ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3525/23 Справа № 235/8501/21 Суддя у 1-й інстанції - Величко О. В. Суддя у 2-й інстанції - Зайцева С. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 червня 2023 року місто Дніпро Дніпропетровської області

Єдиний унікальний номер 235/8501/21

Номер провадження 22-ц/803/3525/23

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого: Зайцевої С.А.

суддів: Барильської А.П., Максюти Ж.І.

за участю секретаря: Паромової О.О.

учасники справи :

позивач ОСОБА_1

відповідач Державний вищий навчальний заклад «Донецький національний технічний університет»

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дніпрі Дніпропетровської області з повідомленням учасників справи апеляційну скаргу Державного вищого навчального закладу «Донецький національний технічний університет» на рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 23 лютого 2022 року головуючого судді Величко О. В. по цивільній справі про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи,-

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Державного вищого навчального закладу «Донецький національний технічний університет» (далі - ДВНЗ «ДонНТУ») про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи.

Позов мотивований тим, що позивач перебуває у трудових відносинах з ДВНЗ «ДонНТУ», де займає посаду фахівця адміністративно-управлінського персоналу з 30 серпня 2013 року по 03 грудня 2015 рік, а з 04 вересня 2015 року перебуває на посаді методиста навчально-методичного відділу.

Наказом № 641к від 05 листопада 2021 року вона без будь-якого попередження була відсторонена від посади методиста без збереження заробітної плати у зв`язку з ухиленням від проведення вакцинації проти COVID- 19.

Вважає вказаний наказ незаконним та таким, що підлягає скасуванню, оскільки дії відповідача порушують її право на працю, відсторонення відбулося без будь-якого попередження, на теперішній час вакцинація є добровільною, а відмова працівника від вакцинації не може вважатися порушенням трудової дисципліни. Окрім того, в наказі № 641к відповідач посилається на Постанову Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1236 зі змінами, внесеними Постановою Кабінету Міністрів України від 20 жовтня 2021 року № 1096, які є підзаконними нормативними актами, що на її думку є недопустимим. Відповідач наказом № 641к від 05 листопада 2021 року позбавив її право на існування, оскільки вона розлучена та одна виховує неповнолітнього сина ОСОБА_2 .

Просила визнати незаконним наказ № 641к від 05 листопада 2021 року ДВНЗ «ДонНТУ» про відсторонення від роботи без збереження заробітної плати ОСОБА_1 , скасувати його, допустивши ОСОБА_1 до виконання посадових обов`язків без вакцинації проти COVID- 19; стягнути з ДВНЗ «ДонНТУ» середній заробіток за час вимушеного прогулу без утримання відповідних податків й інших обов`язкових платежів в сумі 6 489 грн., стягнути судові витрати.

Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 23 лютого 2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано наказ ДВНЗ «ДонНТУ» № 641к від 05 листопада 2021 року в частині відсторонення ОСОБА_1 від виконання посадових обов`язків.

Допущено ОСОБА_1 до виконання своїх посадових обов`язків з урахуванням положень, встановлених Постановою Кабінету Міністрів України № 1236 від 09 грудня 2020 року щодо обов`язкової вакцинації проти COVID-19, Наказом МОЗ України від 04 жовтня 2021 року № 2153 ( при наявності сертифікату про проходження профілактичних щеплень проти COVID-19, або медичного висновку про наявність протипоказань до проведення профілактичних щеплень проти COVID-19).

Стягнуто з ДВНЗ «ДонНТУ» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час відсторонення від роботи з 08 листопада 2021 року по 23 лютого 2022 року у розмірі 31 572 грн з подальшим відрахуванням з цієї суми податків і обов`язкових платежів; понесений судовий збір в сумі 908 грн, судові витрати в сумі 4002 грн.

Стягнуто з ДВНЗ «ДонНТУ» на користь держави судовий збір в сумі 315,72 грн.

Допущене негайне виконання рішення суду в частині допуску до роботи з урахуванням положень Постанови Кабінету Міністрів України № 1236 та Наказу МОЗ № 2153 та стягнення середнього заробітку за час відсторонення від роботи в межах суми платежу за один місяць в розмірі 6314,40 грн.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ДВНЗ «ДонНТУ» Гончарова Ж.В. просить рішення суду в частині визнання незаконним та скасування наказу ДВНЗ «ДонНТУ» № 641 к від 05 листопада 2021 року в частині відсторонення ОСОБА_1 від виконання посадових обов`язків; стягнення з ДВНЗ «ДонНТУ» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час відсторонення від роботи з 08 листопада 2021 року по 23 лютого 2022 року у розмірі 31 572 грн, судових витрат в сумі 4002 грн; допущення негайного виконання рішення в частині стягнення середнього заробітку за час відсторонення від роботи в межах суми платежу за один місяць в розмірі 6314,40 грн - скасувати та прийняти у відповідній частині нове рішення, яким відмовити в задоволені позову, посилаючись на неповне з`ясування обставин по справі, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими та невідповідність висновків суду обставинам справи. В іншій частині рішення залишити без змін.

В обґрунтування доводів скарги зокрема зазначено, що позивач є працівником закладу вищої освіти, не пройшла щеплення проти COVID-19, протипоказань до вакцинації не має, тому керівник відповідача зобов`язаний був, відповідно до діючого законодавства, відсторонити позивача від роботи.

Зазначено, що суд першої інстанції, обґрунтовуючи рішення тим, що відповідачем належним чином не повідомлено позивача про необхідність проведення вакцинації, не надав належної оцінки тому факту, що після виходу позивача на роботу після закінчення лікарняного її було ознайомлено з оскаржуваним наказом, що підтверджено матеріалами справи та не оспорювалося сторонами під час судового розгляду. Відсторонення від роботи оформляється наказом (розпорядженням) роботодавця, в якому мають бути наведені підстава та строки відсторонення. Відповідач визначився, що працівник має ознайомитись з таким наказом негайно під розпис, оскільки йдеться про реалізацію права працівника на працю. В свою чергу, судом не визначено та не зазначено яким саме нормативним актом передбачено інший порядок ознайомлення позивача з таким наказом та не визначено у чому є належність саме обраного відповідачем способу повідомлення позивача про необхідність проведення вакцинації. Нормами діючого законодавства не передбачено будь-якого визначеного порядку попереднього належного чину повідомлення позивача про необхідність проведення вакцинації.

Судом не надано належної оцінки тому факту, що наказом МОЗ України від 04 жовтня 2021 року № 2153 «Про затвердження переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» передбачається, що щеплення є обов`язковим в разі відсутності абсолютних протипоказань до проведення профілактичних щеплень відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом МОЗ України від 16 вересня 2011 року № 595. Будь-яких документів, які передбачені вказаним наказом, що підтверджують наявність протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, позивачем надано не було, а в судовому засіданні підтверджено факт їх відсутності. Надана до матеріалів справи довідка з медичного закладу від 03 листопада 2021 року , не відповідає вимогам вищевказаного наказу № 595, тому не може бути прийнята до уваги як доказ, що підтверджує наявність у позивача протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень.

Щодо стягнення середнього заробітку за час відсторонення від роботи, зазначено, що відсторонення від роботи є своєрідне призупинення трудових правовідносин та є особливим запобіжним заходом, на період відсторонення робоче місце за працівником зберігається, тому не підлягає до задоволенню вимога позивача про поновлення її на роботі та виплату заробітної плати за час відсторонення, оскільки чинним законодавством не передбачено обов`язку роботодавця зберігати зарплату за працівником на період його відсторонення від роботи у зв`язку з відмовою або ухиленням від обов`язкового щеплення проти COVID-19.

Також, зазначено, що надані до позову докази понесених судових витрат, ніяким чином не підтверджують, що заявлені витрати, їх розмір є обґрунтованим та пропорційним до предмету спору.

Відзив на апеляційну скаргу не надано. Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

У судовому засіданні апеляційного суду представник ДВНЗ «ДонНТУ» Гончарова Ж.В. в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду підтримала доводи апеляційної скарги. Відповідно до додаткових пояснень зазначила,що посада,яку обіймала позивач на час її відсторонення від роботи,входила до Переліку № 2153,отже позивач підлягала обов`язковому профілактичному щепленню від COVID-19. При наявності протипоказань до такого щеплення,позивач мав би надати відповідачу належним чином підтверджуючі документи про це. Обіймаючи посаду методиста навчально-методичного відділу, старшого інспектора цього відділу позивач виконувала наступні функції,які стосувалися необмеженій кількості соціальних контактів; специфічність виконання функцій за посадою виключає можливість встановлення дистанційної (надомної ) форми роботи для позивача. Робоче місце позивача знаходилося в робочому кабінеті навчального-методичного відділу,площа якого складає 24,2 кв.м.,розташування робочих місць із щільністю розташування столів,зокрема майже прямого контакту з іншими працівниками цього відділу. За посадовими обов`язками позивач як методист навчально-методичного відділу виконує функції, які унеможливлюють виконання роботи дистанційно,зокрема,через відсутність віддаленого доступу до внутрішніх серверів університету,для перевірки та підготовки до затвердження навчально-методичної документації: робочі програми навчальних дисциплін,методичні рекомендації,навчально-методичні посібники, підготовка матеріалів до звіту про роботу за навчальний рік щодо аналізу навчально-методичної роботи кафедри.

ОСОБА_3 у судовому засіданні апеляційного суду заперечувала проти пояснень представника відповідача,наполягала на тому,що була можливість для встановлення дистанційної роботи.Нагальну потребу у її відстороненні від роботи відповідач не довів .Крім того,площа робочого місця велика.Пункт 46-1 постанови Кабінету Міністрів України № 1236 від 09 грудня 2020 року щодо обов`язкової вакцинації проти COVID-19, на які посилається в наказі № 641 к від 05 листопада 2021 року ректор ДВНЗ «ДонНТУ», а також Наказ МОЗ України від 04 жовтня 2021 року № 2153, набули законної сили 08 листопада 2021 року, тобто до видання наказу № 641 к від 05 листопада 2021 року. В період з 18 жовтня 2021 року по 03 листопада 2021 року включно перебувала на лікарняному ,мала рекомендації сімейного лікаря,та на час видання наказу про відсторонення її від виконання посадових обов`язків відповідач не встановив факт її ухилення від проходження щеплення. Просила залишити апеляційну скаргу без задоволення,рішення суду першої інстанції залишити без змін .

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскільки рішення суду оскаржується тільки в частині задоволених позовних вимог ,то

в іншій частині законність та обґрунтованість рішення суду апеляційним судом не перевіряється.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали цивільної справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону судове рішення відповідає .

Судом першої інстанції встановлено, що наказом № 188-05 від 30 серпня 2013 року ОСОБА_1 прийнята на роботу на посаду фахівця адміністративно-управлінського персоналу з 30 серпня 2013 року по 03 грудня 2015 року за строковим трудовим договором на період відпустки по догляду за дитиною ОСОБА_4 з оплатою згідно штатного розпису в розмірі 1312 грн на місяць ( а. с. 14).

З 04 вересня 2015 року ОСОБА_1 займає посаду методиста навчально-методичного відділу «ДВНЗ » ( а. с. 12-13).

Згідно наказу ДВНЗ « ДонНТУ» № 641 к від 05 листопада 2021 року , відповідно до ст. 46, ч. 1 ст. 94 КЗпП України, ч. 2 ст. 12 Закону « Про захист населення від інфекційних хвороб», ч. 1 ст. 1 Закону « Про оплату праці», Постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1236 « Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID- 19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» зі змінами внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 20 жовтня 2021 року № 1096 « Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1236 » нижчеперелічених працівників університету, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID- 19, крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID- 19, виданий закладом охорони здоров`я відсторонено від роботи до усунення причин, що його зумовили, без збереження заробітної плати ОСОБА_1 ( а.с. 17, 59-61).

Згідно акту, від 05 листопада 2021 року , складному працівниками ДВНЗ «ДонНТУ» ОСОБА_1 відмовилась ставити підпис про ознайомлення з наказом ( а. с. 63).

З матеріалів справи вбачається, що позивач від сумісного проживання з ОСОБА_5 має неповнолітнього сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ( а. с. 18); шлюб з ОСОБА_5 розірвано рішенням Красноармійського міськрайонного суду від 23 серпня 2013 року (а. с. 19).

Згідно довідки ЦПМСД «Амбулаторія- 6 ЗПСМ» ОСОБА_1 лікувалась у сімейного лікаря з 18 жовтня 2021 року по 03 листопада 2021 року, рекомендовано зробити вакцинацію проти COVID- 19, через два тижні. Вказана довідка медичного закладу від 03 листопада 2021 року надавалася позивачем відповідачу та про її наявність було повідомлено ( а.с. 22).

Згідно результатів досліджень, проведених в лабораторії ОСОБА_6 має наявність антитіл IgG до вірусу SARS-CoV-2 ( а.с.20,21).

Листом ДВНЗ «ДонНТУ» за № Г-122/01-13 від 18 листопада 2021 року позивача повідомлено про відсторонення її від посади та про необхідність надати до відділу кадрів документ, який підтверджує отримання обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID- 19, або медичний висновок встановленого зразка про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID- 19, виданий закладом охорони здоров`я ( а. с. 23).

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того,що п. 46-1 постанови Кабінету Міністрів України № 1236 від 09 грудня 2020 року щодо обов`язкової вакцинації проти COVID-19, на які посилається в наказі № 641 к від 05 листопада 2021 року ректор ДВНЗ «ДонНТУ», а також Наказ МОЗ України від 04 жовтня 2021 року № 2153, на який посилається представник відповідача, набули законної сили 08 листопада 2021 року, тобто до видання наказу № 641 к від 05 листопада 2021 року. Суд погодився з доводами представника відповідача про проведення обов`язкової вакцинації працівників такого вищого навчального закладу як ДонНТУ проти COVID-19, оскільки принцип важливості суспільних інтересів повинен превалювати над особистими правами. Однак, зазначив,що вирішувати питання щодо відсторонення працівника від роботи в разі відсутності такої вакцинації необхідно індивідуально, з урахуванням всіх обставин щодо неможливості проведення такої вакцинації.

В судовому засіданні позивач та її представник акцентували увагу на той факт, що позивача не було належним чином повідомлено про проведення обовязкової вакцинації, а також про те, що вона за станом здоров`я має протипоказання до такої вакцинації.

Як встановлено в судовому засіданні, про необхідність обов`язкової вакцинації позивача повідомили виданням самого наказу № 641 к від 05 листопада 2021 року, після її виходу з лікарняного 04 листопада 2021 року, від вручення якого вона відмовилась.

В судовому засіданні позивачем було зазначено, що вона має хворобу, яка на її думку, є абсолютним протипоказанням до введення вакцини. Проте, жодного доказу цим обставинам суду не надано.

Посилання позивача на ті обставини, що вона має високий титр антитіл не прийняті судом до уваги, оскільки, як зазначено надана нею довідка ( а.с. 22) не свідчить про таку перенесену хворобу з діагнозом COVID-19,а навпаки, в наданій позивачем довідці з медичного закладу від 03 листопада 2021 року сімейним лікарем рекомендована вакцинація через два тижні після перебування її на лікарняному з 18 жовтня 2021 року по 03 листопада 2021року, тобто не раніше 17 листопада 2021 року ( а.с. 22).

Отже, враховуючи, факт перебування позивачки з 18 жовтня 2021 року по 03 листопада 2021 року включно на лікарняному, а також той факт, що відповідачем належним чином не повідомлено ОСОБА_1 про необхідність проведення вакцинації, приймаючи до уваги рекомендації сімейного лікаря про проведення вакцинації через два тижня після лікарняного, тобто не раніше 17 листопада 2021 року, за необхідності медичного обстеження, суд дійшов до висновку, що на момент видання наказу про відсторонення позивача від виконання посадових обов`язків, роботодавець не встановив факт її ухилення від проходження такого щеплення.Суд також зауважив,що у справах, у яких оспорюється незаконність відсторонення від роботи, саме відповідач повинен довести, що відсторонення відбулося без порушення законодавства про працю.

Враховуючи вищезазначене , суд, вважав , що вимоги ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування наказу від 05 листопада 2021 року № 641 к про відсторонення від роботи, є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Щодо вимог позивача про стягнення на її користь середнього заробітку за час незаконного відсторонення на роботі,суд першої інстанції виходив з того,що в період з 08 листопада 2021 року з дня відсторонення від роботи,позивачу призупинено виплату заробітної плати . Приймаючи до уваги,що оспорюваний наказ про відсторонення від роботи визнано незаконним,наявні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за період її незаконного відсторонення від роботи,тобто з 08 листопада 2021 року по 23 лютого 2022 року по день ухвалення рішення суду . Розраховуючи середній заробіток за час вимушеного прогулу,суд першої інстанції ,прийняв до уваги той факт,що з 08 листопада 2021 року по 23 лютого 2022 року кількість робочих днів складає 75,а середньоденний заробіток ОСОБА_1 ,як вбачається з довідки про заробітну плату (а.с.41) становить 420,96 грн,тобто враховуючи наведені данні,з ДВНЗ «ДонНТУ» на користь ОСОБА_1 підлягає до стягнення середній заробіток за час вимушеного прогулу з 08 листопада 2021 року по 23 лютого 2022 року у розмірі 31 572 грн (420,96 грн х 75 дн=31 572 грн) .

Апеляційний суд погоджується із наведеними висновками суду першої інстанції, оскільки судом правильно встановлено фактичні обставини справи та доказам, наявним у справі, надано належну правову оцінку.

Протилежного, відповідно до вимог ст. ст. 12, 81 ЦПК України, відповідачем та його представником доведено не було та не спростовано .

На спростування доводів апеляційної скарги слід зазначити про таке.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.

Зміст права на працю, закріпленого положеннями частин першої і другої статті 43 Конституції України, крім вільного вибору праці, включає також відповідні гарантії реалізації цього права. Вільний вибір передбачає різноманітність умов праці, проте сталими (обов`язковими) є гарантії захисту працівника від незаконного звільнення за будь-яких умов праці. Незалежно від підстав виникнення трудових правовідносин держава зобов`язана створювати ефективні організаційно-правові механізми для реалізації трудових правовідносин на рівні закону, а відсутність таких механізмів нівелює сутність конституційних прав і свобод працівника. Не може бути дискримінації у реалізації працівниками трудових прав. Порушення їх рівності у трудових правах та гарантіях є недопустимим, а будь-яке обмеження повинне мати об`єктивне та розумне обґрунтування і здійснюватися з урахуванням та дотриманням приписів Конституції України та міжнародних правових актів (абзаци перший і п`ятий підпункту 2.2 пункту 2, абзац дванадцятий пункту 3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України (Другий сенат) у справі щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частини третьої статті 40 Кодексу законів про працю України від 4 вересня 2019 року № 6-р(II)/2019).

Обмеження прав громадян, в тому числі на працю, можливе лише в умовах військового чи надзвичайного стану та мають встановлюватись виключно законами України. В даному випадку, обов`язкова вакцинація позивача з подальшим відстороненням її у разі відсутності щеплення лише тимчасово обмежило її право на працю з огляду на суспільний інтерес, оскільки трудовий договір з нею не розірвано.

ЄСПЛ в ухваленому рішенні у справі «Вавржичка та інші проти Чеської Республіки» зазначає «Суд визнає, що відсторонення позивача від роботи означало втрату заробітної плати і як наслідок позбавлення засобів існування. Однак це було прямим наслідком її рішення свідомо обрати саме цей шлях для себе особисто, відмовитися від виконання юридичного обов`язку, метою якого є захист здоров`я».

Таким чином, вимога держави про обов`язкову вакцинацію населення проти особливо небезпечних хвороб, з огляду на потребу охорони громадського здоров`я, а також здоров`я зацікавлених осіб, є виправданою. Тобто, в даному питанні превалює принцип важливості суспільних інтересів над особистими, однак лише у тому випадку, коли таке втручання має об`єктивні підстави - тобто було виправданим.

Визначаючи необхідність обов`язкової вакцинації в демократичному суспільстві суд дійшов висновку, що хоча система обов`язкових вакцинацій не єдина і не найпоширеніша модель, прийнята європейськими державами, Суд повторює, що в питаннях політики в галузі охорони здоров`я національні влади найкраще можуть оцінити пріоритети, використання ресурсів і соціальних потреб. Усі ці аспекти є актуальними в даному контексті, і вони підпадають під широку свободу розсуду, яку Суд повинен надати державі-відповідачу.

В контексті охорони здоров`я найкращим інтересам суспільства служить забезпечення найвищого досяжного рівня здоров`я. Коли справа доходить до імунізації, мета повинна полягати в тому, щоб кожна людина була захищена від серйозних захворювань. У переважній більшості випадків це досягається за рахунок обов`язкових щеплень. Ті, кому таке лікування не може бути призначено, побічно захищені від інфекційних захворювань, поки в їх оточенні підтримується необхідний рівень вакцинації, тобто їх захист забезпечується колективним імунітетом.

Таким чином, якщо вважати, що політика добровільної вакцинації недостатня для досягнення і підтримки колективного імунітету або колективний імунітет незалежний від природи захворювання (наприклад правця), національні органи влади можуть розумно ввести політику обов`язкової вакцинації для досягнення відповідного рівня захисту від серйозних захворювань.

Як встановлено судом апеляційної інстанції , підставою відсторонення ОСОБА_1 став наказ № 641к від 05 листопада 2021 року « Про відсторонення від роботи працівників ДВНЗ «ДонНТУ» , обов`язковість профілактичних щеплень проти COVІD-19 яких визначена Переліком професій,виробництв та організацій,працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVІD-19 ,крім тих,які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVІD-19,виданий закладом охорони здоровя,відсторонити від роботи до усунення причин,що його зумовили,без збереження заробітної плати :навчально-методичний відділ : 16. ОСОБА_1 методист навчально-методичного відділу дата відсторонення від посади 08.11.2021 ;17. ОСОБА_1 старший інспектор навчально-методичного відділу за сумісництвом -дата відсторонення від посади 08.11.2021 (а.с.59-61).

За змістом статті 2-1 КЗпП України забороняється будь-яка дискримінація у сфері праці, зокрема порушення принципу рівності прав і можливостей, пряме або непряме обмеження прав працівників залежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, гендерної ідентичності, сексуальної орієнтації, етнічного, соціального та іноземного походження, віку, стану здоров`я, інвалідності, підозри чи наявності захворювання на ВІЛ/СНІД, сімейного та майнового стану, сімейних обов`язків, місця проживання, членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, участі у страйку, звернення або наміру звернення до суду чи інших органів за захистом своїх прав або надання підтримки іншим працівникам у захисті їх прав, за мовними або іншими ознаками, не пов`язаними з характером роботи або умовами її виконання.

Правові підстави відсторонення працівника від роботи власником або уповноваженим органом визначені статтею 46 КЗпП України.

Статтею 46 КЗпП України передбачено, що відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством.

Відсторонення працівника від роботи - це призупинення виконання ним своїх трудових обов`язків за рішенням уповноважених на це компетентних органів з підстав, передбачених законодавством, що, як правило, відбувається з одночасним призупиненням виплати йому заробітної плати.

Відсторонення від роботи можливе лише у випадках, що передбачені законодавством. Про це оголошується наказом або розпорядженням керівника підприємства, установи чи організації, і про це працівник повинен бути повідомлений. Термін відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили. Працівник має право оскаржити наказ про відсторонення від роботи у встановленому законом порядку.

Разом з тим за змістом статті 46 КЗпП України допускається відсторонення працівника або у випадках, перелічених у статті, або в інших випадках, які повинні бути також передбачені певним нормативним документом.

Вказана правова позиція викладена в постановах ВСУ від 17 червня 2020 року у справі № 185/676/18 та від 01 квітня 2020 року в справі № 761/12073/18.

Частиною другою, третьою статті 14 Закону « Про охорону праці» встановлено, що працівник зобов`язаний дбати про особисту безпеку і здоров`я, а також про безпеку і здоров`я оточуючих людей в процесі виконання будь-яких робіт чи під час перебування на території підприємства; знати і виконувати вимоги нормативно-правових актів з охорони праці, правила поводження з машинами, механізмами, устаткуванням та іншими засобами виробництва, користуватися засобами колективного та індивідуального захисту.

Відповідно до ст. 12 Закону « Про захист населення від інфекційних хвороб» профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень.

Працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

У разі загрози виникнення особливо небезпечної інфекційної хвороби або масового поширення небезпечної інфекційної хвороби на відповідних територіях та об`єктах можуть проводитися обов`язкові профілактичні щеплення проти цієї інфекційної хвороби за епідемічними показаннями.

У постанові від 17 квітня 2019 року у справі № 682/1692/17 Верховний Суд дійшов висновку, що вимога про обов`язкову вакцинацію населення проти особливо небезпечних хвороб з огляду на потребу охорони громадського здоров`я, а також здоров`я заінтересованих осіб є виправдною. Тобто, в цьому питанні принцип важливості суспільних інтересів превалює над особистими правами, однак лише тоді, коли таке втручання має об`єктивні підстави, тобто є виправданим.

Рішення про проведення обов`язкових профілактичних щеплень за епідемічними показаннями на відповідних територіях та об`єктах приймають головний державний санітарний лікар України, головний державний санітарний лікар Автономної Республіки Крим, головні державні санітарні лікарі областей, міст Києва та Севастополя, головні державні санітарні лікарі центральних органів виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах оборони і військового будівництва, охорони громадського порядку, виконання кримінальних покарань, захисту державного кордону, Служби безпеки України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року за № 1236 « Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої короновірусом SARS-СоV-2» установлено з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (далі - COVID-19), з 19 грудня 2020 року до 31 березня 2022 року на території України карантин.

Постановою Кабінету Міністрів України № 1096 від 20 жовтня 2021 року внесені зміни до постанови від 09 грудня 2020 року, зокрема пунктом 19 доповнено постанову № 1236 від 09 грудня 2020 року пунктом 46-1 наступного змісту: керівникам державних органів (державної служби), керівникам підприємств, установ та організацій забезпечити: 1) контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена переліком професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я від 4 жовтня 2021 р. № 2153 (далі - перелік); 2) відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до статті 46 Кодексу законів про працю України, частини другої статті 12 Закону України Про захист населення від інфекційних хвороб та частини третьої статті 5 Закону України Про державну службу, крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я; 3) взяття до відома, що: на час такого відсторонення оплата праці працівників та державних службовців здійснюється з урахуванням частини першої статті 94 Кодексу законів про працю України, частини першої статті 1 Закону України Про оплату праці та частини третьої статті 5 Закону України Про державну службу; відсторонення працівників та державних службовців здійснюється шляхом видання наказу або розпорядження керівника державного органу (державної служби) або підприємства, установи, організації з обов`язковим доведенням його до відома особам, які відсторонюються; строк відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили.

Разом з тим, Постанова Кабінету Міністрів України від 20 жовтня 2021 року за № 1096 набирає чинності з дня її опублікування, крім пункту 19 змін, затверджених цією постановою, який набирає чинності з 08 листопада 2021 року.

Отже, пункт 46-1 Постанови Кабінету Міністрів України № 1236 щодо забезпечення обов`язкової вакцинації проти COVID-19, набув законної сили 08 листопада 2021 року.

Наказом МОЗ України від 04 жовтня 2021 року № 2153 (далі Наказ № 2153), який набув чинності 08 листопада 2021 року, затверджено перелік професій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти COVID-19. До таких працівників відносяться у тому числі працівники закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної (професійно-технічної), загальної середньої, зокрема спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності.

При цьому вакцинації підлягають усі працівники вказаних установ і закладів згідно зі штатним розписом (Наказ МОЗ України від 04 жовтня 2021 року № 2153 "Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням").

Винятком є працівники, що мають протипоказання до щеплень, визначені в Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженому МОЗ України від 16 вересня 2011 року № 595 (далі Перелік № 595).

Зокрема, до протипоказань належать: наявність алергії (анафілактичної реакції); вагітність; тяжка імуносупресія / імунодефіцит; гострі захворювання з підвищенням температури вище 38,0 °C тощо.

Протипоказання до вакцинації встановлюються лікарем, який вирішує питання щодо проведення вакцинації відповідно до рекомендацій, викладених у цьому Переліку та інших національних постановах. За потреби для отримання додаткової інформації щодо верифікації діагнозу, перебігу захворювання, необхідності додаткових обстежень лікар скеровує пацієнта до профільного спеціаліста, за висновком якого остаточно приймає рішення щодо проведення вакцинації. (п. 3 Переліку № 595). Міністерство охорони здоров`я України розробило проект наказу про затвердження форми довідки щодо наявності протипоказань до вакцинації проти COVID-19.

Апеляційний суд,з урахуванням посилання скаржника в апеляційній скарзі, зауважує, що статтею 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» передбачено, що працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, відсторонюються від виконання зазначених видів робіт у разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом.

Отже, відмова цих працівників від обов`язкових профілактичних щеплень має відбутись саме у такому порядку, який встановлений законом.

Таким чином, зі змісту ст.12 цього Закону вбачається, що у разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт.

Організацію і проведення профілактичних щеплень врегульовано Положенням про організацію і проведення профілактичних щеплень, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я України 16 вересня 2011 року № 595 (у редакції наказу Міністерства охорони здоров`я України 11 серпня 2014 № 551).

Цим Положенням встановлено, що організація діяльності щодо проведення щеплень покладається на керівника закладу охорони здоров`я (далі - ЗОЗ) або на фізичну особу - підприємця, яка одержала ліцензію на право провадження господарської діяльності з медичної практики (далі - ФОП), в установленому законодавством порядку. Профілактичні щеплення здійснюються в пунктах щеплень, які можуть бути постійними або тимчасовими. Щеплення дозволяється проводити тільки зареєстрованими в Україні вакцинами/анатоксинами згідно з Календарем профілактичних щеплень в Україні, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я України від 16 вересня 2011 року №595, та інструкціями із застосування вакцини або анатоксину, затвердженими в установленому порядку. Відповідальним за проведення профілактичних щеплень є керівник ЗОЗ або ФОП.

Порядок проведення профілактичних щеплень визначається наказом з чітким визначенням відповідальних осіб і функціональних обов`язків медичних працівників, які братимуть участь у їх проведенні. Обсяги профілактичних щеплень узгоджуються із Міністерством охорони здоров`я Автономної Республіки Крим, структурними підрозділами з питань охорони здоров`я обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій у липні - серпні кожного року.

Для забезпечення своєчасного проведення профілактичних щеплень лікар, фельдшер, молодший спеціаліст з медичною освітою: в усній або письмовій формі запрошують до ЗОЗ або до місця надання медичних послуг ФОП осіб, які підлягають щепленню (при щепленні неповнолітніх запрошують також батьків або інших законних представників, що їх замінюють), у день, визначений для проведення щеплень. Медичний огляд перед щепленням є обов`язковим.

При виявленні негативних змін у стані здоров`я особи призначається додаткове медичне обстеження згідно з чинними протоколами надання медичної допомоги особам відповідно до медичних показань. У медичній документації здійснюється відповідний запис лікаря про дозвіл на проведення щеплення та вкладається форма № 063-2/о.

Профілактичні щеплення мають проводитися лише у пунктах щеплення. Запис про проведене щеплення робиться в одній з таких форм: № 097/о; № 112/о; № 025/о; № 003/о. Крім того, вказуються такі дані: торговельна назва вакцини/анатоксину, назва виробника, доза, серія, термін придатності вакцини/анатоксину. У разі використання імпортної вакцини/анатоксину зазначається оригінальне найменування українською мовою. Внесені до медичної облікової документації дані щодо щеплення засвідчуються підписом лікаря.

Після проведення профілактичного щеплення повинно бути забезпечене медичне спостереження (нагляд за особою протягом певного часу після введення вакцини/анатоксину) протягом терміну, визначеного інструкцією про застосування відповідної (го) вакцини/анатоксину. Якщо в інструкції про застосування вакцини/анатоксину не вказано термін спостереження, особа, якій було проведено щеплення, повинна перебувати під наглядом медичного працівника не менше 30 хвилин після вакцинації.

У відповідних формах медичної облікової документації (№ 097/о, № 112/о, № 025-1/о, № 025/о, № 003/о) необхідно відмітити характер і терміни у разі виникнення загальних або місцевих реакцій та провести їх реєстрацію згідно з Порядком здійснення фармаконагляду, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я України від 27 грудня 2006 року № 898, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 29 січня 2007 року за №73/13340 (в редакції наказу Міністерства охорони здоров`я України від 26 вересня 2016 року № 996). У разі виявлення медичних протипоказань до щеплень відповідно до Переліку медичних протипоказань до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 11 серпня 2014 року № 551, особа направляється на комісію з питань щеплень, створену наказом по ЗОЗ.

Для вирішення складних та суперечливих питань щодо проведення щеплень наказом Міністерства охорони здоров`я Автономної Республіки Крим, структурних підрозділів з питань охорони здоров`я обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій створюється комісія з питань щеплень при обласному або міському ЗОЗ. Особи з хронічними захворюваннями в стадії ремісії за висновком комісії з питань щеплень можуть бути вакциновані в умовах стаціонару.

Пунктом 17 Положення встановлено, що факт відмови від щеплень , роз`яснення про наслідки такої відмови, оформлюється за формою № 063-2/о, підписується як громадянином (при щепленні неповнолітніх - батьками або іншими законними представниками, які їх замінюють), так і медичним працівником.

Згідно з п.18 Положення, у кожному пункті щеплень повинні бути інструкції із застосування всіх медичних імунобіологічних препаратів, що використовуються для проведення щеплень (у тому числі тих, які не входять до переліку обов`язкових), протоколи надання медичної допомоги при невідкладних станах відповідно до чинних нормативів, підготовлені набори лікарських засобів та вироби медичного призначення для надання медичної допомоги при невідкладних станах, а також аптечки для надання термінової медичної допомоги медичним працівникам та технічному персоналу.

З указаного слідує, що обов`язковому медичному щепленню особи передує її медичний огляд перед щепленням, що є обов`язковим. Окрім того, для забезпечення своєчасного проведення профілактичних щеплень лікар, фельдшер, молодший спеціаліст з медичною освітою: в усній або письмовій формі запрошують до закладу охорони здоров`я або до місця надання медичних послуг, осіб, які підлягають щепленню (при щепленні неповнолітніх запрошують також батьків або інших законних представників, що їх замінюють), у день, визначений для проведення щеплень. Крім того, про проведене щеплення робиться запис у відповідній документації, а факт відмови від щеплень з позначкою про те, що медичним працівником надані роз`яснення про наслідки такої відмови, оформлюється за формою № 063-2/о, підписується як громадянином, так і медичним працівником.

Отже, законодавством визначено порядок проведення профілактичних щеплень, а також передбачено порядок, згідно з яким встановлюється та оформлюється документально факт відмови особи від проведення щеплення.

Статтею 5 Закону України «Про охорону здоров`я в Україні» передбачено, що державні, громадські або інші органи, підприємства, установи, організації, посадові особи та громадяни зобов`язані забезпечити пріоритетність охорони здоров`я у власній діяльності, не завдавати шкоди здоров`ю населення і окремих осіб, сприяти працівникам органів і закладів охорони здоров`я в їх діяльності, а також виконувати інші обов`язки, передбачені законодавством про охорону здоров`я.

Згідно зі ст.1 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» організація та проведення профілактичних і протиепідемічних заходів, зокрема, при виконанні робіт і наданні послуг, а також організація та проведення медичних оглядів і обстежень, профілактичних щеплень, гігієнічного виховання та навчання громадян, інших заходів, передбачених санітарно-гігієнічними та санітарно-протиепідемічними правилами і нормами, у межах встановлених законом повноважень покладаються як на органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, громадян, так і на органи державної санітарно-епідеміологічної служби, заклади охорони здоров`я, на підприємства, установи та організації незалежно від форм власності.

Статтею 30 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» передбачено, що органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи та організації зобов`язані забезпечувати своєчасне проведення масових профілактичних щеплень, дезінфекційних, дезінсекційних, дератизаційних, інших необхідних санітарних і протиепідемічних заходів. У разі загрози виникнення або поширення особливо небезпечних і небезпечних інфекційних хвороб, масових неінфекційних захворювань (отруєнь) або радіаційних уражень відповідними головними державними санітарними лікарями на окремих територіях можуть запроваджуватися позачергові профілактичні щеплення, інші санітарні заходи відповідно до закону.

Зазначені положення Закону свідчать про те, що на відповідача, який є роботодавцем позивача, також покладено обов`язок забезпечити своєчасне проведення заходів, пов`язаних з проходженням працівниками обов`язкового профілактичного щеплення.

Так, відповідачем має бути надано достатньо часу для проходження працівником профілактичного щеплення, з урахуванням робочого графіку працівника, його навантаження, вихідних днів та святкових, які унеможливлюють проведення в цей період вакцинації. Більш того, саме роботодавець зобов`язаний забезпечити всі умови для проходження щеплення, звільнити від роботи у період проходження, встановити дні для його проходження підприємством в цілому.

Апеляційний суд зауважує, що в матеріалах справи відсутне повідомлення ОСОБА_1 про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVІD-19, належні та допустимі докази такого повідомлення в матеріалах справи відсутні.

Апеляційний суд зауважує, що перед здійсненням вакцинування проти COVІD-19 працівник має здійснити медичний огляд власного стану здоров`я, що чітко встановлено законодавцем, зважаючи на те, що відповідне вакцинування у разі наявності в особи захворювань чи протипоказань до проведення щеплення може призвести до негативних наслідків для життя та здоров`я люди, що визнається найвищою цінністю Конституцією України.

За положеннями частини першої статті 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Відповідно до п.10 постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» якщо буде встановлено, що на порушення ст. 46 КЗпП роботодавець із власної ініціативи без законних підстав відсторонив працівника від роботи із зупиненням виплати заробітної плати, суд має задовольнити позов останнього про стягнення у зв`язку з цим середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу (ст.235 КЗпП).

Враховуючи, що відсторонення позивача від роботи було неправомірним, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача невиплаченої заробітної плати за час незаконного відсторонення.

Аналогічна правова позиція, викладена в постанові Верховного Суду від 01 березня 2023 року у справі № 130/3510/21.

За таких обставин апеляційний суд вважає, що аргументи апеляційної скарги не спростовують правильні висновки суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення, стягнення середнього заробітку за час відсторонення .

Що стосується вимог в частині стягнення судових витрат за надання правової допомоги, то суд першої інстанції правильно виходив з принципу пропорційності розміру задоволених позовних вимог , та стягнув з відповідача на користь позивача вказані судові витрати частково в сумі 4 002 грн ( 6000 грн х 66,7%), що відповідає вимогам ч. 2 ст. 141 ЦПК України. На підтвердження вимоги про стягнення судових витрат за надання правової допомоги позивачем надані належним чином оформлені докази : ордер ( а. с. 27), копія свідоцтва про право надання адвокатською діяльністю ( а. с. 28), копія акту надання послуг ( а. с. 31-32), квитанції про сплату судових витрат на суму 6000 грн ( а.с. 32а), договір про надання правової допомоги № 20/11/31 від 20.11.2021р (а.с.25-26). Доводи апеляційної скарги про відсутність доказів на підтвердження витрат та їх розміру спростовуються дослідженими матеріалами справи .

Відповідач та його представник не навели переконливих доказів, які б спростовували висновки суду. Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів ,проведена судом відповідно до ст.ст. 77,78,79,80,89 ЦПК України .

Розглядаючи справу, суд першої інстанції в межах доводів позову повно і всебічно дослідив обставини справи,дав належну оцінку доказам,правильно визначив природу спірних правовідносин і дійшов обгрунтованого висновку про часткове задоволення позову, про що ухвалив відповідне рішення.

Ніяких нових обставин, які б давали підстави для проведення апеляційним судом переоцінки доказів, зроблених судом першої інстанції, доводи апеляційної скарги не містять.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

На підставі ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, то розподіл судових витрат,відповідно до вимог статей 141, 382 ЦПК України,не проводиться.

Керуючись ст.ст. 374,375,381,382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Державного вищого навчального закладу «Донецький національний технічний університет» залишити без задоволення.

Рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 23 лютого 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Судді: