ЧУГУЇВСЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 грудня 2023 рокумісто Чугуїв

Суддя Чугуївського міського суду Харківської області Гуменний З.І., розглянувши матеріали заяви товариства з обмеженою відповідальністю «Дебт Форс», заінтересовані особи: товариство з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал», ОСОБА_1 , приватний виконавець Богатиренко Артур Ігорович, товариство з обмеженою відповідальністю «Кампсіс Фінанс» про заміну сторони у виконавчому провадженні, шляхом заміни стягувача його правонаступником,-

в с т а н о в и в:

До суду надійшла заява ТОВ «Дебт Форс», заінтересовані особи: товариство з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал», ОСОБА_1 , приватний виконавець Кудряшов Д.В., ТОВ «Кампсіс Фінанс» про заміну сторони у виконавчому провадженні, шляхом заміни стягувача його правонаступником, на підставі ухвали судді Дзержинського районного суду м. Харкова від 20.10.2023 за підстудністю за місцем реєстрації боржника.

Дослідивши матеріали заяви, приходжу до висновку, що дана заява не належить до підсудності Чугуївському міському суду Харківської області та підлягає поверненню до Дзержинського районного суду м. Харкова, з огляду на наступне.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 446 ЦПК України, процесуальні питання, пов`язані з виконанням рішень інших органів (посадових осіб), вирішуються судом за місцем виконання відповідного рішення.

Згідно положень п. 3 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про виконавче провадження», відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: 3) виконавчих написів нотаріусів.

Відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчі дії провадяться державним виконавцем за місцем проживання, перебування, роботи боржника або за місцезнаходженням його майна. Право вибору місця відкриття виконавчого провадження між кількома органами державної виконавчої служби, що можуть вчиняти виконавчі дії щодо виконання рішення на території, на яку поширюються їхні функції, належить стягувачу.

Верховний Суд у постанові від 29.10.2020 року у справі № 263/14171/19 зауважив, що «Виходячи зі змісту статті 24 ЗУ «Про виконавче провадження», що місцем виконання судового рішення є місце провадження виконавчих дій з його примусового виконання. Такі виконавчі дії провадяться за місцем проживання боржника, місцем його перебування, роботи або за місцем знаходження його майна. Отже, місце виконання рішення та місце прийняття до виконання виконавчих документів уповноваженим виконавцем можуть не співпадати та є відмінними правовими категоріями.

Відповідно до заяви про заміну сторони стягувача, заявник просить замінити первісного стягувача у виконавчому провадженні щодо стягнення кредитної заборгованості з ОСОБА_1 , відкритого 01.06.2020 на підставі виконавчого напису нотаріуса.

Направляючи справу до Чугуївського міського суду Харківської області, суд виходив з тих підстав, що місцем виконання виконавчого напису є місце зареєстрованого проживання боржника, а саме с. Лиман Чугуївського району Харківської області, але при цьому такий висновок був зроблений лише за наявної інформації у заяві, даний факт не був перевірений та підтверджений належним чином.

До того ж, у Чугуївському районі два с. Лиман, одне у Слобожанській селищній територіальній громаді, а друге у Вовчанській міській територіальній громаді.

Дійсно, 19 липня 2020 року згідно із Постановою Верховної Ради України № 807-IX від 17 липня 2020 року утворено Чугуївський район в рамках Адміністративно-територіальної реформи в Україні, до складу якого увійшли: Чугуївська, Вовчанська, Зміївська міські та Малинівська, Новопокровська, Печенізька, Слобожанська, Старосалтівська і Чкаловська селищні територіальні громади. Проте зміна адміністративно-територіального устрою не означає автоматичної зміни системи судоустрою, адже згідно ст. 125 Конституції України та ст. 19 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суд утворюється, реорганізовується і ліквідовується законом, проект якого вносить до Верховної Ради України Президент України після консультацій з Вищою радою правосуддя. Підставами для утворення чи ліквідації суду є зміна визначеної цим Законом системи судоустрою, необхідність забезпечення доступності правосуддя, оптимізації видатків державного бюджету або зміна адміністративно-територіального устрою. Аналогічної позиції притримується і Рада суддів України, у листі якої від 22.07.2020 № 9рс-466/20-вих, адресованому головам місцевих та апеляційних загальних судів, зазначено, що до зміни системи судоустрою та приведення її у відповідність до нового адміністративно-територіального устрою шляхом утворення, реорганізації чи ліквідації судів, місцеві загальні суди продовжують здійснювати розгляд справ в межах раніше утворених районів та раніше визначеного адміністративно-територіального устрою.

Отже, дана справа підсудна або Зміївському районному суду Харківської області або Вовчанському районному суду Харківської області.

З матеріалів справи встановлено, що згідно супровідного листа копія ухвали про передачу справи за підсудністю, що була постановлена без участі сторін, і направлена заявнику, але дата направлення відсутня.

30.11.2023 згідно супровідного листа за Вих. № 638/15300/23/92157/2023 справа надіслана до Чугуївського міського суду Харківської області.

Відповідно до ч. 11 ст. 272 ЦПК України, у випадку розгляду справи за матеріалами в паперовій формі судові рішення надсилаються в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

Відповідно до ч. 1 ст. 273 ЦПК України, рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

З урахуванням встановлених обставин, суддя дійшов висновку, що справа передана до Чугуївського міського суду Харківської області передчасно, без дотримання порядку передачі справ, встановленого ст. 31 ЦПК України, оскільки у матеріалах справи відсутні відомості про направлення всім учасникам справи копії ухвали від 20.10.2023 про передачу справи до іншого суду, а також відомості про отримання ними вказаної ухвали, що є підставою для обчислення строків набрання законної сили ухвали суду.

Наведене вище свідчить про те, що питання про передачу справи за підсудністю було вирішено без урахування всіх обставин справи, у зв`язку з чим розгляд цивільної справи буде законним та відповідати нормам цивільно-процесуального законодавства.

Суд звертає увагу на положення ч. 1 ст. 378 ЦПК України, яким вказано, що судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню з направленням справи на розгляд за встановленою законом підсудністю, якщо рішення прийнято судом з порушенням правил територіальної юрисдикції (підсудності).

Суд вважає за доцільне також звернути увагу на ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі.

Конституційний Суд України у рішенні № 9-зп від 25 грудня 1997 року офіційно розтлумачив цю норму та зазначив, що ч. 1 ст. 55 Конституції України треба розуміти так, що кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку. Суд не може відмовити у правосудді, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що їх права і свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод. Відмова суду у прийнятті позовних та інших заяв, скарг, оформлених відповідно до чинного законодавства, є порушенням права на судовий захист, яке згідно зі ст. 64 Конституції України не може бути обмежене.

Як свідчить позиція Європейського суду з прав людини у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутися до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

При цьому Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у ст. 6 §1 Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Однак суд повинен прийняти в останній інстанції рішення щодо дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати ст. 6 §1, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами та поставленою метою (див. Prince Hans-Adam II of Liechtenstein v. Germany).

Але даною ухвалою суддя фактично обмежив у доступі до правосуддя заявника, безпідставно визначивши підсудність справи Чугуївському міському суду Харківської області.

Враховуючи викладене вище, вимоги діючого законодавства, вказані обставини, що перешкоджають прийняттю справи до розгляду, суддя вважає за необхідне повернути справу до Дзержинського районного суду м. Харкова для виконання вимог ст. 31 ЦПК України та визначення правильної підсудності справи шляхом встановлення інформації про задеклароване/зареєстроване місце проживання особи, відносно якої відкрито виконавче провадження.

Керуючись ст. ст. 28, 31, 32, 187, 259-261 ЦПК України, суддя

п о с т а н о в и в :

Заяву товариства з обмеженою відповідальністю «Дебт Форс», заінтересовані особи: товариство з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал», ОСОБА_1 , приватний виконавець Богатиренко Артур Ігорович, товариство з обмеженою відповідальністю «Кампсіс Фінанс» про заміну сторони у виконавчому провадженні, шляхом заміни стягувача його правонаступником повернути до Дзержинського районного суду м. Харкова для виконання вимог ст. 31 ЦПК України та визначення підсудності справи.

Ухвала оскарженню не підлягає

Суддя