Постанова

Іменем України

12 червня 2023 року

м. Київ

справа № 446/240/22

провадження № 61-5257св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Погрібного С. О.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

відповідач - Кам`янка-Бузька міська рада Львівської області,

третя особа - Кам`янка-Бузька державна нотаріальна контора,

особа, яка подала апеляційну скаргу, - ОСОБА_3 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадженнякасаційну скаргу ОСОБА_3 , поданої представником ОСОБА_4 , на ухвалу Львівського апеляційного суду від 28 лютого 2023 року у складі колегії суддів: Бойко С. М., Копняк С. М., Ніткевича А. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і судових рішень

У лютому 2022 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до Кам`янка-Бузької міської ради Львівської області, третя особа - Кам`янка-Бузька державна нотаріальна контора, про продовження строку на прийняття спадщини, визнання права власності на спадкове майно.

Свої вимоги позивачі обґрунтовували тим, що вони є спадкоємцями першої черги за законом після смерті матері ОСОБА_5 . Заповіт спадкодавець не складала, інші спадкоємці, які б мали право на спадщину, відсутні. Спадкове майно складається із земельних ділянок, загальною площею 1,7726 га, що розташовані на території Кам`янка-Бузької міської ради Львівського району і належали спадкодавцю на праві власності на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЛВ №085536, виданого Кам`янка-Бузькою районною державною адміністрацією 19 грудня 2005 року, проте оригіналу правовстановлюючого документу на вказане спадкове майно у них немає і строк для подання заяви нотаріусу вони пропустили, тому нотаріус відмовив їм у видачі свідоцтва про право на спадщину. Пропущення строку для подання нотаріусу заяви про прийняття спадщини позивачі обґрунтовували тим, що не знали про належність матері на праві власності паїв (земельних ділянок), оскільки правовстановлюючих документів на землю (ні оригіналів, ні копій) у них не було.

Із урахуванням наведених обставин, позивачі просили визначити їм додатковий строк для прийняття спадщини після смерті матері ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , та визнати за кожною із них в порядку спадкування за законом після смерті матері право власності на 1/2 частини земельної ділянки, площею 1,4438 га, кадастровий номер :12:000:0045, та на 1/2 частини земельної ділянки, площею 0,3288 га, кадастровий номер :16:000:0127, цільове призначення - ведення товарного сільськогосподарського виробництва, які знаходяться на території Кам`янка-Бузької міської ради Львівського району Львівської області.

Рішенням Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 03 червня 2022 року позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задоволено.

Визначено ОСОБА_1 , ОСОБА_2 додатковий двомісячний строк з моменту набрання рішенням суду законної сили, для прийняття спадщини після смерті їх мами ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Визнано за ОСОБА_1 у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на 1/2 частину земельної ділянки загальною площею 1,7726 га, яка належала ОСОБА_5 на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЛВ № 085536, виданого 19 грудня 2005 року на підставі розпорядження голови Кам`янка-Бузької районної державної адміністрації від 24 жовтня 2005 року № 420, та складається із земельної ділянки № 1 площею 1,4438 га, кадастровий номер :12:000:0045, земельної ділянки № 2 площею 0,3288 га, кадастровий номер :16:000:0127, цільове призначення - ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Кам`янка-Бузької міської ради Львівської області.

Визнано за ОСОБА_2 у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на 1/2 частину земельної ділянки загальною площею 1,7726 га, яка належала їй на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЛВ № 085536, виданого 19 грудня 2005 року на підставі розпорядження голови Кам`янка-Бузької районної державної адміністрації від 24 жовтня 2005 року № 420, та складається із земельної ділянки № 1 площею 1,4438 га, кадастровий номер :12:000:0045, земельної ділянки № 2 площею 0,3288 га, кадастровий номер :16:000:0127, цільове призначення - ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Кам`янка-Бузької міської ради Львівської області.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачі не вчинили необхідних дій для прийняття спадщини, оскільки їм не було відомо про існування спадкового майна та вони проживають та зареєстровані не за місцем проживання спадкодавця, що є поважною причиною пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини.

Позивачі є спадкоємцями першої черги за законом, не заявляли про відмову від прийняття спадщини, пропущений ними строк для подання заяви нотаріусу про прийняття спадщини визнано поважним, інших спадкоємців окрім них немає, тому наявні правові підстави для визнання за ними права власності на майно в порядку спадкування.

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 28 лютого 2023 року апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 03 червня 2022 року закрито.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що ОСОБА_3 не прийняла спадщину після смерті матері згідно з частиною третьою статті 1268 ЦК України, оскільки на момент смерті матері разом із нею постійно не проживала,а заяви про прийняття спадщини після смерті матері у встановлений законом строк до нотаріуса за місцем відкриття спадщини не подавала і до суду з позовом про визначення їй додаткового строку для прийняття спадщини не зверталася. За таких обставин, підстави для висновку про порушення її прав оскаржуваним рішенням суду відсутні, а тому відповідно до пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України відкрите за її апеляційною скаргою апеляційне провадження підлягає закриттю.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи

У квітні 2023 року представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Львівського апеляційного суду від 28 лютого 2023 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції та передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

У касаційній скарзі заявник зазначає, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваній постанові не врахував висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладені у постановах Верховного Суду від 10 січня 2019 року у справі № 484/747/17, від 22 квітня 2019 року у справі № 171/2030/17.

Від інших учасників не надходило відзиву на касаційну скаргу.

Позиція Верховного Суду

Статтею 400 ЦПК України встановлено межі розгляду справи судом касаційної інстанції. Так, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до статті 401 ЦПК України попередній розгляд справи має бути проведений протягом п`яти днів після складення доповіді суддею-доповідачем колегією у складі трьох суддів у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи. Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

За змістом частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги у межах, які стали підставами для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, аоскаржувана постанова суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Обставини, встановлені судами

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується повторним свідоцтвом про смерть від 24 вересня 2021 року серії НОМЕР_3 .

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 були доньками ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

ОСОБА_5 на момент смерті володіла земельною ділянкою загальною площею 1,7726 га, яка складається із земельної ділянки № 1 площею 1,4438 га, кадастровий номер :12:000:0045, земельної ділянки № 2 площею 0,3288 га, кадастровий номер :16:000:0127, яка розташована на території Кам`янка-Бузької міської ради Львівської області.

За змістом листа державного нотаріуса Кам`янка-Бузької державної нотаріальної контори Прокопенко Л. О. від 06 жовтня 2021 року № 1128/01-16 спадкова справа після смерті ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , не може бути заведена в зв`язку з пропущеним шестимісячним строком для прийняття спадщини та відсутністю оригіналу державного акта на земельні ділянки, рекомендовано звернутися до суду.

Правове обґрунтування

У статті 129 Конституції України у числі основних засад судочинства зазначено забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Право на оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій є складовою конституційного права особи на судовий захист. Воно гарантується визначеними Конституцією України основними засадами судочинства, які є обов`язковими для всіх форм судочинства та всіх судових інстанцій, зокрема забезпеченням апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом.

Перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина.

Отже, конституційний принцип забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду гарантує право звернення до суду зі скаргою в апеляційному чи в касаційному порядку, яке має бути реалізоване, за винятком встановленої законом заборони на таке оскарження.

Конституційне право на судовий захист передбачає як невід`ємну частину такого захисту можливість поновлення порушених прав і свобод громадян, правомірність вимог яких установлена в належній судовій процедурі та формалізована в судовому рішенні, і конкретні гарантії, які дозволяли б реалізовувати його в повному обсязі та забезпечувати ефективне поновлення в правах за допомогою правосуддя, яке відповідає вимогам справедливості, що узгоджується також зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначав, що право доступу до суду не може бути обмежене таким чином або у такій мірі, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження повинні мати легітимну мету та гарантувати пропорційність між їх використанням і такою метою (§ 22 рішення ЄСПЛ від 28 березня 2006 року у справі «Мельник проти України», заява № 23436/03).

Реалізація конституційного права на апеляційне та касаційне оскарження судового рішення ставиться у залежність від положень процесуального закону.

Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Вказана стаття визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення і які поділяються на дві групи - учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків.

На відміну від оскарження судового рішення учасниками справи, особа, яка не брала участі у справі, має довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності таких критеріїв: вирішення судом питання про її право, інтерес, обов`язок, і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним. Разом із тим, судове рішення, оскаржуване особою, яка не брала участі у справі, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та ухвалення рішення судом першої інстанції є заявник, або в рішенні міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах, або рішення впливає на права та обов`язки такої особи.

Пунктом 3 частини першої статті 362 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

Тлумачення наведених норм процесуального права свідчить про те, що суд апеляційної інстанції лише в межах відкритого апеляційного провадження має процесуальну можливість зробити висновок щодо вирішення чи не вирішення судом першої інстанції питань про права та інтереси особи, яка не брала участі у розгляді справи судом першої інстанції та подала апеляційну скаргу після спливу річного строку з дня складання повного тексту судового рішення.

Таким чином, суд апеляційної інстанції має першочергово з`ясувати, чи стосується оскаржуване судове рішення безпосередньо прав та обов`язків скаржника, та лише після встановлення таких обставин вирішити питання про скасування судового рішення, а у випадку встановлення, що права заявника оскаржуваним судовим рішенням не порушені та питання про її права і обов`язки стосовно сторін у справі судом першої інстанції не вирішувалися - закрити апеляційне провадження, оскільки в останньому випадку така особа не має права на апеляційне оскарження рішення суду.

Відповідно до статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Частинами першою, другою статті 1220 ЦК України визначено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або оголошення її померлою.

Згідно з частиною першою статті 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.

Статтею 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування одержують спадкоємці за законом, коло яких визначено статті 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає в день відкриття спадщини.

Згідно зі статтею 1261 ЦК України до спадкоємців першої черги належать діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Відповідно до частини першої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом шестимісячного строку з часу відкриття спадщини, він не заявив про відмову від неї (частина третя статті 1268 ЦК України).

Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України).

Частиною першою статті 1269 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Згідно з частиною першою статті 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Частиною першою статті 1272 ЦК України передбачено, що якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Постановляючи ухвалу про закриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції, дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку, правильно виходив із того, що ОСОБА_3 , яка є спадкоємицею першої черги, яка прийняла спадщину, оскільки не надала суду належних доказів того, що вона на момент відкриття спадщини постійно проживала із спадкодавцем, а тому не може вважатися такою, що прийняла спадщину відповідно до частини третьої статті 1268 ЦК України. Також апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_3 заяви про прийняття спадщини після смерті спадкодавця до нотаріальної контори не подавала та не зверталася до суду із заявою про надання додаткового строку для прийняття спадщини.

З огляду на це, апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що ОСОБА_3 не довела, що рішенням суду першої інстанції про визначення позивачам додаткового строку для прийняття спадщини та визнання за ними права власності у порядку спадкування вирішувалося питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки як спадкоємиці ОСОБА_5 , а тому вона не має права на оскарження такого судового рішення в апеляційному порядку.

У касаційній скарзі заявниця зазначає, що суди в оскаржуваних судових рішеннях не врахували висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладені у постановах Верховного Суду від 10 січня 2019 року у справі № 484/747/17, від 22 квітня 2019 року у справі № 171/2030/17.

Такі доводи заявниці є безпідставними, оскільки судами попередніх інстанцій не порушено висновків щодо застосування норм права, викладених у постановах, на які посилається заявниця у касаційній скарзі.

У справі № 484/747/17 судом касаційної інстанції зроблено висновок, що відсутність реєстрації місця проживання позивача за місцем проживання спадкодавця не може бути доказом того, що він не проживав зі спадкодавцем, оскільки сама по собі відсутність такої реєстрації згідно зі статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини, встановлені частиною третьою статті 1268 ЦК України, підтверджуються іншими належними і допустимими доказами, які були надані позивачем, та оцінені судом.

Разом з цим, у справі, яка є предметом касаційного перегляду, суд апеляційної інстанції свій висновок обґрунтував не відсутністю реєстрації місця проживання заявниці за місцем проживання спадкодавця, а відсутністю належних і допустимих доказів на підтвердження факту проживання заявниці за місцем проживання спадкодавця на момент відкриття спадщини.

У справі № 171/2030/17 судом касаційної інстанції сформульовано висновок, що відповідачами у справах про визнання права власності в порядку спадкування на нерухоме майно, щодо якого відсутні правовстановлюючі документи, є спадкоємці, які прийняли спадщину, а також органи, які уповноважені видавати правовстановлюючі документи на нерухоме майно, або ж органи, до яких перейшли такі повноваження, та органи, що здійснюють державну реєстрацію прав на нерухоме майно.

Разом з цим, у справі, яка є предметом касаційного перегляду, судом апеляційної інстанції встановлено, що заявниця не прийняла спадщину після смерті своєї матері.

Наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанції стосовно оцінки доказів і встановлених на їх підставі обставин, та спрямовані на доведення необхідності переоцінки цих доказів саме в тому контексті, який, на думку заявниці, підтверджує обґрунтованість її апеляційної скарги, тому такі аргументи відхиляються.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявниці та їх відображення в оскаржуваній постанові суду апеляційної інстанції, питання вичерпності висновків суду апеляційної інстанції, Верховний Суд виходить із того, що у справі, що переглядається, судове рішення відповідає вимогам вмотивованості.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 , подану представником ОСОБА_4 , залишити без задоволення.

Ухвалу Львівського апеляційного суду від 28 лютого 2023 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Ступак

І. Ю. Гулейков

С. О. Погрібний