13.06.2023 Справа № 756/1368/23
Справа №756/1368/23
Провадження №2/756/2193/23
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 червня 2023 року Оболонський районний суд м. Києва у складі: головуючого судді Тихої О.О., за участі секретаря судового засідання Кренджеляк А.М., представника позивача ОСОБА_1 , представника відповідача ОСОБА_2 , розглянувши у підготовчому судовому засіданні в залі суду в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про повернення малолітньої дитини за попереднім місцем проживання,

УСТАНОВИВ:

У провадженні Оболонського районного суду м. Києва перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про повернення малолітньої дитини за попереднім місцем проживання.

13.04.2023 від представника відповідача ОСОБА_5 до суду надійшла заява про закриття провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.

В обґрунтування заяви зазначено, що після початку повномасштабного вторгнення російської федерації в Україну, відповідач ОСОБА_4 разом з донькою ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі нотаріально посвідченої заяви позивача ОСОБА_3 про згоду на тимчасовий виїзд дитини за кордон, 24.04.2022 перетнули державний кордон України та виїхали через Республіку Польщу до Французької Республіки для отримання тимчасового захисту у зв`язку з воєнним станом в Україні. На даний час відповідач разом з дитиною проживають у м. Страсбург, Франція. 19.10.2022 отримали тимчасовий дозвіл на проживання як одержувачі тимчасового захисту, їм також були призначені виплати допомоги шукачеві притулку, що підтверджується довідкою від 16.03.2023. Відповідач з дитиною користуються державною соціальною допомогою та перебувають на утриманні в рамках програми допомоги Україні служби підтримки біженців Асоціації «Фуає Нотр-Дам»; дитина зарахована в дитячий садок Консей Де Кенз . 03.04.2023 відповідач разом з донькою отримали дозвіл на тимчасове продовження свого перебування у Франції до 02.10.2023.

Відповідно до ст. 5 Гаазької конвенції 1996 року про юрисдикцію, право, що застосовується, визнання, виконання та співробітництво щодо батьківської відповідальності та заходів захисту дітей, судові або адміністративні органи Договірної Держави звичайного місця проживання дитини мають юрисдикцію вживати заходів, спрямованих на захист особи чи майна дитини. За приписами ч. 1 ст. 6 Гаазької конвенції 1996 року, для дітей-біженців та дітей, які внаслідок суспільних негараздів в їхній країні переміщені до інших держав, органи Договірної Держави, на території якої ці діти перебувають у результаті їхнього переміщення, мають юрисдикцію, передбачену в пункті 1 статті 5.

Враховуючи викладене, у зв`язку з тим, що малолітня дитина ОСОБА_6 з 24.04.2022 знаходиться у Французькій Республіці у статусі особи, якій наданий тимчасовий захист, та була переміщена внаслідок розпочатої проти України військової агресії рф, при вирішенні питання щодо підсудності спору національним судам України підлягає застосуванню ч. 1 ст. 6 Гаазької конвенції 1996 року, відповідно до якої юрисдикцію розглядати такий спір мають органи Французької Республіки, у зв`язку з чим провадження у даній справі підлягає закриттю на підставі п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, оскільки справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства судами України.

У підготовчому судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_2 заяву про закриття провадження у справі підтримав та просив задовольнити, також надавши суду письмову заяву аналогічного змісту.

Представник позивача ОСОБА_1 у підготовчому судовому засіданні заперечував проти задоволення заяви. 08.06.2023 подав до суду письмові запереченнями щодо закриття провадження у справі, обґрунтовуючи їх тим, що ст. 5 Гаазької конвенції 1996 року містить загальне правило стосовно юрисдикції, яке полягає в тому, що заходи захисту дітей мають бути вжиті судовими або адміністративними органами держави звичайного місця проживання дитини. При цьому, звичайне місце проживання дитини має підтверджуватися тим, що дитина відвідує дошкільний навчальний заклад - садок, школу, різноманітні гуртки; за дитиною здійснюється медичний догляд, у дитини є свої друзі, захоплення, дитина має сталі сімейні зв`язки та інші факти, які свідчать, що дитина вважає своє місце проживання постійним, комфортним і місцем проживання своєї родини, тощо. Тобто, звичайне місце проживання відповідає місцю, яке відображає певний ступінь інтеграції дитини в соціальне і сімейне середовище. З цією метою, зокрема, повинні братися до уваги тривалість, регулярність, умови і причини перебування на території держави-члена і переїзду сім`ї в цю державу, громадянство дитини, місце і умови відвідування школи, мовні знання, а також сімейні та соціальні відносини дитини в цій державі.

Натомість, відповідачем не надано доказів того, що донька ОСОБА_6 прижилася у новому середовищі, оскільки не доведено належними доказами факту відвідування дитиною дитячого садка, відповідачем отримано лише тимчасовий дозвіл на проживання у Франції, відповідач не працює, користується державною соціальною допомогою та перебуває на утриманні у Французької Республіки. Отже, відсутні підстави вважати Французьку Республіку звичайним місцем проживання малолітньої дитини ОСОБА_6 , у той час як звичайним місцем проживання останньої безумовно залишається Україна.

Суд, вислухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, надані в обґрунтування заяви про закриття провадження у справі, приходить до наступного.

Судом на підставі наданих представником відповідача довідок з нотаріально посвідченим перекладом на українську мову встановлено, що після початку повномасштабного вторгнення російської федерації в Україну, відповідач ОСОБА_4 разом з донькою ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сіліним В.І. заяви позивача ОСОБА_3 від 22.02.2022 про згоду на тимчасовий виїзд дитини за кордон, 24.04.2022 перетнули державний кордон України.

На даний час відповідач разом з дитиною проживають у м. Страсбург, Французька Республіка.

19.10.2022 ОСОБА_4 отримали тимчасовий дозвіл на проживання у Франції до 18.04.2023 як одержувач тимчасового захисту.

03.04.2023 ОСОБА_4 отримала тимчасовий дозвіл на проживання у Франції до 02.10.2023 як одержувач тимчасового захисту.

Як убачається з Довідки про супровід за підписом директора напряму притулку для біженців Асоціації «Фуає Нотр-Дам» Каті Жестаз від 14.03.2023 ОСОБА_4 разом з донькою ОСОБА_6 користуються державною соціальною допомогою та перебувають на утриманні в рамках програми допомоги Україні служби підтримки біженців Асоціації «Фуає Нотр-Дам».

Згідно з довідкою від 16.03.2023 Відділу у справах притулку Територіального управління Страсбурга Французького бюро іміграції та інтеграції відповідачу з донькою призначена допомога шукачеві притулку з 19.10.2022.

Малолітня ОСОБА_6 зарахована на 2022-2023 навчальний рік до державного дитячого садка Консей Де Кенз (довідка від 20.03.2023).

Таким чином, малолітня дитина ОСОБА_6 знаходиться у Французькій Республіці у статусі особи, якій наданий тимчасовий захист, та була переміщена внаслідок розпочатої проти України військової агресії російської федерації.

Стаття 2 ЦПК України передбачає, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Відповідно до ч.ч. 1, 5 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Жодна особа не може бути позбавлена права на участь у розгляді своєї справи у визначеному цим Кодексом порядку.

Спірні правовідносини виникли між сторонами у зв`язку з пред`явленням батьком дитини вимоги про її повернення до України згідно із правилами Гаазької конвенції 1980 року після закінчення періоду, на який ним надавалася згоду на виїзд дитини за кордон разом з матір`ю - відповідачем у справі ОСОБА_4 .

Правовідносини щодо повернення дітей, які незаконно утримуються в державі, відмінній від держави їх постійного проживання, порядок та умови захисту дітей від шкідливих наслідків їхнього незаконного переміщення або утримування урегульовані положеннями Гаазької конвенції 1980 року, до якої Україна приєдналася згідно із Законом України від 11 січня 2006 року № 3303-IV «Про приєднання України до Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей».

Гаазька конвенція 1980 року захищає дітей від шкідливих наслідків їхнього незаконного переміщення або утримування на території іншої держави та спрямована на забезпечення невідкладного повернення дітей до держави їхнього постійного проживання.

Відповідно до частини першої статті 3 Гаазької конвенції 1980 року переміщення або утримання дитини розглядаються як незаконні, якщо:

a) при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь-якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримання; та

b) у момент переміщення або утримання ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримання.

За змістом частини другої статті 3 Гаазької конвенції 1980 року права піклування, про які йдеться у пункті «а», можуть виникнути, зокрема, на підставі будь-якого законодавчого акта або в силу рішення судової або адміністративної влади, або внаслідок угоди, що спричиняє юридичні наслідки відповідно до законодавства такої держави.

Отже, виходячи зі змісту Гаазької конвенції 1980 року, для прийняття рішення про повернення дитини потрібно встановити: по-перше, що дитина постійно мешкала в договірній державі безпосередньо перед переміщенням або утриманням (пункт «а» частини першої статті 3 цієї Конвенції); по-друге, що переміщення або утримання дитини було порушенням права на опіку або піклування згідно із законодавством тієї держави, де дитина проживала (пункт «b» частини першої статті 3 Конвенції); по-третє, що заявник фактично здійснював права на опіку до переміщення дитини або здійснював би такі права, якби не переміщення або утримання (пункт «b» частини першої статті 3 Конвенції).

Місце постійного проживання дитини є визначальним при відновленні статус-кво, оскільки незаконне переміщення чи утримання дитини одним із батьків, наділеним правами спільного піклування, порушує інтереси та права дитини, а також права іншого з батьків на піклування про дитину, без згоди якого/якої відбулася зміна місця проживання дитини.

Згідно з частиною першою статті 12 Гаазької конвенції 1980 року визначено, що якщо дитина незаконно переміщена або утримується так, як це передбачено статтею 3, і на дату початку процедур у судовому або адміністративному органі тієї Договірної держави, де знаходиться дитина, минуло менше одного року з дати незаконного переміщення або утримання, відповідний орган видає розпорядження про негайне повернення дитини.

У частині другій статті 12, частинах першій, другій статті 13 та статтею 20 Гаазької конвенції 1980 року визначений вичерпний перелік обставин, за наявності яких суд має право відмовити у поверненні дитини до місця постійного її проживання.

Обов`язок доведення існування підстав для відмови у поверненні дитини зазначена Конвенція покладає на особу, яка вчинила протиправне вивезення або утримання дитини (особу, яка заперечує проти повернення дитини).

За змістом частини другої статті 12 Гаазької конвенції 1980 року судовий і адміністративний орган, навіть у тих випадках, коли процедури розпочаті після сплину річного терміну, також видає розпорядження про повернення дитини, якщо тільки немає даних про те, що дитина вже прижилася у своєму новому середовищі.

На доведення того, що дитина прижилася у своєму новому середовищі, можуть наводитися такі факти: дитина відвідує дошкільний навчальний заклад - садок, різноманітні гуртки; за дитиною здійснюється медичний догляд; у дитини є свої друзі, захоплення; дитина має сталі сімейні зв`язки; відбулася зміна мови спілкування та інші факти, які підтверджують, що дитина вважає своє місце проживання постійним, комфортним і місцем проживання своєї родини тощо.

У поверненні дитини відповідно до положень статті 12 Гаазької конвенції 1980 року може бути відмовлено, якщо воно не допускається основними принципами запитуваної держави (тобто в якій дитина фактично перебуває) в галузі захисту прав людини й основних свобод, про що йдеться у статті 20 цієї Конвенції.

Статтею 13 Гаазької конвенції 1980 року передбачено, що судовий або адміністративний орган запитуваної держави не зобов`язаний видавати розпорядження про повернення дитини, якщо особа, установа або інший орган, що заперечує проти її повернення, доведуть, що: а) особа, установа або інший орган, що піклуються про дитину, фактично не здійснювали права піклування на момент переміщення або утримання, або дали згоду на переміщення або утримання, або згодом дали мовчазну згоду на переміщення або утримання; b) існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку.

Обґрунтовуючи своє клопотання про закриття провадження у справі представник відповідача посилається на те, що вирішення спору, що виник між сторонами, належить до юрисдикції судових або адміністративних органів Французької Республіки та не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства судами України.

Відповідно до частин першої, другої статті 3 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору України.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 2 Закону України «Про міжнародне приватне право» цей Закон застосовується до таких питань, що виникають у сфері приватноправових відносин з іноземним елементом, зокрема, підсудність судам України справ з іноземним елементом.

Згідно із пунктом 2 частини першої статті 1 Закону України «Про міжнародне приватне право» іноземний елемент - це ознака, яка характеризує приватноправові відносини, що регулюються цим Законом, та виявляється в одній або кількох з таких форм, зокрема, хоча б один учасник правовідносин є громадянином України, який проживає за межами України, іноземцем, особою без громадянства або іноземною юридичною особою.

Враховуючи, що відповідач у справі громадянка України ОСОБА_4 проживає за межами України у м. Страсбурзі, Французької Республіки, як особа, якій надано тимчасовий захист, тому спір обтяжений іноземним елементом, у зв`язку з чим у справі, з урахуванням поданих представником відповідача документів на підтвердження статусу відповідача та підстав її проживання в іншій державі разом з дитиною, має бути вирішене питання про національний суд держави, юрисдикція якої поширюється на спірні відносини.

Підсудність (юрисдикція національних судів) судам України є виключною у справах з іноземним елементом, якщо у справі, яка стосується правовідносин між дітьми та батьками, обидві сторони мають місце проживання в Україні (пункт 2 частини першої статті 77 Закону України «Про міжнародне приватне право»).

Отже, та обставина, що відповідач (мати) проживає за межами України, виключає безумовну підсудність цього спору судам України за правилами ст.ст. 75, 77 Закону України «Про міжнародне приватне право», оскільки на момент відкриття провадження у справі відповідач вже постійно не проживала на території України.

Водночас, відповідно до статті 9 Конституції України, статті 19 Закону України «Про міжнародні договори України», частини другої статті 3 ЦПК України якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору України.

Тож юрисдикція цього спору має визначатися в першу чергу не правилами національного цивільного процесу, а правилами відповідних міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Підвідомчість спору стосовно відібрання (повернення) дітей у зв`язку з викраденням та незаконним утриманням регулюються міжнародно-правовими договорами про правову допомогу, з поміж яких є спеціалізованими міжнародними договорами є Гаазькими конвенціями 1980 та 1996 років.

Під час визначення юрисдикції цього спору також підлягають застосуванню Гаазькі конвенції 1980 та 1996 років, які регулюють питання міжнародної підсудності таких спорів й визначають, органи якої держави мають юрисдикцію вживати заходів, спрямованих на захист особи та майна дитини.

Відповідно до статті 29 Гаазької конвенції 1980 року ця Конвенція не перешкоджає будь-якій особі, установі або органу, що заявляє про порушення прав піклування або доступу відповідно до положень статей 3 або 21, прямо звернутися до судових або адміністративних органів будь-якої Договірної держави, на підставі положень цієї Конвенції або на іншій підставі.

Варто враховувати, що стаття 29 Гаазької конвенції 1980 року дозволяє подання заяви до компетентних внутрішніх органів у державі, де знаходиться дитина. У випадках, коли суд, який вирішив прийняти рішення щодо заяви про повернення, знаходиться в договірній державі, де дитина не знаходилася, але де вона має своє звичне місце проживання, виникає проблема, як забезпечити виконання подальших рішень про повернення. Саме з цієї причини Гаазька конвенція 1980 року прагне знайти спосіб вирішення міжнародних справ про викрадення дітей шляхом створення можливостей для співпраці між залученими договірними державами.

У статті 50 Гаазької конвенції 1996 року зазначено, що ця Конвенція не впливає на застосування Гаазької конвенції 1980 року у відносинах між сторонами обох Конвенцій. Однак ніщо не перешкоджає застосуванню положень цієї Конвенції для цілей повернення дитини, яка була протиправно переміщена або утримувалася, чи для надання права на спілкування.

Тож наведене правило передбачає можливість паралельного застосування обох Гаазьких конвенцій для цілей повернення дитини, яка була протиправно переміщена або утримувалася.

Гаазька конвенція 1996 року не замінює і не вносить змін у механізм, встановлений Гаазькою конвенцією 1980 року для дій у ситуаціях міжнародного викрадення дітей. Навпаки, Гаазька конвенція 1996 року доповнює та посилює Гаазьку конвенцію 1980 року стосовно деяких аспектів. Це означає, що низка її положень можуть бути використані як доповнення до Гаазької конвенції 1980 року, коли остання застосовується до конкретної справи.

Правила стосовно юрисдикції, які містяться у главі ІІ Гаазької конвенції 1996 року, створюють загальний підхід до юрисдикції, що забезпечує визначеність для сторін і може таким чином сприяти запобіганню спроб пошуку «зручного» суду через міжнародне викрадення дітей.

Гаазька конвенція 1980 року продовжує застосовуватися до відносин між договірними державами Гаазької конвенції 1996 року, які є також учасниками Гаазької конвенції 1980 року.

Гаазька конвенція 1996 року доповнює і посилює Гаазьку конвенцію 1980 року, встановлюючи чіткі межі для здійснення юрисдикції, в тому числі у виключних випадках, коли у поверненні дитини відмолено або повернення не запитано. Гаазька конвенція 1996 року укріплює Гаазьку конвенцію 1980 року, підкреслюючи первинну роль органів влади Договірної держави постійного місця проживання дитини у прийняття рішень про заходи, які можуть бути необхідні для довгострокового захисту дитини.

Такий підхід у розумінні співвідношення цих Конвенцій підтримується положеннями «м`якого права» (пункти 13.1, 13.2, 13.5, 13.6 Практичного посібника застосування Гаазької конвенції 1996 року Постійного бюро Гаазької конференції з міжнародного приватного права, 2014 рік), а також офіційним тлумаченням, наданим Постійним бюро Гаазької конференції.

За правилами Гаазької конвенції 1996 року у випадку викрадення держава, в якій дитина зазвичай проживала безпосередньо перед переміщенням або утримуванням, зберігає юрисдикцію відповідно до статті 5, за умови дотримання певних умов відповідно до статті 7 цієї Конвенції.

Стаття 7 Гаазької конвенції 1996 року встановлює форму збереження юрисдикції держави, в якій дитина мала звичайне місце проживання безпосередньо до переміщення чи утримування.

Правила статті 6 Гаазької конвенції 1996 року застосовуються при прийнятті рішень про заходи захисту щодо дітей-біженців та дітей, які внаслідок суспільних негараздів в їхній країні переміщені до інших держав, або у випадках, коли неможливо встановити постійне місце проживання дитини.

Визначення, яке із правил підвідомчості спору підлягає застосуванню, залежить від встановлених фактичних обставин, зокрема, місця постійного проживання дитини, його зміни чи ненабуття такого місця дитиною.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Гаазької конвенції 1996 року судові або адміністративні органи Договірної Держави звичайного місця проживання дитини мають юрисдикцію вживати заходів, спрямованих на захист особи чи майна дитини.

А відповідно до положень ст. 6 Гаазької конвенції 1996 року для дітей-біженців та дітей, які внаслідок суспільних негараздів в їхній країні переміщені до інших держав, органи Договірної Держави, на території якої ці діти перебувають у результаті їхнього переміщення, мають юрисдикцію, передбачену в пункті 1 статті 5.

Положення попереднього пункту також застосовуються до дітей, чиє звичайне місце проживання не може бути встановлене.

Тобто, саме судові або адміністративні органи Договірної Держави, на території якої перебувають діти-біженці та діти, які внаслідок суспільних негараздів в їхній країні переміщені до даної Договірної Держави, мають юрисдикцію вживати заходів, спрямованих на захист особи чи майна дитини.

Таким чином, визначаючи юрисдикцію національного суду України з вирішення спору, що виник між сторонами у даній справі, суд керується правилами ч. 1 ст. 6, ч. 1 ст. 5 Гаазької конвенції 1996 року, та приходить до висновку про те, що вказаний спір відноситься до юрисдикції органів Французької Республіки, оскільки малолітня дитина ОСОБА_6 знаходиться у Французькій Республіці у статусі особи, якій наданий тимчасовий захист, та була переміщена внаслідок розпочатої проти України військової агресії російської федерації.

З огляду на викладене клопотання представників відповідача підлягає задоволенню, а провадження у справі закриттю на підставі п.1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, у зв`язку з тим, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

При цьому судом враховано правову позицію, викладену у Постанові Верховного Суду від 17 серпня 2022 року у справі № 613/1185/19.

Керуючись ст.ст. 2, 3, 4, 200, 255, 260, 261, 353-355 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Заяву представника відповідача про закриття провадження у справі задовольнити.

Провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про повернення малолітньої дитини за попереднім місцем проживання - закрити.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому ухвалу суду не було вручені у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Дата складення повного тексту ухвали - 13.06.2023.

Суддя О.О. Тиха