Справа № 458/1140/23
УХВАЛА

11.12.2023 м. Турка

Суддя Турківського районного суду Львівської області Ференц Р.І., розглянувши заяву представника позивача ОСОБА_1 адвоката Миньо М.М. про забезпечення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Козівської сільської ради Стрийського району Львівської області до його пред`явлення, -

В С Т А Н О В И В :

29.11.2023 року представник позивача ОСОБА_1 адвокат Миньо М.М. через канцелярію Турківського районного суду Львівської області подав заяву про забезпечення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Козівської сільської ради Стрийського району Львівської області до його пред`явлення, в якій просять суд вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на житловий будинок з належними йому господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29.11.2023 року у провадження судді Турківського районного суду Львівської області Ференц Р.І. передана дана справа.

Предметом заяви про забезпечення позову є застосування виду забезпечення позову у вигляді накладення арешту на житловий будинок з належними йому господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до п. 1 ч.1 ст. 152 ЦПК України заява про забезпечення позову подається до подання позовної заяви - за правилами підсудності, встановленими цим Кодексом для відповідного позову, або до суду за місцезнаходженням предмета спору - якщо суд, до підсудності якого відноситься справа, визначити неможливо.Разом з тим, відповідно до вимог ч.1 ст. 30 ЦПК України позови, що виникають із приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини. Якщо пов`язані між собою позовні вимоги пред`явлені одночасно щодо декількох об`єктів нерухомого майна, спір розглядається за місцезнаходженням об`єкта, вартість якого є найвищою. Згідно з роз`ясненнями, які містяться в п.п. 41, 42 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №3 від 01.03.2013 року «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ», перелік позовів, для яких визначено виключну підсудність, є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає.

Зазначений спір відповідно до вимог ст.19 ЦПК України належить до компетенції судів щодо розгляду цивільних справ, оскільки ч.1 ст.19 ЦПК України передбачає, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Згідно ст.23 ЦПК України усі справи, що підлягають вирішенню в порядку цивільного судочинства, розглядаються місцевими загальними судами як судами першої інстанції.

Підсудність це розподіл підвідомчих загальним судам цивільних справ між різними судами першої інстанції залежно від роду (характеру) справ, що підлягають розгляду, і від території, на яку поширюється юрисдикція того чи іншого суду.

Територіальна підсудність є підсудність цивільної справи загальному суду в залежності від території, на яку поширюється юрисдикція даного суду. За її допомогою вирішується питання, яким з однорідних судів підсудна для розгляду відповідна справа.

Критеріями даного виду підсудності зокрема виступають: місце проживання відповідача, місце знаходження спірного майна, місце розгляду первісного позову тощо.

Статтею 30 ЦПК України передбачена виключна підсудність, оскільки позови, що виникають із приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини. Якщо пов`язані між собою позовні вимоги пред`явлені одночасно щодо декількох об`єктів нерухомого майна, спір розглядається за місцезнаходженням об`єкта, вартість якого є найвищою.

Відповідно до постанови Верховної Ради України від 17.07.2020 року №807-ІХ «Про утворення та ліквідацію районів», яка набрала чинності 19.07.2020 року, в Україні утворено 136 нових та ліквідовано 490 районів, в тому числі, ліквідовано Турківський район Львівської області та утворено Самбірський район (з адміністративним центром у місті Самбір) у складі територій Бісковицької сільської, Боринської селищної, Добромильської міської, Новокалинівської міської, Ралівської сільської, Рудківської міської, Самбірської міської, Старосамбірської міської, Стрілківської сільської, Турківської міської, Хирівської міської територіальних громад, затверджених Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 3.1 розділу ХІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України Про судоустрій і статус суддів встановлено, що до набрання чинності законом України щодо зміни системи місцевих судів на території України у зв`язку з утворенням (ліквідацією) районів відповідні місцеві суди продовжують здійснювати свої повноваження у межах територіальної юрисдикції, визначеної до набрання чинності Постановою Верховної Ради України "Про утворення та ліквідацію районів" від 17 липня 2020 року №807-IX, але не довше ніж один рік з дня припинення чи скасування воєнного стану на території України, введеного Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженого Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року №2102-IX, який був подовжений відповідно до: Указу Президента від 14.03.2022 №133/2022, затвердженого Законом України від 15.03.2022 №2119-IX, з 05:30 26.03.2022 строком на 30 діб; Указу Президента від 18.04.2022 №259/2022, затвердженого Законом України від 21.04.2022 №2212-IX, з 05:30 25.04.2022 строком на 30 діб; Указу Президента від 17.05.2022 №341/2022, затвердженого Законом України від 22.05.2022 №2263-IX, з 05:30 25.05.2022 строком на 90 діб; Указу Президента від 12.08.2022 №573/2022, затвердженого Законом України від 15.08.2022 №2500-ІХ, з 05:30 23.08.2022 строком на 90 діб; Указу Президента від 07.11.2022 №758/2022, затвердженого Законом України від 16.11.2022 №2738-ІХ, з 05:30 21.11.2022 строком на 90 діб; Указу Президента від 06.02.2023 №58/2023, затвердженого Законом України від 07.02.2023 №2915-ІХ, з 05:30 19.02.2023 строком на 90 діб; Указу Президента від 01.05.2023 №254/2023, затвердженого Законом України від 02.05.2023 №3057-ІХ, з 05:30 20.05.2023 строком на 90 діб, Указу Президента від 26.07.2023 №451/2023, затвердженого Законом України від 27.07.2023 №3275-ІХ, з 05:30 18.08.2023 строком на 90 діб, Указу Президента від 06.11.2023 №734/2023, затвердженого Законом України від 08.11.2023 №3429-ІХ, з 05:30 16.11.2023 строком на 90 діб (до 14.02.2024).

Нерухоме майно - житловий будинок з належними йому господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , заходяться на території Козівської сільської ради Стрийського району Львівської області і становлять предмет спору.

Зважаючи на вище вказане, справа підсудна Турківському районному суду Львівської області, оскільки ст.ст.23,28,30 ЦПК України передбачено, що усі справи, що підлягають вирішенню в порядку цивільного судочинства, розглядаються місцевими загальними судами як судами першої інстанції, позови, що виникають із приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна.

В обґрунтування заяви про забезпечення позову представник позивача ОСОБА_1 адвокат Миньо М.М. посилається на те, що ОСОБА_1 , (дошлюбне прізвище ОСОБА_3 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 . Протягом усього життя, а саме з 2-х років позивачка проживала за адресою: АДРЕСА_1 , разом зі своєю тіткою ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , 26.02.1994 позивачка уклала шлюб із відповідачем ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . У 1995 році у подружжя народилася донька, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Сім`я проживала у житловому будинку тітки позивачки, ОСОБА_4 , який належав їй на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок, виданого 25.09.1990 року Виконкомом Турківської районної ради народних депутатів на підставі рішення виконкому Турківської районної ради народних депутатів № 216 від 20.09.1990 року. Так як у тітки позивачки своїх дітей не було, і у шлюбі вона не перебувала, а позивачка увесь час проживала з нею, - тітка 25 лютого 1994 року склала заповіт, яким усе своє майно заповіла позивачці. Даний заповіт було посвідчено секретарем виконкому Мохнатської сільської ради народних депутатів Турківського району Львівської області Чечерською І.М., а також зареєстровано у спадковому реєстрі за №39654339.

ІНФОРМАЦІЯ_5 тітка позивачки, ОСОБА_4 , померла. На час її смерті позивачка проживала разом з нею, що підтверджується довідкою №250/09-13 від 20.08.2023 р. Відтак позивачка прийняла спадщину після смерті тітки як спадкоємець за заповітом, вступивши в управління та володіння спадковим майном (п. 1 ст. 549 ЦК УРСР 1963р.). Оскільки позивачка спільно проживала із тіткою, а також знала про наявність заповіту, яким тітка усе своє майно заповіла їй, ОСОБА_1 на той час не зверталася до нотаріуса. Крім цього, ІНФОРМАЦІЯ_6 у позивачки народився син ОСОБА_6 , який є особою з інвалідністю 1 групи з дитинства, і погребував догляду, а тому позивачка з поважних причин не мала можливості оформляти документи. ІНФОРМАЦІЯ_7 у позивачки народився син ОСОБА_7 .

Зазначає, що оскільки позивачці було/складно заробити достатню для утримання дітей суму коштів, позивачка періодично стала їздити на заробітки в Італію. Відносини у сім`ї не складалися, оскільки відповідач, ОСОБА_2 , ображав позивачку та дітей, вживав спиртні напої. Із часом ситуація погіршувалася. Коли старша донька вийшла заміж, то вона забрала дітей проживати до себе, оскільки відповідач, ОСОБА_2 , своєю поведінкою створив для своєї сім`ї нестерпні умови для проживання, не зважав на те, що в сім`ї є особа з інвалідністю. Коли у 2022 році позивачка була за кордоном, листоноша принесла її доньці заочне рішення Сколівського районного суду Львівської області від 24.03.2022 р. по справі 453/1404/21, з якого позивачка дізналася, що її шлюб з ОСОБА_2 було розірвано, ще й у рішенні було зазначено мотивацію відповідача, яка не відповідала дійсності. Крім цього позивачка була здивована з такої поведінки відповідача, ОСОБА_2 , оскільки він вже після того, як подав позовну заяву до суду, отримував від неї передачі з-за кордону та не повідомляв її, що він звернувся до суду із позовною заявою про розірвання шлюбу.

Коли позивачка приїхала у 2023 році у с. Мохнате, виявилося, що ОСОБА_2 за місцем проживання був відсутній, оскільки поїхав за кордон. Так як позивачка бажала надалі проживати у даному житловому будинку, який їй заповіла її тітка, а також не бажала, щоб її колишній чоловік проживав у даному будинку, тим більше, що діти позивачки не можуть проживати у даному житловому будинку, доки у ньому проживає їхній батько, вона вирішила оформити спадщину на даний житловий будинок. Коли позивачка звернулася до нотаріуса, він повідомив їй, що житловий будинок АДРЕСА_1 згідно з відомостями з Державного реєстру, належить відповідачу, ОСОБА_2 . Після цього позивачка звернулася до адвоката, який отримав у Самбірському МБТІ копію інвентаризаційної справи на житловий будинок по АДРЕСА_1 , з якої вбачається, що 31.03.2008 року тодішнім сільським головою ОСОБА_8 була видана довідка № 411, відповідно до якої житловий будинок по АДРЕСА_1 дійсно належить ОСОБА_2 . На підставі цієї довідки, в якій містилася неправдива інформація, 05.06.2008 року відповідач звернувся у Самбірське МБТІ, а також звернувся до Мохнатської сільської ради. 14.05.2009 року Мохнатською сільською радою було прийнято рішення №25, яким було протиправно переоформлено право власності на даний житловий будинок за відповідачем, ОСОБА_2 , а також видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно НОМЕР_2 від 11.06.2009 року. Жодних правових підстав для набуття відповідачем, ОСОБА_2 , права власності на даний будинок не було, тому що до часу безпідставного оформлення на себе права власності на спірний будинок він ніколи ОСОБА_2 не належав, а даний будинок належав ОСОБА_4 , спадщину після смерті якої прийняла позивачка. Позивачка вважає, що відповідач безпідставно набув право власності на житловий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивачка вважає, що Мохнатська сільська рада не мала приймати рішення №25 від 14.05.2009 року «Про переоформлення права власності на житловий будинок, розміщений в АДРЕСА_1 », оскільки жодних підстав для «переоформлення» на ім`я ОСОБА_2 права власності на будинок, який належав ОСОБА_4 , не було. Па даний час спірний житловий будинок зареєстрований у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_2 , який протиправно набув право власності на дане майно, як наслідок позивачка позбавлена можливості оформити право на спадщину після смерті своєї тітки, ОСОБА_4 , а саме на житловий будинок АДРЕСА_1 . Відтак представником позивачки готується для подання до суду позовна заява до ОСОБА_2 , Козівської сільської ради Стрийського району Львівської області.

Розглянувши заяву про забезпечення позову, суд дійшов наступного.

Відповідно до ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 3 ст. 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст.150 ЦПК України заходів забезпечення позову.

Частиною 2 ст. 149 ЦПК України встановлено, що забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.150 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Відповідно до ч.1 ст. 153 ЦПК України, заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи.

Згідно ст.151 ЦПК України, у заяві про забезпечення позову повинно бути зазначено: предмет позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову, захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності, інші відомості, потрібні для забезпечення позову.

Представником позивача ОСОБА_1 адвокатом Миньо М.М. у заяві про забезпечення позову вказано як причини, у зв`язку з якими потрібно забезпечити позов, так і обґрунтовано необхідність їх вжиття, як це передбачено ст.151 ЦПК України.

З урахуванням Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку з застосуванням відповідних заходів.

Умовою застосування заходів до забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно, яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.

Суд звертає увагу на те, що достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову.

Заходи забезпечення позову повинні бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Співмірність передбачає співвіднесення судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони вчиняти певні дії.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачу вчиняти певні дії. При цьому в таких немайнових спорах має досліджуватися, чи не призведе невжиття заявленого заходу забезпечення позову до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав, зокрема, чи зможе позивач їх захистити в межах одного цього судового провадження за його позовом без нових звернень до суду (постанова Верховного Суду від 17.12.2020 року по справі № 910/11857/20).

Обґрунтованість заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті і не вирішується під час розгляду заяви про забезпечення позову. Такий правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 10.11.2020 року у справі №910/1200/20.

При розгляді заяви про забезпечення позову судом вирішується лише питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову і не вирішуються матеріально-правові вимоги та наперед результат розгляду справи по суті позову. Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 12.06.2019 року у справі №570/2825/18.

Метою вжиття заходів щодо забезпечення позову є уникнення можливого порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також можливість реального виконання рішення суду та уникнення будь-яких труднощів при виконанні у випадку задоволення позову.

Відповідно до позиції Верховного Суду, викладеної в постанові №752/6255/18 від 21 листопада 2018 року, яка, з точки зору ч.4 ст.263 ЦПК України, має враховуватися судом, при зверненні до суду з заявою про забезпечення позову мають бути надані докази необхідності вжиття відповідних заходів забезпечення позову, а саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

З точки зору закону заходи забезпечення позову визначаються виходячи із засад розумності, співмірності та враховуючи конкретні обставини конкретної справи.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного в постанові № 6-605цс16 від 25 травня 2016 року забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлюються ухвалою суду, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову. Метою забезпечення позову, згідно з вказаною постановою, є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Відповідно до Першого протоколу до Конвенції про захист прав і основних свобод людини, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Ознайомившись із заявою про забезпечення позову та доданими до заяви додатками, суд вважає, що заява про забезпечення позову підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .

Протягом усього життя, а саме з 2-х років позивачка проживала за адресою: АДРЕСА_1 , разом зі своєю тіткою ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , 26.02.1994 позивачка уклала шлюб із відповідачем ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . У 1995 році у подружжя народилася донька, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Сім`я проживала у житловому будинку тітки позивачки, ОСОБА_4 , який належав їй на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок, виданого 25.09.1990 року Виконкомом Турківської районної ради народних депутатів на підставі рішення виконкому Турківської районної ради народних депутатів № 216 від 20.09.1990 року.

Так як у тітки позивачки своїх дітей не було, і у шлюбі вона не перебувала, а позивачка увесь час проживала з нею, - тітка 25 лютого 1994 року склала заповіт, яким усе своє майно заповіла позивачці. Даний заповіт було посвідчено секретарем виконкому Мохнатської сільської ради народних депутатів Турківського району Львівської області Чечерською І.М., а також зареєстровано у спадковому реєстрі за №39654339. ІНФОРМАЦІЯ_5 тітка позивачки, ОСОБА_4 , померла. На час її смерті позивачка проживала разом з нею, що підтверджується довідкою №250/09-13 від 20.08.2023 р.

Відтак позивачка прийняла спадщину після смерті тітки як спадкоємець за заповітом, вступивши в управління та володіння спадковим майном (п. 1 ст. 549 ЦК УРСР 1963р.). Оскільки позивачка спільно проживала із тіткою, а також знала про наявність заповіту, яким тітка усе своє майно заповіла їй, ОСОБА_1 на той час не зверталася до нотаріуса. Крім цього, ІНФОРМАЦІЯ_6 у позивачки народився син ОСОБА_6 , який є особою з інвалідністю 1 групи з дитинства, і погребував догляду, а тому позивачка з поважних причин не мала можливості оформляти документи. ІНФОРМАЦІЯ_7 у позивачки народився син ОСОБА_7 .

Оскільки позивачці було/складно заробити достатню для утримання дітей суму коштів, позивачка періодично стала їздити на заробітки в Італію. Відносини у сім`ї не складалися, оскільки відповідач, ОСОБА_2 , ображав позивачку та дітей, вживав спиртні напої. Із часом ситуація погіршувалася. Коли старша донька вийшла заміж, то вона забрала дітей проживати до себе, оскільки відповідач, ОСОБА_2 , своєю поведінкою створив для своєї сім`ї нестерпні умови для проживання, не зважав на те, що в сім`ї є особа з інвалідністю. Коли у 2022 році позивачка була за кордоном, листоноша принесла її доньці заочне рішення Сколівського районного суду Львівської області від 24.03.2022 р. по справі 453/1404/21, з якого позивачка дізналася, що її шлюб з ОСОБА_2 було розірвано, ще й у рішенні було зазначено мотивацію відповідача, яка не відповідала дійсності. Крім цього позивачка була здивована з такої поведінки відповідача, ОСОБА_2 , оскільки він вже після того, як подав позовну заяву до суду, отримував від неї передачі з-за кордону та не повідомляв її, що він звернувся до суду із позовною заявою про розірвання шлюбу. Коли позивачка приїхала у 2023 році у с. Мохнате, виявилося, що ОСОБА_2 за місцем проживання був відсутній, оскільки поїхав за кордон. Так як позивачка бажала надалі проживати у даному житловому будинку, який їй заповіла її тітка, а також не бажала, щоб її колишній чоловік проживав у даному будинку, тим більше, що діти позивачки не можуть проживати у даному житловому будинку, доки у ньому проживає їхній батько, вона вирішила оформити спадщину на даний житловий будинок.

Коли позивачка звернулася до нотаріуса, він повідомив їй, що житловий будинок АДРЕСА_1 згідно з відомостями з Державного реєстру, належить відповідачу, ОСОБА_2 . Після цього позивачка звернулася до адвоката, який отримав у Самбірському МБТІ копію інвентаризаційної справи на житловий будинок по АДРЕСА_1 , з якої вбачається, що 31.03.2008 року тодішнім сільським головою ОСОБА_8 була видана довідка № 411, відповідно до якої житловий будинок по АДРЕСА_1 дійсно належить ОСОБА_2 . На підставі цієї довідки, в якій містилася неправдива інформація, 05.06.2008 року відповідач звернувся у Самбірське МБТІ, а також звернувся до Мохнатської сільської ради. 14.05.2009 року Мохнатською сільською радою було прийнято рішення №25, яким було протиправно переоформлено право власності на даний житловий будинок за відповідачем, ОСОБА_2 , а також видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно НОМЕР_2 від 11.06.2009 року. Жодних правових підстав для набуття відповідачем, ОСОБА_2 , права власності на даний будинок не було, тому що до часу безпідставного оформлення на себе права власності на спірний будинок він ніколи ОСОБА_2 не належав, а даний будинок належав ОСОБА_4 , спадщину після смерті якої прийняла позивачка.

Позивачка вважає, що відповідач безпідставно набув право власності на житловий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Водночас позивачка вважає, що Мохнатська сільська рада не мала приймати рішення №25 від 14.05.2009 року «Про переоформлення права власності на житловий будинок, розміщений в АДРЕСА_1 », оскільки жодних підстав для «переоформлення» на ім`я ОСОБА_2 права власності на будинок, який належав ОСОБА_4 , не було. Па даний час спірний житловий будинок зареєстрований у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_2 , який протиправно набув право власності на дане майно, як наслідок позивачка позбавлена можливості оформити право на спадщину після смерті своєї тітки, ОСОБА_4 , а саме на житловий будинок АДРЕСА_1 .

Зазначені обставини свідчать про те, що невжиття заходів забезпечення позову, факт реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову полягає у тому, що ОСОБА_2 на даний час може повною мірою самостійно здійснювати всі правомочності власника щодо вказаного майна, в тому числі відчужити вказане майно чи передати його в заставу. Всі ці правомочності він може здійснювати в будь-який час, незалежно від волі заявниці та без її відома. Про факт відчуження вказаного майна чи про інші реалізовані чи реалізовувані ОСОБА_2 правомочності власника зазначеного майна позивач може дізнатися вже після настання відповідних юридичних наслідків (відчуження, передачі майна в заставу).

Дослідивши матеріали справи та доводи представника представника позивача адвоката Миньо М.М., не вирішуючи питання про своєчасність, підставність та обґрунтованість заявлених в майбутньому позивачем вимог, з`ясувавши відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати, пересвідчившись в тому, що між сторонами дійсно виникли спірні правовідносини та невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити в майбутньому ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав особи, виходячи з характеру заявлених вимог, суд прийшов до висновку про наявність підстав для забезпечення матеріально-правових інтересів заявника та створення йому реальної та ефективної можливості для виконання судового рішення у разі його ухвалення на користь позивача.

На думку суду заходи забезпечення позову відповідають процесуальним нормам, що регулюють дані правовідносини, зокрема, вимогам розумності, обґрунтованості, адекватності, збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу, наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом існуючої суперечки немайнового характеру між сторонами, доведеності обставин щодо ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів, а тому підстав для незадоволення заяви немає.

На підставі ст.154 ЦПК України, з метою забезпечення відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, суд вважає за необхідне, в порядку зустрічного забезпечення позову, зобов`язати ОСОБА_1 внести на депозитний рахунок для зарахування коштів, внесених у вигляді застави 3000,00 (три тисячі) гривень, що є співмірним із заходом забезпечення позову, застосованим судом, та розміром збитків, яких може зазнати відповідач у зв`язку із забезпеченням позову.

З урахуванням вище зазначеного, для забезпечення захисту прав позивача суд приходить до висновку, що застосування заходів забезпечення позову відповідають завданням цивільно-процесуального законодавства, вони є тимчасовими і діють лише до ухвалення остаточного рішення в справі, тому заяву слід задовольнити і застосувати заходи забезпечення позову до його пред`явлення.

Керуючись ст.ст.149,150,153,154,157,258-260,353,354 ЦПК України, суддя, -

ПОСТАНОВИВ :

Заяву адвоката представника позивача ОСОБА_1 адвоката Миньо М.М. про забезпечення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Козівської сільської ради Стрийського району Львівської області до його пред`явлення задовольнити.

Застосувати вид забезпечення позову у вигляді накладення арешту на житловий будинок з належними йому господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

У порядку зустрічного забезпечення зобов`язати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 внести на депозитний рахунок для зарахування коштів, внесених у вигляді застави 3000,00 (три тисячі) гривень та подати суду документи, що підтверджують надання зустрічного забезпечення.

Встановити ОСОБА_1 десятиденний строк на внесення коштів у вказаному розмірі на депозитний рахунок: код отримувача (код за ЄДРПОУ) 26306742, банк отримувача ДКСУ, м.Київ, код банку отримувача (МФО) 820172, рахунок отримувача UA0000757.

Роз`яснити якщо особа, за заявою якої застосовані заходи забезпечення позову, не виконує вимоги суду щодо зустрічного забезпечення у визначений судом строк, суд скасовує ухвалу про забезпечення позову та про зустрічне забезпечення.

Копію ухвали направити до Сколівського відділу державної виконавчої служби у Стрийському районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції для виконання та учасникам справи до відома.

Ухвала підлягає негайному виконанню з моменту її підписання суддею.

Оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання, а також не перешкоджає подальшому розгляду справи.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга подається до Львівського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

У разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на ухвали суду, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Строк пред`явлення до примусового виконання ухвали становить три роки та обчислюється з наступного дня після її прийняття, тобто з 12 грудня 2023 року.

Відомості про учасників справи згідно п. 4 ч. 5 ст. 265 ЦПК України:

Особа, яка звернулася із заявою про забезпечення позову позивач: ОСОБА_1 ,

зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ;

Відповідач: ОСОБА_2 ,

АДРЕСА_3 , РНОКПП: НОМЕР_3 ;

Відповідач: Козівська сільська рада Стрийського району Львівської області,

82631, Львівська область, Стрийський р-н, село Козьова, вул. Європейська, будинок 46, .

Ухвала складена та підписана 11.12.2023 року.

Суддя Р.І.Ференц