Справа № 308/911/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 червня 2023 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області:

під головуванням судді Іванова А.П.,

при секретарі судових засідань Боті О.І.,

за участі представника позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення боргу,

встановив:

Представник позивача ОСОБА_4 адвокат Машика В.В. звернувся до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області з вищевказаним позовом до відповідача ОСОБА_2 , в якому просить стягнути з останнього суму у 108000грн.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 04.10.2021 ОСОБА_4 надав ОСОБА_5 позику у вищевказаній сумі, що підтверджується розпискою, в якій відповідач зобов`язався повернути позивачу 31.12.2021 позику, однак наразі уникає виконання взятого на себе зобов`язання.

В судовому засіданні ОСОБА_4 свої позовні вимоги підтримав в повному обсязі, та будучи допитаний в якості свідка пояснив, що він є підприємцем і надає послуги таксі. ОСОБА_2 працював на його підприємстві водієм таксі. Восени 2021 року ОСОБА_2 скоїв ДТП, в якому потерпілий отримав травми. ОСОБА_2 звернувся до нього, як до керівника підприємства за допомогою та просив надати йому в борг гроші для того, щоб відшкодувати збитки потерпілому. 04.10.2021 року ОСОБА_2 прийшов до офісу фірми на вул. Собранецькій м. Ужгороду, де він дав йому 108000 гривень. За отримані гроші ОСОБА_2 написав розписку та зобов`язався гроші повернути. Розписка видавалась в присутності

ОСОБА_6 судовому засіданні представник позивача просив позов задовольнити.

В судовому засіданні відповідач заперечував щодо задоволення позову, зазначив, що не отримував грошові кошти від позивача, перебував в той час на стаціонарному лікуванні після ДТП, поряд перебувала дружина, однак 04.10.2021 відлучилася для придбання ліків в аптеці, в той час до нього в палату звернулося двоє невідомих людей, які як пізніше з`ясувалося, відібрали у нього боргову розписку. При цьому представник відповідача заперечив щодо задоволення позову з підстав недійсності правочину, так як фактично передачі грошових коштів не відбулося, позивач не отримував від відповідача жодних коштів, знаходився в безпорадному стані і без сторонньої допомоги не міг пересуватися.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, враховуючи позицію сторін, суд приходить до наступного висновку.

Розпискою від 04.10.2021 стверджує, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 отримав від ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 позику в сумі 108000 грн., яку зобов`язався повернути у строк до 31.12.2021.

Випискою з історії хвороби та копія листка непрацездатності стверджується, що в період з 01.10.2021 по 15.10.2021 ОСОБА_2 перебував на стаціонарному лікуванні в лікарні.

В судовому засіданні від 31.10.2022 була допитана, як свідок дружина відповідача ОСОБА_7 , яка пояснила, що її чоловік 04.10.2021 року перебував на стаціонарному лікуванні, погано себе почував. Знайомі чоловіка відвідували його в лікарні. Те, що хтось позичив йому гроші, вона не знала, грошей не бачила. Вона не бачила, щоб її чоловік покидав лікарню.

Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до ч. 2 ст. 1047 Цивільного кодексу України на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, яка викладена у постанові Судової палати в цивільних справах Верховного Суду України від 18.09.2013 № 6-63цс13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладання договору, але й факту передачі грошей.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не тільки факту укладення правочину, а й передання грошової суми. Про це йде мова у постанові Верхового Суду України від 24 лютого 2016 року № 6-50цс16, в якій було зазначено про те, що якщо договір позики укладений у письмовій формі та його зміст підтверджує факт передачі позикодавцем грошової суми позичальнику та отримання останнім цих коштів то наявність розписки є необов`язковою.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У відповідності до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 599 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Відповідно до ст.ст. 610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для його виконання сторонами.

Згідно з вимогами статей 202-204 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Частиною першою статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до вимог частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Винна сторона (інша особа), яка застосувала фізичний або психічний тиск до другої сторони, зобов`язана відшкодувати їй збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину.

Для визнання правочину недійсним позивач має довести наступні обставини: 1) факт застосування до нього (до потерпілої сторони правочину) фізичного чи психологічного тиску з боку іншої сторони чи з боку третьої особи; 2) вчинення правочину проти своєї справжньої волі; 3) наявність причинного зв`язку між фізичним або психологічним тиском і вчиненням правочину, який оспорюється.

Стаття 204 ЦК України передбачає презумпцію правомірності правочину, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним.

Виходячи із презумпції правомірності правочину (стаття 204 ЦК України, частина третя статті 215 ЦК України) обов`язок доказування недійсності правочину покладається на сторону, яка його оспорює.

При цьому суд констатує, що предметом спору у даній справі є стягнення боргу за розпискою, а не визнання договору позики недійсним, судового рішення, яким було би визнано означений договір недійсним, суду не надано, зустрічного позову щодо визнання договору недійсним стороною відповідача заявлено не було.

Згідно вимог статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Таким чином, судом не встановлено, що відповідач при укладенні договору позики (прим. написанні боргової розписки) не розумів значення своїх дій та правові наслідки укладеного договору. Відповідач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження своїх заперечень. Твердження позивача про те, що він не отримував гроші, що не міг вийти із лікарні, на думку суду є голослівними, такими, що спрямовані на ухилення від виконання своїх зобов`язань по договору позики від 04.10.2021 року.

Відтак, враховуючи, що під час судового розгляду не здобуто доказів виконання відповідачем грошового зобов`язання за договорами позики, тому слід вважати встановленим, що борг позивачу не повернуто, і тому позовні вимоги про стягнення заборгованості за договорами позики від 04.10.2021 в сумі 108000 грн., суд визнає обґрунтованими і такими, що підлягають до задоволення.

Керуючись ст. ст. 202, 207, 526, 530, 599, 610, 611, 625, 1046, 1047, 1049 ЦК України, ст.ст. 4, 10, 12, 76, 78, 81, 89, 141, 263-265 ЦПК України, суд

ухвалив:

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , паспорт серія НОМЕР_2 від 01.01.1999 року виданий Ужгородським МВ УМВС України в Закарпатській області РНОКПП: НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_2 ) суму боргу у розмірі 108000,00 гривень (сто вісім тисяч гривень, 00 копійок) та судовий збір 1080,00 (одна тисяча вісімдесят гривень 00 копійок) грн.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Закарпатського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду А.П. Іванов