудня 1993 року на весь будинок

АДРЕСА_3 .

З огляду на незаконність прийнятого рішення № 21 про передачу у приватну власність зазначених будинків, які перебували у державній власності, прокурором м. Трускавець Львівської області було заявлено протест та це рішення відмінено рішенням Трускавецької міської комісії з питань поновлення прав реабілітованих від 20 квітня 1999 року № 14.

Однак, комісія з питань поновлення прав реабілітованих Львівської обласної ради, розглянувши заяву ОСОБА_12 , рішенням від 31 травня 2002року № 44 скасувала рішення Трускавецької міської комісії з питань поновлення прав реабілітованих від 20 квітня 1999 року № 14, а рішення цієї комісії від 10 червня 1993 року № 21 - підтвердила.

Разом з тим, документів, які б свідчили, що за життя ОСОБА_10 звертався

до органів влади про повернення йому у власність будинку

АДРЕСА_3 , чи оспорював своє право власності на цей будинок у суді не виявлено. Також на цей час не встановлено обставин, що ОСОБА_10 підпадав під дію Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні». У довідці від 16 серпня 2010 року № 265/47, виданої КП Львівської обласної ради «Дрогобицьке міжміське Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», зазначено, що у інвентаризаційних справах заведених на жилі будинки, розташованих по АДРЕСА_3 та АДРЕСА_4 , немає відомостей про те, що ці будинки були націоналізовані чи конфісковані. Документів про те, що ОСОБА_10 залишався власником будинку по АДРЕСА_3 не виявлено. Натомість, встановлено, що з листопада 1939 року, коли на ОСОБА_13 вступила ОСОБА_14 , то у ОСОБА_10 нічого не конфісковувалося та не націоналізовувалося, оскільки жодної власності у нього на той час не було.

Крім того, із довідки «Про реабілітацію» від 05 березня 1992 року ОСОБА_11 була засуджена 13 лютого 1946 року та перебувала у місцях позбавлення волі до 25 квітня 1955 року. На підставі статті 1 Закону Української PCP від 17 квітня 1991 року «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» ОСОБА_12 реабілітована з поверненням майна або його вартості. Проте, будь-яких документів, які б підтверджували, що згідно вироку від 13 квітня 1946 року, було конфісковано будинок по АДРЕСА_3 , який належав ОСОБА_11 не встановлено. Також відсутні відомості, що після звільнення ОСОБА_11 оскаржувала конфіскацію будинку АДРЕСА_3 .

Зазначав, що ОСОБА_12 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 . ІНФОРМАЦІЯ_4 . Дочка померлої ОСОБА_12 - ОСОБА_5 отримала свідоцтво проправо на спадщину за заповітом на житловий будинок АДРЕСА_3 .

Довіреністю від 16 вересня 2008 року ОСОБА_5 уповноважила ОСОБА_2 володіти користуватися і розпоряджатися всім її майном, у термін до

16 вересня 2011 року.

Довіреністю від 27 вересня 2010 року ОСОБА_5 уповноважила ОСОБА_2 володіти користуватися і розпоряджатися всім її майном, а також подарувати ОСОБА_15 та ОСОБА_16 у рівних частках житловий будинок, що знаходиться по АДРЕСА_3 . Проте, ОСОБА_2 вказаний будинок зазначеним особам не подарував.

Довіреністю від 30 серпня 2014 року ОСОБА_5 уповноважила ОСОБА_15 та ОСОБА_17 володіти, користуватися і розпоряджатися всім її майном,

у термін на десять років до 30 серпня 2024 року.

Довіреністю від 10 лютого 2016 року ОСОБА_2 , який діяв від імені ОСОБА_5 , згідно з попередньої довіреності, уповноважив ОСОБА_18 представляти його інтереси, а також володіти, користуватися і розпоряджатися всім його майном.

ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_18 помер. Після його смерті будинок АДРЕСА_3 успадкувала ОСОБА_4 , на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом виданого 14 листопада 2018 року приватним нотаріусом Трускавецького міського нотаріального округу Львівської області Єдин Л. В.

03 грудня 2018 року ОСОБА_4 , згідно з договору дарування, подарувала ОСОБА_2 , житловий будинок

АДРЕСА_3 .

Відповідно до витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 05 грудня 2018 року ОСОБА_2 зазначений власником будинку АДРЕСА_3 .

Відповідно до довідки від 02 березня 2020 року, виданої відділом

державної реєстрації Трускавецької міської ради, у будинку АДРЕСА_6 зареєстровано:

ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та малолітній ОСОБА_8

28 серпня 2018 року відділом державного архітектурно-будівельного контролю Трускавецької міської ради надано дозвіл на виконання будівельних робіт ТОВ «Рембудексперт ІФ» з будівництва багатоквартирного житлового будинку з приміщеннями громадського і технічного призначення по АДРЕСА_3 .

Наприкінці 2019 року-початку 2020 року на замовлення ОСОБА_2 первісний будинок АДРЕСА_3 , пам`ятку архітектури місцевого значення, на який незаконно було видано

09 грудня 1993 року свідоцтво про право на спадщину за законом ОСОБА_9 , забудови 1930 року було зруйновано.

На цей час будівництво багатоквартирного будинку по

АДРЕСА_3 триває.

Позивач вважав, що його право порушено, а тому він звернувся із цим позовом до суду та просив:

- визнати недійсними та скасувати рішення від 10 червня 1993 року № 21 комісії з питань поновлення прав реабілітованих Трускавецької міської ради (у двох редакціях) та рішення від 31 травня 2002 року № 44 комісії з питань поновлення прав реабілітованих Львівської обласної ради, в частині про повернення ОСОБА_10 конфіскованих у 1940 році належного йому на праві особистої власності жилого будинку по АДРЕСА_3 , визнання за ним права власності на цей будинок та видачу свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок АДРЕСА_3 ;

- визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право на спадщину

за законом, виданого 09 грудня 1993 року на ім`я ОСОБА_12 , на будинок

АДРЕСА_3 , за реєстром

№ 2942, зареєстрованого у Дрогобицькому міжміському бюро технічної інвентаризації за № 929;

- визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право на спадщину

за заповітом, виданого 25 листопада 2005 року державним нотаріусом Трускавецької державної нотаріальної контори Львівської області

на підставі заповіту від 07 листопада 2002 року, згідно з якого спадкоємцем майна ОСОБА_12 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , є її дочка ОСОБА_19 . Спадкове майно, на яке видано свідоцтво складається із житлового будинку, що знаходиться по АДРЕСА_3 ;

- визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право на спадщину

за законом, виданого 14 листопада 2018 року на ім`я ОСОБА_4 приватним нотаріусом Трускавецького міського нотаріального округу Львівської області за реєстром № 1352, на будинок

АДРЕСА_3 ;

- визнати недійсним та скасувати договір дарування від 03 грудня

2018 року, посвідчений приватним нотаріусом Трускавецького міського нотаріального округу Львівської області Єдин Л. В., згідно з яким ОСОБА_4 подарувала, а ОСОБА_2 прийняв у дар житловий будинок АДРЕСА_3 ;

- визнати незаконним та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень індексний номер 44431530 від 05 грудня 2019 року на будинок АДРЕСА_3 за власником ОСОБА_2 ;

- визнати незаконним будівництво багатоквартирного житлового будинку

з приміщеннями громадського і технічного призначення по АДРЕСА_4 та передати цей будинок на баланс Трускавецької міської ради.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Трускавецького міського суду Львівської області від 07 грудня 2020 року у складі судді Грицьківа В. Т. у задоволенні позову

ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем належними та допустимими доказами не доведено тих обставин, на які він посилається у позові. Суд був позбавлений можливості належним чином оцінити надані позивачем письмові докази, оскільки вони

не стосуються предмета позову. При цьому ОСОБА_1 брав участь

у розгляді справи № 1324/2012/12 про визнання незаконним та скасування рішення комісії з питань поновлення прав реабілітованих Трускавецької міської ради від 10 червня 1993 року № 21 та рішення комісії з питань поновлення прав реабілітованих Львівської обласної ради від 31 травня 2002 року № 44, як третя особа, тобто він мав можливість скористатись своїм процесуальним правом щодо його оскарження у випадку незгоди з ухваленим судовим рішенням у цій справі.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Справа розглядалася судом апеляційної інстанції неодноразово.

Постановою Львівського апеляційного суду від 12 квітня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 07 грудня 2020 року скасовано та ухвалено нову постанову, якою відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Трускавецька міська рада, Львівська обласна рада, КП Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», КП Львівської обласної ради «Дрогобицьке міжміське Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», Прокуратура Львівської області, ТОВ «Рембудексперт ІФ», ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , про визнання правочинів недійсними та визнання незаконним зведення новобудови.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що заявлені позивачем вимоги безпосередньо стосуються прав та обов`язків Трускавецької міської ради, Львівської обласної ради, а отже такі вимоги не можуть бути розглянуті судом і вирішені у спорі позивача з третіми особами, які в такій ситуації мають бути залучена співвідповідачами, оскільки лише за наявності належних відповідачів у справі суд у змозі вирішувати питання про обґрунтованість чи необґрунтованість позовних вимог, без залучення таких належних відповідачів позовні вимоги вирішені бути не можуть.

Звертаючись до суду із цим позовом, позивач всупереч положенням статей 51, 175 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), не зазначив усіх відповідачів, прав та інтересів яких може стосуватись ухвалене судове рішення, що призвело до вирішення спору з неналежним складом учасників. Суд першої інстанції мав право відповідно до статті 51 ЦПК України за клопотанням позивача залучити належного відповідача належним, але цього не зробив. Такі процесуальні недоліки на стадії апеляційного перегляду усунути неможливо, оскільки апеляційний суд позбавлений процесуальної можливості залучати особу до участі як відповідача. У разі, якщо позов подано до неналежного відповідача, то у задоволенні позову слід відмовити. Отже, суд першої інстанції передчасно дійшов висновку про задоволення позову.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

09 червня 2022 року ОСОБА_1 надіслав засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Львівського апеляційного суду від 12 квітня 2022 року.

У касаційній скарзі позивач просить суд касаційної інстанції скасувати постанову Львівського апеляційного суду від 12 квітня 2022 року і направити справу до апеляційного суду на новий розгляд.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Верховний Суд ухвалою від 12 червня 2022 року відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Львівського апеляційного суду від 12 квітня 2022 року та витребував справу із суду першої інстанції.

Указана справа надійшла до Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Позивач зазначає, що суд апеляційної інстанції порушив норми процесуального права, а саме не дослідив зібрані у справі докази (пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України). Крім того, зазначає, що справу розглянуто судами за відсутності учасників справи, які належним чином не повідомлені про дату, час та місце проведення судового засідання (пункт 5 частини першої статті 411 ЦПК України.

Касаційна скарга подана на підставі пункту 4 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Позиції інших учасників

Відзив на касаційну скаргу від інших учасників справи у визначений судом строк не надходив.

Фактичні обставини, встановлені судами

ОСОБА_1 разом із членами своєї сім`ї: сином - ОСОБА_6 , донькою - ОСОБА_7 та її малолітнім сином - ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою:

АДРЕСА_3 .

Будинки АДРЕСА_3 , АДРЕСА_4 рішенням комісії з питань поновлення прав реабілітованих Трускавецької міської ради від 10 червня 1993 року № 21 було повернуто колишньому власнику ОСОБА_10 та визнано за ним право особистої власності на ці будинки.

29 червня 1998 року прокурор м. Трускавця Львівської області заявив протест на рішення комісії з питань поновлення прав реабілітованих Трускавецької міської ради від 10 червня 1993 року за № 21, в якому зазначив, що у матеріалах справи комісії про повернення будинків АДРЕСА_3 і АДРЕСА_4 не зібрано жодних доказів про те, що майно підлягає безспірному поверненню власнику.

20 квітня 1999 року рішенням комісії з питань поновлення прав реабілітованих Трускавецької міської ради № 14 протест прокурора було задоволено, а рішення від 10 червня 1993 року № 21 про повернення будинків колишньому власнику - відмінено.

31 травня 2002 року рішенням комісії з питань поновлення прав реабілітованих Львівської обласної ради № 44 рішення комісії з питань поновлення прав реабілітованих Трускавецької міської ради № 14

від 20 квітня 1999 року № 14 скасовано, а рішення комісії з питань поновлення прав реабілітованих Трускавецької міської ради Львівської області від 10 червня 1993 року за № 21 - підтверджено.

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого

09 грудня 1993 року на ім`я ОСОБА_12 , остання успадкувала будинок АДРЕСА_3 .

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_12 померла. ІНФОРМАЦІЯ_4 дочка померлої ОСОБА_5 отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом на житловий будинок АДРЕСА_3 .

Довіреністю від 16 вересня 2008 року ОСОБА_5 уповноважила ОСОБА_2 володіти користуватися і розпоряджатися всім її майном, у термін до

16 вересня 2011 року.

Довіреністю від 27 вересня 2010 року ОСОБА_5 уповноважила ОСОБА_2 володіти користуватися і розпоряджатися всім її майном, а також подарувати ОСОБА_15 та ОСОБА_16 у рівних частках житловий будинок, що знаходиться у АДРЕСА_3 , у термін до 27 вересня 2013 року. Однак, ОСОБА_2 цей будинок вказаним особам не подарував.

Довіреністю від 30 серпня 2014 року ОСОБА_5 уповноважила ОСОБА_15 та ОСОБА_17 володіти, користуватися і розпоряджатися всім її майном,

у термін на десять років до 30 серпня 2024 року.

Довіреністю від 10 лютого 2016 ОСОБА_2 , який діяв згідно з попередньої довіреності від імені ОСОБА_5 , уповноважив ОСОБА_18 представляти його інтереси, а також володіти, користуватися і розпоряджатися всім його майном.

ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_18 помер.

Після смерті ОСОБА_18 будинок

АДРЕСА_3 успадкувала ОСОБА_4 ,

на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого

14 листопада 2018 року приватним нотаріусом Трускавецького міського нотаріального округу Львівської області Єдин Л. В.

03 грудня 2018 року ОСОБА_4 , згідно з договору дарування, подарувала ОСОБА_2 , житловий будинок

АДРЕСА_3 .

Відповідно до витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 05 грудня 2018 року ОСОБА_2 значиться власником будинку АДРЕСА_3 .

28 серпня 2018 року відділом державного архітектурно-будівельного контролю Трускавецької міської ради надано дозвіл на виконання будівельних робіт ТОВ «Рембудексперт ІФ» з будівництва багатоквартирного житлового будинку з приміщеннями громадського і технічного призначення по АДРЕСА_3 .

Наприкінці 2019 року - початку 2020 року на замовлення ОСОБА_2 первісний будинок АДРЕСА_3 зруйновано.

На цей час будівництво багатоквартирного будинку по

АДРЕСА_3 триває.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

У статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року та протоколи до неї (далі - Конвенція), а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Як видно із касаційної скарги, рішення апеляційного суду, визначене у пункті 1 частини першої статті 389 ЦПК України оскаржується на підставі пункту 4 частини другої статті 389 ЦПК України.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

У частинах першій та другій статті 400 ЦПК України визначено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Верховний Суд вважає, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За частиною першою статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

За змістом статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення відповідає, з огляду на таке.

Статтею 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні.

Згідно зі статтею 46 ЦПК України здатність мати цивільні процесуальні права та обов`язки сторони, третьої особи, заявника, заінтересованої особи (цивільна процесуальна правоздатність) мають усі фізичні і юридичні особи.

Здатність особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді (цивільна процесуальна дієздатність) мають фізичні особи, які досягли повноліття, а також юридичні особи. Неповнолітні особи віком від чотирнадцяти до вісімнадцяти років, а також особи, цивільна дієздатність яких обмежена, можуть особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді у справах, що виникають з відносин, у яких вони особисто беруть участь, якщо інше не встановлено законом. Суд може залучити до участі в таких справах законного представника неповнолітньої особи або особи, цивільна дієздатність якої обмежена (частини перша, друга статті 47 ЦПК України).

Відповідно до частини другої статті 48 ЦПК України позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Статтею 175 ЦПК України встановлено, що, викладаючи зміст позовної заяви, саме позивач визначає коло відповідачів, до яких він заявляє позовні вимоги.

У постанові Верховного Суду від 26 січня 2022 року у справі № 917/2041/20 зазначено, що у справі за позовом заінтересованої особи про визнання недійсним договору як відповідачі мають залучатись всі сторони правочину, а тому належними відповідачами є сторони оспорюваного договору, а не одна із них. Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 30 липня 2020 року у справі № 670/23/18, від 18листопада 2020 року у справі № 318/1345/17, від 14 квітня 2021 року у справі № 552/3469/18.

Відповідно до частини першої статті 55 ЦПК України у разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії судового процесу.

Згідно статті 1216 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

У статті 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до статті 1219 ЦК України не входять до складу спадщини права та обов`язки, що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, зокрема:1) особисті немайнові права; 2) право на участь у товариствах та право членства в об`єднаннях громадян, якщо інше не встановлено законом або їх установчими документами; 3) право на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 4) право на аліменти, пенсію, допомогу або інші виплати, встановлені законом; 5) права та обов`язки особи як кредитора або боржника, передбачені ст.608 цього Кодексу.

У частині четвертій статті 263 ЦПК України зазначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду від 15 вересня 2021 року у справі № 344/17464/15-ц вказано, що «відповідно до частин першої-четвертої статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року в справі № 523/9076/16-ц зроблено висновок, що «пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження».

Отже, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Згідно із частиною другою статті 416 ЦПК України та частиною першою статті 417 ЦПК України висновок Великої Палати Верховного Суду про те, як саме повинна застосовуватися норма матеріального права, є обов`язковим для застосування судами.

Виходячи з наведеного, якщо позивач не заявляє клопотання про залучення інших співвідповідачів у справах, в яких наявна обов`язкова співучасть, тобто коли неможливо вирішити питання про обов`язки відповідача, одночасно не вирішивши питання про обов`язки особи, не залученої до участі у справі в якості співвідповідача, суд відмовляє у задоволенні позову (постанови Верховного Суду від 26 січня 2022 року в справі № 457/726/17, від 16 вересня 2022 року в справі № 642/2316/20).

З урахуванням вказаного визначення позивачем у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).

У справі, що переглядається, апеляційний суд встановив (що також не заперечувалося позивачем), що позивач ОСОБА_1 , крім іншого, просив:

- визнати недійсними та скасувати рішення від 10 червня 1993 року № 21 комісії з питань поновлення прав реабілітованих Трускавецької міської ради (у двох редакціях) та рішення від 31 травня 2002 року № 44 комісії з питань поновлення прав реабілітованих Львівської обласної ради, в частині про повернення ОСОБА_10 конфіскованих у 1940 році належного йому на праві особистої власності жилого будинку по АДРЕСА_3 , визнання за ним права власності на цей будинок та видачу свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок АДРЕСА_3 ;

- визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право на спадщину

за законом, виданого 09 грудня 1993 року на ім`я ОСОБА_12 , на будинок

АДРЕСА_3 , за реєстром

№ 2942, зареєстрованого у Дрогобицькому міжміському бюро технічної інвентаризації за № 929;

- визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право на спадщину

за заповітом, виданого 25 листопада 2005 року державним нотаріусом Трускавецької державної нотаріальної контори Львівської області

на підставі заповіту від 07 листопада 2002 року, згідно якого спадкоємцем майна ОСОБА_12 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , є її дочка ОСОБА_19 . Спадкове майно, на яке видано свідоцтво складається із житлового будинку, що знаходиться по АДРЕСА_3 ;

- визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право на спадщину

за законом, виданого 14 листопада 2018 року на ім`я ОСОБА_4 приватним нотаріусом Трускавецького міського нотаріального округу Львівської області за реєстром № 1352, на будинок

АДРЕСА_3 ;

- визнати недійсним та скасувати договір дарування від 03 грудня

2018 року, посвідчений приватним нотаріусом Трускавецького міського нотаріального округу Львівської області Єдин Л. В., згідно з яким ОСОБА_4 подарувала, а ОСОБА_2 прийняв у дар житловий будинок АДРЕСА_3 .

Проте, як видно із справи, Трускавецька міська рада, Львівська обласна рада, ОСОБА_19 та ОСОБА_4 мають процесуальний статус - треті особи, та не є відповідачами за пред`явленим позовом.

Таким чином, зазначені заявлені позивачем вимоги безпосередньо стосуються прав та обов`язків, зокрема, Трускавецької міської ради, Львівської обласної ради, ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , а отже такі вимоги не можуть бути розглянуті судом і вирішені у спорі позивача з третіми особами, які в такій ситуації мають бути залучені відповідачами, оскільки лише за наявності належних відповідачів у справі суд у змозі вирішувати питання про обґрунтованість чи необґрунтованість позовних вимог, без залучення таких належних відповідачів позовні вимоги вирішені бути не можуть.

Звертаючись до суду із цим позовом, позивач всупереч статей 51, 175 ЦПК України не зазначив усіх відповідачів, прав та інтересів яких може стосуватись ухвалене судове рішення, що призвело до вирішення спору з неналежним складом учасників. Суд першої інстанції за клопотанням позивача не залучив до участі у справі в якості відповідачів відповідних осіб. Такі процесуальні недоліки на стадії апеляційного перегляду усунути неможливо, оскільки апеляційний суд позбавлений процесуальної можливості залучати особу до участі як відповідача (співвідповідача).

За таких обставин, суд апеляційної інстанцій дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у зв`язку з неналежним суб`єктним складом учасників справи.

ОСОБА_1 не позбавлений права на пред`явлення відповідного позову з визначенням належного складу учасників (сторін, третіх осіб) для захисту своїх прав та інтересів, у порядку визначеному законом.

Верховний Суд вважає безпідставними доводи касаційної скарги щодо незаконності оскаржуваних рішень з підстав неналежного повідомлення всіх учасників справи про розгляд справи, оскільки матеріали справи підтверджують участь позивача у розгляді справи в апеляційному суді, а тому відсутні підстави, які б вказували на порушення відповідного права заявника касаційної скарги (позивача) Натомість, інші учасники справи не уповноважували ОСОБА_1 діяти від свого імені при поданні цієї касаційної скарги з підстав порушення їх права на участь у розгляді цієї справи в судах першої та/або апеляційної інстанцій. Інші учасники справи не позбавлені права на оскарження рішень судів першої та/або апеляційної інстанцій в порядку, визначеному ЦПК України з таких підстав.

Колегія суддів Верховного Суду також відхиляє доводи касаційної скарги про те, що судове рішення ухвалене з порушенням норм процесуального права з посиланням на пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України, оскільки такі доводи не знайшли свого підтвердження при касаційному перегляді оскаржуваного рішення апеляційного суду. Фактично аргументи касаційної скарги про те, що суд не дослідив належним чином зібрані у справі докази та не встановив всі обставини у справі, зводяться до переоцінки доказів у справі, а тому відхиляються Верховним Судом, оскільки за змістом статті 400 ЦПК України такі дії виходять за межі повноважень суду касаційної інстанції при перегляді рішень судів першої та/або апеляційної інстанцій.

Таким чином, доводи касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, не підтвердилися.

Проаналізувавши зміст рішення суду апеляційної інстанції з точки зору застосування норм права, які стали підставою для позову по суті, колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку, що судом ухвалене рішення відповідно до встановлених ним обставин на підставі наданих сторонами доказів, які мають індивідуальний характер. Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваному рішенні, питання обґрунтованості висновків апеляційного суду, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин у процесуальному сенсі.

ЄСПЛ у своїх рішеннях вказував, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Винятки із цього принципу можуть мати місце лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру (справа «Пономарьов проти України» (CASE «PONOMARYOV v. UKRAINE»), рішення від 03 квітня 2008 року).

Верховний Суд розглянув справу в межах доводів, наведених у касаційній скарзі, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, і підстав вийти за їх межі судом касаційної інстанції не встановлено.

Ураховуючи зазначене, Верховний Суд вважає, що апеляційним судом правильно застосовано норми процесуального права на підставі наданих доказів та ухвалено законне і обґрунтоване судове рішення в цій справі.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).

У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржене судові рішення - без змін.

Щодо судових витрат

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Щодо клопотань ОСОБА_1

07 жовтня 2022 року та 14 квітня 2023 року ОСОБА_1 подав до суду клопотання про долучення доказів.

Це клопотання не підлягає задоволенню, оскільки Верховний Суд здійснює касаційний перегляд рішень судів першої та апеляційної інстанцій на підставі документів (доказів), наявних у справі на час постановлення оскаржуваних рішень.

14 квітня 2023 року ОСОБА_1 подав до суду клопотання, в якому просить повідомити його про час та дату судового засідання з метою участі у розгляді справи та провести розгляд справи в режимі відеоконференції.

Згідно з частинами першою статті 212 ЦПК України учасники справи мають право брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду за умови наявності у суді відповідної технічної можливості, про яку суд зазначає в ухвалі про відкриття провадження у справі, крім випадків, коли явка цього учасника справи в судове засідання визнана судом обов`язковою.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК Українипереглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

У частині першій статті 401 ЦПК України зазначено, що попередній розгляд справи має бути проведений протягом п`яти днів після складання доповіді суддею-доповідачем колегією у складі трьох суддів у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Розгляд цієї справи в касаційному порядку проведений Верховним Судом за правилами статті 401 ЦПК України в порядку письмового провадження, в якому учасники справи не повідомляються про такий розгляд.

Колегія суддів не вбачає підстав для призначення справи до судового розгляду та відповідно відсутня необхідність виклику учасників справи для надання пояснень та розгляду справи в режимі відеоконференції, а відтак, це клопотання позивача задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити у задоволенні клопотань ОСОБА_1 про долучення доказів та про розгляд справи за його участю в режимі відеоконференції.

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Львівського апеляційного суду від 12 квітня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:В. М. Ігнатенко С. О. Карпенко В. А. Стрільчук