Справа № 306/2315/21
П О С Т А Н О В А

Іменем України

29 травня 2023 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

судді-доповідачки Готри Т. Ю.,

суддів Собослоя Г. Г., Кондора Р. Ю.,

за участю секретаря судового засідання Зубашкова М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Державного підприємства «Фінансування інфраструктурних проектів» про стягнення заробітної плати, за апеляційною скаргою Державного підприємства «Фінансування інфраструктурних проектів» на рішення Свалявського районного суду Закарпатської області від 02 вересня 2022 року, ухвалене суддею Жиганською Н. М.,

у с т а н о в и в:

У грудні 2021 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник - адвокат Бауман Ю.Т., звернувся до суду з позовом до Державного підприємства «Фінансування інфраструктурних проектів» про стягнення заробітної плати.

Позов обґрунтував тим, що він з 21.11.2011 працював на посаді юрисконсульта, а з 01.02.2013 по 02.08.2021 на посаді заступника директора з юридичних питань у Державному підприємстві «Фінансування інфраструктурних проектів» (далі ДП «ФІНІНПРО»).

Зазначав, що 01.09.2014 між адміністрацією і трудовим колективом ДП «ФІНІНПРО» було схвалено, погоджено і затверджено колективний договір (набрав чинності з 01.01.2015) положення якого, відповідно до ст. 18 КЗпП України та статей 5, 9 Закону України «Про колективні договори та угоди», є обов`язковими для працівників та роботодавця. Так, пунктом 2.5 цього колективного договору передбачено, що при звільненні працівника в разі змін в організації виробництва та при скороченні чисельності штату, йому виплачується заробітна плата за весь період до наступного працевлаштування, але не більше, ніж за три місяці з дня звільнення за рахунок власних коштів підприємства.

02 серпня 2021 року наказом ДП «ФІНІНПРО» за № 307-к від 30.07.2021 його було звільнено з посади заступника директора з юридичних питань у зв`язку зі скороченням чисельності штату працівників (п.1 ст. 40 КЗпП України).

Після звільнення (02.08.2021) він не зміг працевлаштуватися і починаючи з 21.09.2021 перебував на обліку як безробітній в Обухівській міськрайонній філії Київського обласного центру зайнятості.

11 листопада 2021 року він звернувся до відповідача з заявою про виплату йому заробітної плати відповідно до пункту 2.5 зазначеного колективного договору. Однак 08.12.2021 у відповідь на його заяву ДП «ФІНІНПРО» відмовило йому у здійсненні виплат.

На його переконання це положення пункту 2.5 колективного договору ДП «ФІНІНПРО» щодо виплати заробітної плати працівнику в разі змін в організації виробництва та при скороченні чисельності штату за три місяці з дня звільнення, має імперативний характер та є обов`язком роботодавця (підприємства). При цьому колективним договором не конкретизовано, за які саме місяці має виплачуватися така середньомісячна заробітна плата, а тому, на його думку, слід здійснювати розрахунок виходячи із середньомісячного числа робочих днів. Так, позовна заява подається ним у грудні 2021 року, останні два місяці жовтень (20 робочих днів), листопад (22 робочі дні). Отже, середньомісячне число робочих днів 21. А щодо розміру такої виплати вказував, що таку слід вираховувати виходячи з останніх двох місяців, які передували звільненню. Тобто, його було звільнено 02.08.2021, а тому розмір середньої заробітної плати слід вираховувати за робочі дні червня та липня 2021 року, який склав загальну суму 288 697,19 гривень. Відтак його середньоденна заробітна плата складала суму 6 873,74 гривні (288 697,19/42 = 6 873,74), відповідно середньомісячна заробітна плата 144 348, 54 гривень (6 873,74 х 21 = 144 348, 54).

З огляду на це вважав, що сума виплати заробітної плати за три місяці, яка підлягає стягненню складає 433 045, 62 гривень (144 348,54 х 3 = 433 045,62).

Посилаючись на наведені вище обставини просив суд стягнути з відповідача ДП «ФІНІНПРО» на його користь заробітну плату за три місяці у розмірі 433 045,62 грн, а також 10 000 грн понесених ним витрат на правничу допомогу.

Рішенням Свалявського районного суду Закарпатської області від 02 вересня 2022 року цей позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто з ДП «Фінансування інфраструктурних проектів» на користь ОСОБА_2 заробітну плату за три місяці у розмірі 285 521,92 гривень.

Допущено до негайного виконання рішення суду в межах суми платежу за один місяць.

У задоволенні решті позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання розподілу судових витрат між сторонами.

Не погоджуючись із цим рішенням місцевого суду відповідач ДП «ФІНІНПРО» подало на нього апеляційну скаргу внаслідок його незаконності та необґрунтованості через порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність таких обставин, які суд уважав установленими, та невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.

Скарга мотивована тим, що положення пункту 2.5 колективного договору, на які посилається позивач, щодо виплати працівнику заробітної плати в разі змін в організації виробництва та при скороченні чисельності штату за три місяці з дня звільнення не є імперативними, а застосовуються на розсуд підприємства, залежно від його економічного стану, оскільки така виплата здійснюються з власних коштів цього підприємства.

Також ОСОБА_2 не доведено і те, що після звільнення він не працевлаштувався, оскільки він має можливість працювати на підставі цивільно-правових договорів, про наявність або відсутність яких ним не надано суду жодного доказу.

Зазначав апелянт, що у постанові Пленуму Верховного суду України за № 13 від 24.12.1999 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз`яснено, що при розгляді справ про оплату праці осіб, які працюють за трудовим договором, судам слід відмежовувати сферу державного регулювання оплати праці від сфери її договірного регулювання. Так, державне регулювання оплати праці полягає, зокрема в установленні мінімальної заробітної плати та інших зазначених у законодавстві норм і гарантій оплати праці працівників підприємств, установ, організацій усіх форм власності, а також умов і розмірів оплати праці керівників підприємств, заснованих на державній, комунальній власності, працівників підприємств, установ та організацій, що фінансуються чи дотуються з бюджету. За цими межами здійснюється договірне регулювання оплати праці на основі системи угод, що укладаються на державному, галузевому, регіональному та виробничому (колективний договір) рівнях відповідно до Закону України «Про колективні договори і угоди».

Звертало увагу, що судом при ухваленні оскаржуваного рішення не враховано ні положення колективного договору, ні майновий стан підприємства, а також не взято до уваги і наявність судового спору між сторонами, який розглядається у Голосіївському районному суді м. Києва про поновлення позивача на роботі.

З огляду на наведені вище обставини апелянт просив оскаржене рішення суду скасувати та постановити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити. Водночас ДП «ФІНІНПРО» просило поновити йому строк на апеляційне оскарження цього рішення суду як пропущеного з поважних причин.

Ухвалою судді Закарпатського апеляційного суду від 15 листопада 2022 року, зокрема поновлено відповідачу ДП «ФІНІНПРО» строк на апеляційне оскарження рішення Свалявського районного суду Закарпатської області від 02.09.2022.

У відзиві на апеляційну скаргу ДП «ФІНІНПРО» представник позивача ОСОБА_1 адвокат Бауман Ю.Т. посилався на її безпідставність і надуманість.

Зазначав про помилковість твердження відповідача про те, що положення пункту 2.5 колективного договору не є імперативними, а таке судження апелянта спрямоване на уникнення роботодавця від відповідальності за цим зобов`язанням по виплаті заробітної плати.

Зазначав і те, що відповідач в апеляційній скарзі безпідставно посилається на недоведеність факту його не працевлаштування з підстави того, що він міг працювати на підставі цивільно-правових договорів. Зауважував і те, що зобов`язання за цивільно-правовим договором полягає у наданні різного виду послуг чи виконання інших завдань, а тому таке не є працевлаштуванням фізичної особи у розумінні ч. 1 ст. 21 КЗпП України. Крім цього, навіть у випадку виконання позивачем робіт чи надання послуг за цивільно-правовим договором після звільнення за вказаний період, було би відображено у довідці Пенсійного фонду України як сплата замовником (за таким договором) єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування позивача. Однак такі відомості у довідці є відсутніми.

Просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржене рішення суду - без змін.

У судовому засіданні представник апелянта (відповідача) ДП «ФІНІНПРО» адвокат Жарий О.К. апеляційну скаргу підтримав із підстав наведених у ній, просив таку задовольнити, оскаржене рішення суду скасувати та у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Позивач ОСОБА_1 у судовому засіданні щодо задоволення апеляційної скарги заперечив із підстав наведених у відзиві на неї, просив таку залишити без задоволення, а оскаржене рішення суду як законне та обґрунтоване без змін.

Заслухавши суддю-доповідачку, пояснення позивача, представника відповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до вимог частин 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Судом установлено, що відповідно до записів у трудовій книжці серії НОМЕР_1 ОСОБА_1 01 лютого 2013 року був переведений на посаду заступника директора з юридичних питань ДП «Фінансування інфраструктурних проектів» (т.1 а.с.13).

Наказом ДП «Фінансування інфраструктурних проектів» № 307-к від 30 липня 2021 року ОСОБА_1 звільнено з посади заступника директора з юридичних питань ДП «Фінансування інфраструктурних проектів» у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України (т.1 а.с.14, 15).

Між адміністрацією та трудовим колективом ДП «ФІНІНПРО» було укладено колективний договір, який діяв на підприємстві з 01 січня 2015 року (т.1 а.с.27-38).

Відповідно до пункту 2.5 цього колективного договору працівники можуть бути звільнені з підприємства у разі змін в організації виробництва, при скороченні чисельності штату, за власним бажанням працівника та з ініціативи роботодавця. У випадку скорочення чисельності штату працівники персонально попереджаються Адміністрацією про майбутнє звільнення не пізніше ніж за два місяці. При цьому Адміністрація може, у разі наявності, запропонувати працівникові іншу роботу за фахом, а у разі неможливості, або при відмові працівника від запропонованої йому роботи, останній працевлаштовується самостійно. При звільненні працівника в разі змін в організації виробництва та при скороченні чисельності штату, йому виплачується заробітна плата за весь період до наступного працевлаштування, але не більше ніж за три місяці з дня звільнення за рахунок власних коштів підприємства (т.1 а.с.31).

11 листопада 2021 року позивач звернувся до ДП «ФІНІНПРО» зі заявою про виплату йому заробітної плати відповідно до пункту 2.5 даного колективного договору (т.1 а.с.18).

08 грудня 2021 року ДП «ФІНІНПРО» надало письмову відповідь ОСОБА_1 , в якій зазначено, що питання щодо виплати заробітної плати відповідно до пункту 2.5. колективного договору буде розглянуто після набрання законної сили рішенням суду у справі № 752/21312/21, яка перебуває у провадженні Голосіївського районного суду м. Києва за позовом ОСОБА_1 до ДП «Фінансування інфраструктурних проектів» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу (т.1 а.с.19, 20).

Із довідки ДП «ФІНІНПРО» про заробітну плату ОСОБА_1 видно, що його заробітна плата за червень 2021 року становить 81 525,18 грн, за липень 2021 року 207 172,01 гривень (а.с.16).

З іншої довідки ДП «ФІНІНПРО» про заробітну плату ОСОБА_1 убачається, що його заробітна плата за червень 2021 року становить 72 357,27 грн, за липень 2021 року 115 016,45 грн, середньоденний заробіток складає 4 461,28 гривень (т.1 а.с.140). Водночас у судовому засіданні 02.09.2022 суду першої інстанції позивач визнав ці суми, що стверджується протоколом судового засідання в режимі конференції № 860949 (т.1 а.с.181).

Як слідує з довідки Обухівської міськрайонної філії Київського обласного центру зайнятості від 03.11.2021 за № 459, ОСОБА_1 із 21 вересня 2021 року перебуває на обліку як безробітний в цій філії центру зайнятості (т.1 а.с.25).

Відповідно до відомостей із Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування Пенсійного фонду України у ОСОБА_1 за вересень-грудень 2021 року доходів немає, тобто відсутня сплата єдиних внесків на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (т.1 а.с.24).

Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

У випадку порушення трудових прав особа (працівник) має право звернутися до суду за їх захистом.

Частиною 1 ст. 94 КЗпП України регламентовано, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про колективні договори і угоди» /в редакції діючій на час виникнення спірних правовідносин тут і надалі/ колективний договір укладається на підприємствах, в установах, організаціях незалежно від форм власності і господарювання, які використовують найману працю і мають право юридичної особи.

Згідно зі ст. 5 Закону України «Про колективні договори і угоди» умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов`язковими для підприємств, на які вони поширюються, та на сторін, які їх уклали. Положення колективного договору поширюються на всіх працівників підприємств незалежно від того, чи є вони членами профспілки, й є обов`язковими як для роботодавця, так і для працівників підприємства.

Положеннями ст. 13 КЗпП України врегульовано, що зміст колективного договору визначається сторонами в межах їх компетенції, та в колективному договорі встановлюються взаємні зобов`язання сторін щодо регулювання виробничих, трудових, соціально-економічних відносин, зокрема, нормування і оплати праці, встановлення форм, системи, розмірів заробітної плати та інших видів трудових виплат (доплат, надбавок, премій та інше); встановлення гарантій, компенсацій, пільг тощо.

Статтею 18 КЗпП України передбачено, що положення колективного договору поширюються на всіх працівників підприємств, установ, організацій незалежно від того, чи є вони членами професійної спілки, й є обов`язковими як для власника або уповноваженого ним органу, так і для працівників підприємства, установи, організації.

Аналогічне положення міститься і в ст. 9 Закону України «Про колективні договори і угоди»

Отже, колегія суддів погоджується з правильністю висновків місцевого суду, що позивач на підставі пункту 2.5 колективного договору має право на виплату йому відповідачем-роботодавцем заробітної плати за три місяці з дня звільнення за рахунок коштів підприємства.

Доводи апеляційної скарги про те, що така виплата здійснюється на розсуд підприємства є безпідставними, оскільки такої умови як «на розсуд підприємства» пункт 2.5 або інші положення колективного договору не містять.

Не заслуговує на увагу і твердження апелянта про не доведення позивачем, що він після звільнення не працевлаштувався на роботу, зокрема на підставі цивільно-правової угоди, оскільки позивачем надано відповідну довідку центру зайнятості датованою 03 листопада 2021 року, що він з 21 вересня 2021 року перебуває на обліку як безробітний та надано відомості з Реєстру застрахованих осіб про відсутність у нього доходів (сплата ЄСВ) за період із вересня по грудень 2021 року. Натомість відповідачем не доведено, що позивач після звільнення працевлаштувався, в тому числі і на підставі цивільно-правової угоди.

Із приводу посилання в апеляційній скарзі ДП «ФІНІНПРО», що місцевим судом не взято до уваги наявність судового спору між сторонами, який розглядається у Голосіївському районному суді м. Києва про поновлення позивача на роботі, колегія суддів уважає, що такий спір не слугує достатньою підставою для відмови в задоволенні позову ОСОБА_1 у цій справі.

До того ж відповідно до ч. 3 ст. 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» за якою суд при здійсненні судочинства може використовувати текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Єдиного державного реєстру судових рішень, то з відомостей із цього реєстру вбачається, що рішенням Голосіївського районного суду м. Києва у справі № 752/21312/21 (провадження № 2/752/1495/23), що не набрало законної сили, у задоволенні позову ОСОБА_1 до ДП «Фінансування інфраструктурних проектів», третя особа Первинна профспілкова організація ДП «ФІНІНПРО», про скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовлено.

Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення сторонами перед судом переконливості поданих доказів є конституційною гарантією (ст. 129 Конституції України).

Відповідно до частини 3 ст. 12, частин 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, окрім випадків установлених Законом, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, апеляційний суд доходить висновку, що позивач ОСОБА_1 довів належними, допустимими, достовірними, а в їх сукупності достатніми доказами свої вимоги, які задоволені місцевим судом, та вони знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

Доводи апеляційної скарги колегія суддів уважає безпідставними, оскільки вони не ґрунтуються на вимогах закону і фактичних обставинах справи та не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, а відтак апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Оскаржене рішення місцевого суду є законним та обґрунтованим і підстав для його скасування чи зміни апеляційний суд не вбачає.

На підставі ст. 141 ЦПК України судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 1 488,60 грн (т.2 а.с.24) слід покласти на апелянта відповідача ДП «ФІНІНПРО».

Керуючись статтями 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Фінансування інфраструктурних проектів» залишити без задоволення.

Рішення Свалявського районного суду Закарпатської області від 02 вересня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду на протязі тридцяти днів із дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 08 червня 2023 року.

Суддя-доповідачка Судді