Справа 752/4129/23
провадження № 4-с/752/110/23
УХВАЛА

05.06.2023 року Голосіївський районний суд м. Києва

в складі судді Чередніченко Н.П.

з участю секретаря Литвиненко Ю.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві справу за скаргою ОСОБА_1 на рішення старшого державного виконавця Святошинського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Гончарова Юрія Вячеславовича, заінтересована особа: ОСОБА_2 , -

ВСТАНОВИВ:

В лютому 2023 року скаржник ОСОБА_1 через свого представника адвоката Якименка М.М. звернувся до суду зі скаргою на рішення старшого державного виконавця Святошинського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), заінтересована особа: ОСОБА_2 , в якій просив визнати неправомірною постанову від 11.02.2023 року про арешт коштів боржника, постановлену старшим державним виконавцем Святошинського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Гончаровим Ю.В. у виконавчому провадженні № НОМЕР_1; а також зобов`язати старшого державного виконавця Святошинського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Гончарова Ю.В. усунути порушення прав боржника ОСОБА_1 шляхом скасування постанови від 11.02.2023 року про арешт коштів боржника, постановлену у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 при примусовому виконанні ухвали Голосіївського районного суду м. Києва від 24.01.2022 року у справі № 752/1253/22.

В обґрунтування скарги зазначено, що постановою Святошинського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 21.12.2022 року було відкрито виконавче провадження № НОМЕР_1. Боржнику стало відомо про винесення в рамках зазначеного виконавчого провадження постанови від 11.02.2023 року про накладення арешту на кошти боржника. Скаржник вказує, що зазначена постанова йому направлена не була, та з її змісту вбачається, що боржником повторно не виконується без поважних причин рішення суду, а відтак наявні підстави для накладення арешту. Скаржник зазначає, що зазначена постанова є очевидно неправомірною, винесена в період дії заборони щодо вжиття заходів примусового виконання рішень на території Києва, що обумовлює та виключає правові підстави для арешту коштів, як заходу примусового виконання, що всупереч закону здійснено Святошинським відділом державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), а також свідчить про наявність підстав для зобов`язання державного виконавця усунути порушення прав скаржника шляхом скасування зазначеної постанови. Крім того, скаржник зазначає про те, що ним в рамках зазначеного виконавчого провадження не допускалось невиконання рішення суду без поважних причин, а тому у державного виконавця були відсутні підстави для вжиття такого заходу примусового виконання, як накладення арешту на кошти боржника, що свідчить про неправомірність оскаржуваної постанови. Посилаючись на викладене, скаржник вимушений звернутись до суду за захистом своїх прав із даною скаргою.

Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 03.03.2023 року, у справі було відкрито провадження та призначено справу до судового розгляду.

Скаржник в судовому засіданні скаргу підтримав та просив суд вимоги скарги задовольнити, з викладених в ній підстав.

Стягувач в судовому засіданні із вимогами скарги не погодилась, та просила в задоволенні скарги відмовити, посилаючись на її безпідставність.

Святошинський відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) в судове засідання явку свого представника не забезпечив. Про розгляд справи повідомлявся належним чином.

З огляду на викладене, суд вважає за можливе розглянути скаргу за наведеної явки сторін.

Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що в задоволенні скарги слід відмовити за наступних підстав.

Відповідно до ст. 447 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Судом встановлено, що в провадженні Святошинського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) перебуває виконавче провадження № НОМЕР_1 з примусового виконання ухвали Голосіївського районного суду м. Києва від 24.01.2022 року у справі № 752/1253/22, якою було встановлено графік перебування дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 із матір`ю ОСОБА_2 .

Постановою старшого державного виконавця Святошинського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Гончарова Ю.В. від 05.01.2023 року, за невиконання без поважних причин рішення суду та вимоги державного виконавця в рамках зазначеного виконавчого провадження на боржника ОСОБА_1 було накладено штраф в сумі 1700,00 грн.

Крім того, постановою старшого державного виконавця Святошинського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Гончарова Ю.В. від 08.02.2023 року, за невиконання без поважних причин рішення суду в рамках зазначеного виконавчого провадження на боржника ОСОБА_1 було накладено штраф в сумі 3400,00 грн.

Зазначені постанови державного виконавця, а також складені державним виконавцем акти є чинними, стороною скаржника у встановленому порядку не оскаржені та не є предметом розгляду даної скарги.

Однак, 11.02.2023 року старшим державним виконавцем Святошинського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Гончаровим Ю.В. в рамах зазначеного виконавчого провадження було винесено постанову, якою було накладено арешт на грошові кошти, що містяться на відкритих рахунках, а також на кошти на рахунках, що будуть відкиті після винесення постанови про арешт коштів бюоржниа, крім коштів, що містяться на рахунках накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом, що належить боржнику ОСОБА_1 у межах суми звернення стягнення з урахуванням виконавчого збору/основної винагороди виконавця, витрат виконавчого провадження, штрафів 18500,00 грн.

Скаржник вказує, що зазначена постанова є неправомірною, оскільки, він в рамках зазначеного виконавчого провадження не допускав невиконання рішення суду без поважних причин, у державного виконавця були відсутні підстави для вжиття такого заходу примусового виконання, як накладення арешту на кошти боржника, що свідчить про наявність підстав для захисту прав боржника та зобов`язання державного виконавця скасувати постанову про накладення арешту.

Перевіряючи обґрунтованість вимог скарги, суд приймає до уваги те, що за змістом ст. 1 Закону «Про виконавче провадження», виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначеніКонституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Виконавець зобов`язаний вживати заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії, та має право отримувати від банківських та інших фінансових установ інформацію про наявність рахунків та/або стан рахунків боржника, рух коштів та операції за рахунками боржника, накладати арешт на кошти та інші цінності боржника, зокрема на кошти, які перебувають у касах, на рахунках у банках (ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження»).

Згідно зі ст. 32 Закону України «Про виконавче провадження», заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження» , звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову. Стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у національній та іноземній валютах, інші цінності, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах. Забороняється звернення стягнення та накладення арешту на кошти на рахунках платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, на кошти, що перебувають на поточних рахунках із спеціальним режимом використання, на кошти на інших рахунках боржника, накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом.

Згідно із ч. 4 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження», на кошти та інші цінності боржника, що перебувають на рахунках та на зберіганні у банках чи інших фінансових установах, на рахунках у цінних паперах у депозитарних установах, накладається арешт не пізніше наступного робочого дня після їх виявлення. Арешт поширюється також на кошти на рахунках, відкритих після винесення постанови про накладення арешту.

Згідно із ч. 6 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження», стягнення на майно боржника звертається в розмірі та обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця. У разі якщо боржник володіє майном разом з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням виконавця.

Відповідно до ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження», арешт майна (коштів) божника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника. Копії постанов, якими накладено арешт на майно (кошти) боржника, виконавець надсилає банкам чи іншим фінансовим установам, органам, що здійснюють реєстрацію майна, реєстрацію обтяжень рухомого майна, в день їх винесення.

Згідно п. 8 Розділу VІІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої Наказом Мінюсту України від 02.04.2012 р. № 512/5 (в редакції наказу Мінюсту України від 29.09.2016 р. № 2832/5) на кошти та інші цінності боржника, що перебувають на рахунках та на зберіганні у банках чи інших фінансових установах, на рахунках у цінних паперах у депозитарних установах, накладається арешт, про що виноситься постанова виконавця. У постанові зазначається сума коштів, яка підлягає арешту, з урахуванням вимог за виконавчим документом, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця та вказуються реквізити рахунку, на якому знаходяться кошти, що підлягають арешту, або зазначається, що арешт поширюється на кошти на всіх рахунках боржника, у тому числі тих, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів. За зведеним виконавчим провадженням арешт накладається на загальну суму заборгованості за зведеним виконавчим провадженням з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця.

В обґрунтування вимог сторона скаржника зазначає, що боржником не було допущено невиконання рішення суду без поважних причин, штрафи в рамках зазначеного виконавчого провадження були накладені державним виконавцем неправомірно, а тому і винесення постанови про накладення арешту на кошти також є незаконною.

Однак, слід зазначити про те, що належних доказів наведеним твердженням матеріали справи не містять, та стороною скаржника у встановленому порядку дії державного виконавця щодо накладення на боржника штрафів та винесення відповідних постанов не оскаржені, як і не визнано у встановленому законом порядку неправомірність дій державного виконавця в цій частині в рамках виконавчого провадження.

Посилання сторони скаржника на те, що ним належним чином виконується рішення суду, а державним виконавцем неправомірно складаються акти, накладаються штрафи та арешт на його кошти, - в ході розгляду справи не знайшли свого об`єктивного підтвердження, а навпаки спростовані доказами, які наявні в копіях матеріалів виконавчого провадження.

Крім того, слід зазначити, що стороною скаржника не доведено, що його банківські рахунки, входять до переліку рахунків, який міститься в ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження», на кошти на яких законом заборонено звертати стягнення.

Судом встановлено, що старшим державним виконавцем у постанові від 11.02.2023 року про арешт коштів боржника зазначена сума коштів, яка підлягає арешту, в розмірі та обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, штрафів, витрат виконавчого провадження.

Рішення суду є обов"язковим до виконання. Державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії й здійснювати заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

Особи, які беруть участь у виконавчому провадженні, зобов`язані сумлінно користуватися усіма наданими їм правами з метою забезпечення своєчасного та в повному обсязі вчинення виконавчих дій.

Позиція скаржника про те, що з вказаних ним підстав дії державного виконавця не відповідають вимогам Закону України «Про виконавче провадження», - є недоведеною та безпідставною.

Дії державного виконавця, не можуть бути визнані протиправними лише з формальних міркувань скаржника.

Крім того, доводи сторони скаржника про те, що зазначена постанова не була йому направлена старшим державним виконавцем, а відтак дії останнього є неправомірними та постанова підлягає скасуванню, на переконання суду не є достатніми для її скасування з урахуванням ходу виконавчого провадження та наявності, зокрема, на сплачених боржником штрафів.

Окремо слід зазначити, що відповідно до ч. 4 та ч. 5 ст. 59 Закону підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, субєкта оціночної діяльності - субєкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у звязку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостійстатті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову. У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

З огляду на те, що суду не надано доказів неправомірності винесення оскаржуваної постанови, належної сплати коштів в рамках виконавчого провадження, а тому, на думку суду, законних підстав для скасування постанови про накладення арешту на кошти боржника на даний час немає.

Суд відмічає, що інші наведені скаржником доводи в обґрунтування своїх вимог не спростовують наведених висновків суду.

Як зазначає Європейський суд з прав людини в своїй усталеній практиці, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що стороною скаржника, всупереч ст. 81 ЦПК України, не надано суду достатніх та переконливих доказів неправомірності постанови старшого державного виконавця від 11.02.2023 року про арешт коштів боржника та не доведено наявності неправомірних дій старшого державного виконавця по виконанню рішення суду та порушення прав боржника, а тому суд вважає скаргу безпідставною та недоведеною, в зв`язку з чим в її задоволенні слід відмовити.

Керуючись Законами України «Про державну виконавчу службу», «Про виконавче провадження», Інструкцією з організації примусового виконання рішень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України № 512/5 від 02.04.2012 р., ст.ст. 81, 447, 450, 451 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні скарги ОСОБА_1 на рішення старшого державного виконавця Святошинського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Гончарова Юрія Вячеславовича, заінтересована особа: ОСОБА_2 , - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду через Голосіївський районий суд м. Києва протягом 15 днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом пятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Головуючий Н.П. Чередніченко