ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 листопада 2023 року

місто Київ

справа № 757/555/22

провадження № 61-10724св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В. (суддя-доповідач),

суддів: Білоконь О. В., Гулейкова І. Ю., Олійник А. С., Погрібного С. О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

треті особи: Служба у справах дітей та сім`ї Печерської районної у місті Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної у місті Києві державної адміністрації,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , яку подав представник - адвокат Король Владислав Романович, на постанову Київського апеляційного суду від 25 квітня 2023 року у складі колегії суддів: Поліщук Н. В., Нежури В. А., Соколової В. В.

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів першої та апеляційної інстанцій

У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини разом з матір`ю.

Позов мотивувала тим, що із серпня 2017 року до грудня 2021 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, в якому в них ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася донька ОСОБА_3 . Позивачка вказувала, що після її звернення до суду з позовом про розірвання шлюбу відповідач не бере участі у вихованні та утриманні доньки, не виявляє зацікавленості її життям. Зазначала, що на момент пред`явлення цього позову дитина проживає разом з матір`ю, яка забезпечує її всім необхідним.

Оскільки вона має постійне місце проживання, постійне місце роботи та джерело існування, а також створила всі умови для проживання, виховання та розвитку доньки, виходячи з інтересів дитини, позивачка просила визначити місце проживання дитини сторін разом з нею за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 08 листопада 2022 року позов задоволено та визначено місце проживання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з матір`ю ОСОБА_1 ; стягнено з відповідача на користь позивачки судовий збір у розмірі 908 грн.

Своє рішення суд мотивував тим, що дитина проживає разом з матір`ю, яка забезпечує їй повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також рівень життя, необхідний для такого розвитку; дитина відвідує садочок, а мати має постійну роботу, здатна забезпечити дитину усім необхідним. Відповідач зазначені обставини за висновком суду не спростував.

При вирішенні спору суд урахував висновок органу опіки та піклування Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації №102/02/38-2759 від 06 вересня 2022 року, який уважає за доцільне визначити місце проживання малолітньої дитини разом з її матір`ю.

Доводи відповідача про те, що подання позову про визначення місця проживання дитини спрямовано на безперешкодний виїзд дитини за кордон без згоди відповідача, суд відхилив, адже порядок перетину державного кордону визначений Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року.

Оскільки самі по собі вимоги позивачки про визначення місця проживання дитини разом з нею ґрунтуються на положеннях закону та бажанні матері сприяти фізичному й розумовому розвитку дитини, то суд уважав раціональним, аби дитина й надалі проживала разом з матір`ю. Водночас суд взяв до уваги вік дитини та зауважив, що відповідач не позбавлений можливості брати участь у її вихованні.

Постановою Київського апеляційного суду від 25 квітня 2023 року апеляційну скаргу адвоката - представника відповідача задоволено, рішення Печерського районного суду міста Києва від 08 листопада 2022 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що згідно з положеннями статті 161 СК України та статті 4 ЦПК України вирішення судом питання місця проживання дитини допускається у разі відсутності між батьками такої згоди, тобто за наявності спору. Проте, на переконання апеляційного суду, матеріали справи не містять доказів того, що питання щодо визначення місця проживання дитини з одним із батьків є спірним та це питання не врегульовано між сторонами. Звертаючись до суду із позовною заявою, позивачка не вказує про обставини, які слід кваліфікувати як наявність її порушеного права.

Суд зазначив, що під порушеним правом потрібно розуміти такий стан суб`єктивного права, при якому воно зазнавало протиправного впливу з боку правопорушника, пов`язане з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково, а отже, потребує судового захисту. Оскільки в цій справі апеляційний суд не встановив фактів наявності порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивачки, то зробив висновок про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи

У липні 2023 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду підписану представником касаційну скаргу на постанову Київського апеляційного суду від 25 квітня 2023 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення, а рішення суду першої інстанції залишити в силі.

У касаційній скарзі, як на підставу оскарження судового рішення, позивачка посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України та зазначає, що апеляційний суд в оскаржуваному судовому рішенні не врахував висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 18 березня 2021 року у справі № 288/39/20, від 26 січня 2023 року у справі № 164/812/21.

Також у касаційній скарзі, як на підставу оскарження судового рішення, міститься послання на пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України (відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах). Заявниця зазначає про відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах у випадках скасування апеляційним судом рішення суду першої інстанції щодо визначення місця проживання дитини на підставі відсутності спору між батьками.

У листопаді 2023 року від ОСОБА_2 до Верховного Суду надійшов підписаний представником відзив на касаційну скаргу, в якому відповідач просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржену постанову апеляційного суду - без змін, посилаючись на законність та обґрунтованість висновків суду апеляційної інстанції.

У листопаді 2023 року від ОСОБА_1 до Верховного Суду надійшла підписана представником відповідь на відзив на касаційну скаргу, в якій позивачка наполягає на задоволенні касаційної скарги в повному обсязі. Вказує також на те, що відзив на касаційну скаргу подано з порушенням установленого законом строку.

Позиція Верховного Суду

Статтею 400 ЦПК України встановлено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги у межах, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

Встановлені судами обставини

04 серпня 2017 року ОСОБА_2 та ОСОБА_5 (після реєстрації шлюбу - ОСОБА_6 ) уклали шлюб. ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народилася донька ОСОБА_3 .

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 01 грудня 2021 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано. Після розірвання шлюбу дитина залишилася проживати разом з матір`ю.

У судовому порядку із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнено аліменти на утримання дитини.

Згідно з висновком щодо визначення місця проживання малолітньої дитини №102/02/38-2759 від 06 вересня 2022 року, наданого Деснянською районною в місті Києві державною адміністрацією, орган опіки та піклування уважає за доцільне визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з матір`ю ОСОБА_1 .

Правове обґрунтування

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою та десятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

За змістом статей 18, 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У пункті 1 статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

У частині першій статті 160 СК України передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Відповідно до частин першої та другої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

У статті 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожна людина, яка законно перебуває на території будь-якої держави, в межах цієї території має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну. Здійснення цих прав не підлягає жодним обмеженням, за винятком тих, які запроваджуються згідно з законом і необхідні в демократичному суспільстві в інтересах національної або громадської безпеки, з метою підтримання громадського порядку, запобігання злочинам, для захисту здоров`я або моралі чи з метою захисту прав і свобод інших людей.

Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Відповідно до статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях стосовно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Окрім прав батьків стосовно дітей, діти теж мають рівні права та обов`язки щодо батьків (стаття 142 СК України), у тому числі й на рівне виховання батьками. У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Olsson v. Sweden» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, Серія A, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення у справі «Johansen v. Norway» від 07 серпня 1996 року, § 78).

У рішенні ЄСПЛ від 11 липня 2017 року, заява № 2091/13 у справі «М. С. проти України» йдеться про визначення інтересів дитини, їх місця у взаємовідносинах між батьками. У згаданому рішенні ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі у міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення.

Аналіз наведених норм права та практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й передусім повинні бути визначені інтереси дитини у разі існування спору щодо опіки на нею, а вже тільки потім - права її батьків.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

У справі, яка переглядається, встановивши, що дитина після розлучення сторін залишилася проживати разом з матір`ю, яка забезпечує їй повний і гармонійний розвиток та рівень життя, необхідний для такого розвитку; дитина відвідує дошкільний навчальний заклад, а мати має постійну роботу, здатна забезпечити дитину усім необхідним, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що визначення місця проживання дитини разом з матір`ю відповідатиме якнайкращим інтересам дитини.

При вирішенні спору суд також урахував висновок органу опіки та піклування Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації №102/02/38-2759 від 06 вересня 2022 року, за змістом якого орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання малолітньої дитини разом з її матір`ю.

Натомість суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення місцевого суду та ухвалюючи нове рішення про відмову в задоволенні позову, виходив виключно з власного переконання про відсутність спору між сторонами та, відповідно, права, яке підлягає судовому захисту.

Мотивів відхилення висновку органу опіки та піклування апеляційний суд на порушення вимог частини шостої статті 19 СК України не навів.

Верховний Суд не погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про те, що в цій справі відсутній спір між батьками з приводу визначення місця проживання дитини та зауважує, що:

- по-перше, у випадку, коли суд уважає, що в справі відсутній предмет спору, то суд своєю ухвалою закриває провадження в справі (пункт 2 частини першої статті 255 ЦПК України), а не відмовляє в задоволенні позову;

- по-друге, відсутність спору характеризується тим, що між сторонами не залишається неврегульованих питань, а тому задоволення матеріально-правової вимоги позивача за такої ситуації є недоцільним та таким, що не призведе до виникнення бажаних позивачем наслідків, які вже досягнуті сторонами з урахуванням їх домовленості між собою.

Натомість у справі, яка переглядається, саме по собі пред`явлення ОСОБА_1 позову про визначення місця проживання дитини з матір`ю та подальше оскарження відповідачем рішення про задоволення цього позову в апеляційному порядку дає підстави для висновку, що між сторонами наявні неврегульовані питання щодо визначення місця проживання дитини. Позивачка як у касаційній скарзі, так і в судах попередніх інстанцій наголошувала на тому, що відповідач не заперечує проти проживання дитини разом з нею лише в зв`язку з тим, що вона подала заяву про залишення позову про відшкодування додаткових витрат на дитину без розгляду. Зазначала, що відповідач неодноразово погрожував відібрати дитину, у зв`язку з чим вона й звернулася до суду з цим позовом.

Верховний Суд наголошує на тому, що відсутність задокументованих заперечень з боку батька щодо проживання дитини разом з матір`ю на момент пред`явлення позову про визначення місця проживання дитини не дає підстав стверджувати про відсутність предмета спору в такій справі.

Подібний за змістом висновок викладений у постанові Верховного Суду від 13 травня 2020 року у справі № 686/20582/19-ц (провадження № 61-1807св20).

Наведене свідчить про те, що апеляційний суд безпідставно скасував рішення суду першої інстанції, яке відповідає закону.

У касаційній скарзі позивачка зазначала, що апеляційний суд в оскаржуваному судовому рішенні не врахував висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 18 березня 2021 року у справі № 288/39/20, від 26 січня 2023 року у справі № 164/812/21.

У справі № 288/39/20 Верховний Суд зробив висновок про те, що визначення місця проживання дитини з матір`ю не позбавляє батька батьківських прав та не звільняє його від виконання своїх батьківських обов`язків, а також зауважив, що батько не обмежений у можливості реалізації належного йому права на спілкування із синами шляхом ініціювання питання про встановлення порядку участі батька у вихованні дітей.

З огляду на те, що апеляційний суд не погодився з доводами відповідача про те, що визначення місця проживання дитини разом з матір`ю фактично спрямоване на позбавлення його батьківських прав щодо дитини, то наведений вище висновок Верховного Суду не підлягав застосуванню в спірних правовідносинах.

У справі № 164/812/21 Верховний Суд зробив висновок з приводу того, що суд має належним чином мотивувати свою незгоду з висновком органу опіки та піклування щодо визначення місця проживання дитини.

Оскільки в справі, яка переглядається, апеляційний суд на порушення вимог частини шостої статті 19 СК України свою незгоду з позицією органу опіки та піклування не мотивував, то підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, частково знайшла своє підтвердження.

Також у касаційній скарзі заявниця зазначає про відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах у випадках скасування апеляційним судом рішення суду першої інстанції щодо визначення місця проживання дитини на підставі відсутності спору між батьками.

Проте у постанові від 13 травня 2020 року у справі № 686/20582/19-ц (провадження № 61-1807св20) Верховний Суд уже викладав висновок про те, що відсутність заперечень з боку відповідача щодо проживання дитини разом із позивачем не дає підстав стверджувати про відсутність предмета спору у справі.

Надаючи оцінку такій підставі касаційного оскарження, Верховний Суд зазначає, що оскільки апеляційний суд не переглянув рішення суду першої інстанції у відповідності із наведеним вище висновком касаційного суду, а також з урахуванням встановлення обґрунтованості посилань позивачки на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України як на підставу касаційного оскарження, то згідно зі статтею 413 ЦПК України наявні підстави для висновку про задоволення касаційної скарги та скасування рішення апеляційного суду із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.

Розподіл судових витрат

Відповідно до статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції в постанові розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Згідно з частинами першою та другою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки касаційна скарга підлягає задоволенню, то із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір, сплачений за подання касаційної скарги, в розмірі 1 816,00 грн.

Керуючись статтями 141, 400, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , яку подав представник - адвокат Король Владислав Романович, задовольнити.

Постанову Київського апеляційного суду від 25 квітня 2023 року скасувати.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 08 листопада 2022 року залишити в силі.

Стягнути із ОСОБА_2 (місце реєстрації: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) 1 816 грн на відшкодування судових витрат.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді: О. В. Білоконь

І. Ю. Гулейков

А. С. Олійник

С. О. Погрібний