ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2023 року

м. Київ

справа № 759/17721/21

провадження № 61-12283св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І.,

суддів: Дундар І. О., Зайцева А. Ю., Краснощокова Є. В., Русинчука М. М. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Державне підприємство «АНТОНОВ»,

третя особа - Незалежна профспілка авіапрацівників Державного підприємства «АНТОНОВ»,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 30 травня 2023 року в складі колегії суддів: Поліщук Н. В., Нежури В. А., Соколової В. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державного підприємства «АНТОНОВ» (далі - ДП «АНТОНОВ»), третя особа: Незалежна профспілка авіапрацівників Державного підприємства «АНТОНОВ» (далі - НПА ДП «АНТОНОВ»), про визнання неправомірним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.

На обґрунтування позовних вимог зазначав, що у періоди з 01 серпня 1994 року до 01 березня 2005 року та з 08 лютого 2016 року до 29 червня 2021 року він перебував у трудових відносинах з ДП «АНТОНОВ».

01 травня 2017 року його переведено на посаду начальника відділу наземного забезпечення ДП «АНТОНОВ».

Позивач вказував, що 08 червня 2021 року на розгляд НПА ДП «АНТОНОВ» надійшло подання директора з управління персоналом ОСОБА_2 , начальника відділу кадрів ОСОБА_3 , директора з правових питань ОСОБА_6 щодо його звільнення згідно з пунктом 1 статті 40 КЗпП України.

22 червня 2021 року Рада НПА ДП «АНТОНОВ» розглянула вказане подання та зважаючи на те, що з боку уповноваженого органу роботодавця ДП «АНТОНОВ» має місце порушення вимог пункту 3 частини другої статті 42, статті 49-2, частини другої статті 49-4КЗпП України, статті 22 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», відповідно до статті 43 Конституції України, керуючись повноваженнями, передбаченими пунктом 10 частини першої статті 38 Закону України «Про профспілки та гарантії їх діяльності», відмовила в наданні згоди на розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу згідно з пунктом 1 статті 40 КЗпП України з начальником відділу наземного забезпечення ОСОБА_1 , який є членом НПА ДП «АНТОНОВ».

29 червня 2021 року директор з управління персоналом ДП «АНТОНОВ»

ОСОБА_2 видав наказ № 4321ку про звільнення ОСОБА_4 за скороченням чисельності та штату працівників за пунктом 1 статті 40 КЗпП України.

Позивач зазначав, що трудову книжку отримав та з оригіналом наказу про звільнення ознайомився 12 липня 2021 року.

На переконання позивача наказ про його звільнення є незаконним, оскільки відповідач відповідно до частини другої статті 49-4КЗпП України не провів консультацій з профспілкою перед звільненням працівника у зв`язку

з реорганізацією підприємства. При цьому відповідач звільнив його всупереч запереченням профспілки, яка не надала згоду на звільнення. Крім того, йому належним чином не забезпечено можливості скористатись переважним правом на зайняття іншої посади. Підписання наказу про звільнення позивача вчинено неналежною особою.

Позивач наголошував, що його звільнення здійснено з особистих мотивів керівництва. Підстав для скорочення посади начальника відділу наземного забезпечення ДП «АНТОНОВ» не було, реальної реорганізації у вказаному відділі не відбулось, а мало місце його приєднання до відділу планування та керування польотами.

ОСОБА_1 з урахуванням заяв про уточнення позовних вимог від 01 липня 2022 року та від 25 липня 2022 року просив:

визнати неправомірним та скасувати наказ директора з управління персоналом ДП «АНТОНОВ» від 29 червня 2021 року № 4321/ку «Про звільнення ОСОБА_1 »;

поновити його на посаді начальника відділу наземного забезпечення

ДП «АНТОНОВ»;

стягнути з ДП «АНТОНОВ» на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 30 червня 2021 року до 25 липня 2022 року у розмірі 851 869,20 грн;

стягнути з ДП «АНТОНОВ» на його користь моральну шкоду у розмірі

100 000,00 грн;

стягнути з ДП «АНТОНОВ» на його користь судові витрати.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 25 липня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано неправомірним та скасовано наказ Директора з управління персоналом

ДП «АНТОНОВ» від 29 червня 2021 року № 4321/ку «Про звільнення ОСОБА_1 ».

Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника відділу наземного забезпечення

ДП «АНТОНОВ».

Стягнено з ДП «АНТОНОВ» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 30 червня 2021 року до 25 липня 2022 року

у розмірі 870 192,96 грн.

Стягнено з ДП «АНТОНОВ» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 2 000,00 грн.

Стягнено з ДП «АНТОНОВ» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі

8 518,69 грн.

Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі на посаді начальника відділу наземного забезпечення ДП «АНТОНОВ» та виплати йому суму середньомісячної заробітної плати, в межах суми стягнення за один місяць.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Cуд першої інстанції виходив з того, що відповідач не провів консультацій

з профспілкою перед звільненням працівників у зв`язку із реорганізацією підприємства (у зв`язку із скороченням чисельності або штату працівників).

Крім того, відповідач звільнив позивача усупереч запереченням профспілки, яка не надала згоди на його звільнення.

ДП «АНТОНОВ» всупереч статті 49-2 КЗпП України неналежно запропоновав вакантні посади на підприємстві, не врахував переважне право позивача залишення на роботі, а підписання наказу про звільнення здійснено неналежною особою.

Встановивши незаконність звільнення, суд вирішив питання про стягнення належних позивачу виплат. Крім того, задовольнивши позовну вимогу про відшкодування моральної шкоди у розмірі 2 000,00 грн, суд виходив із обставин справи, принципів розумності і справедливості.

Постановою Київського апеляційного суду від 30 травня 2023 року апеляційну скаргу ДП «АНТОНОВ» задоволено.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 25 липня 2022 року скасовано, ухвалено нове судове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Стягнено з ОСОБА_1 користь ДП «АНТОНОВ» судові витрати, пов`язані

із розглядом справи в суді апеляційної інстанції, в частині вимог про стягнення моральної шкоди в сумі 1 362,00 грн.

Сплачений ДП «АНТОНОВ» судовий збір в сумі 14 414,88 грн за подання апеляційної скарги компенсовано за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Апеляційний суд зробив висновок, що у ДП «АНТОНОВ» відбулися зміни в організації виробництва і праці, у зв`язку із чим посада, яку займав позивач, виведена

із штатного розпису наказом від 30 березня 2021 року № 2681к «Про внесення змін до штатного розпису підприємства». Водночас зазначеним наказом виведено 36 посад, отже доводи позивача про його звільнення з особистих мотивів суд відхилив. Ураховуючи право власника або уповноваженого ним органу визначати чисельність працівників і штатний розпис, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про правомірність дій відповідача щодо скорочення чисельності або штату працівників у зв`язку із зміни в організації виробництва і праці на підприємстві.

Власник не має права здійснювати ліквідацію, реорганізацію, зміну форми власності або часткове зупинення виробництва, якщо це тягне скорочення штату або чисельності працівників і погіршення умов праці, не подавши завчасно інформацію про це первинним професійним організаціям, які діють на підприємстві. Таке ж правило міститься в частині 3 статті 22 Закону «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності». Разом з тим, перелік заходів, що тягнуть скорочення чисельності або штату працівників, наведений у частині другій статті 49-4 КЗпП України, поширювальному тлумаченню не підлягає. Зокрема, власник не зобов`язаний інформувати профспілки про перепрофілювання підприємства, що тягне скорочення чисельності чи штату працівників, про інші зміни в організації виробництва і праці, що тягнуть зазначені наслідки.

Суд апеляційної інстанції вказав, що матеріали цивільної справи не містять відомостей про звільнення позивача у зв`язку із обставинами, переліченими у статті 49-4 КЗпП України, зокрема у зв`язку із реорганізацією, зміною форми власності або зупинення виробництва. Тому підстав для застосування норм цієї статті до правовідносин сторін колегія суддів не убачає, а висновки суду першої інстанції в цій частині є помилковими.

Обставини справи свідчать про те, що відповідач як роботодавець належним чином виконав встановлений законодавцем обов`язок роботодавця одночасно

з попередженням про звільнення запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади. Відмова позивача від ознайомлення із переліком вакантних посад

є проявом його волевиявлення і розпорядження своїми правами на власний розсуд, та свідчить про відмову від запропонованих вакантних посад.

Апеляційний суд вважав, що висновки суду першої інстанції про те, що відповідач при звільненні позивача не дотримав його переважного права на залишення на роботі, є помилковими, оскільки цим правом наділені працівники, які займають однакові посади. Тобто, переважне право на залишення на роботі не є абсолютним та має розглядатися роботодавцем якщо на посаді, яка скорочується та видаляється зі штатного розпису, перебуває двоє чи більше працівників. Разом

з цим, під час розгляду справи установлено, що посада позивача була єдиною.

Суд вказав, що рішення профспілкового органу про відмову у наданні згоди на звільнення працівника не є абсолютним та не є обов`язковим як для суду, так і для власника або уповноваженого ним органу. Відповідно до протоколу засідання Ради НПА ДП «АНТОНОВ» від 22 червня 2021 року № 03-06/2021 роботодавцю відмовлено у наданні згоди на розірвання трудового договору з ініціативи власника з начальником відділу наземного забезпечення ОСОБА_1 , оскільки з боку уповноваженого органу роботодавця ДП «АНТОНОВ» має місце порушення вимог пункту 3 частини другої статті 42, статті 49-2, частини 2 статті 49-4 КЗпП України. Апеляційний суд, надавши оцінку рішенню профспілкового комітету про відмову у наданні згоди на звільнення працівника, вважав, що таке рішення суперечить нормам трудового законодавства та не відповідає фактичним обставинам, тому роботодавець мав право на звільнення працівника, не приймаючи до уваги відмову профспілкової організації.

Суд апеляційної інстанції погодився з доводами апеляційної скарги в частині помилковості висновку суду щодо підписання наказу про звільнення позивача неналежною особою. З метою оперативності вирішення кадрових питань з прийому та звільнення працівників наказом ДП «АНТОНОВ» від 25 травня 2021 року №4380к Директору з управління персоналом ОСОБА_2 надано право підписувати накази про звільнення. Цей наказ ніким не оспорений та не скасований, а тому є чинним. Таким чином, підписання наказу про звільнення позивача директором з управління персоналом ДП «АНТОНОВ» є правомірним.

Апеляційний суд установив, що за подання апеляційної скарги ДП «АНОТОНОВ» сплачено судовий збір у розмірі 15 776,88 грн. ОСОБА_5 звільнений від сплати судового збору на підставі статті 5 Закону України «Про судовий збір» за позовні вимоги про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітну за час вимушеного прогулу. Проте він не звільнений від сплати судового збору за вимогу про стягнення моральної шкоди, тому з ОСОБА_5 на користь ДП «АНТОНОВ» слід стягнути судові витрати, пов`язані із розглядом справи в суді апеляційної інстанції, в частині оскарження вимог про стягнення моральної шкоди в сумі 1 362,00 грн. Іншу частину судових витрат ДП «АНТОНОВ», пов`язаних із розглядом справи у суді апеляційної інстанції, слід компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Аргументи учасників справи

У серпні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову апеляційного суду, а рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Касаційна скарга мотивована тим, що:

відповідач не дотримав статті 49-2 КЗпП України при звільненні позивача, оскільки підприємство не виконало свого обов`язку щодо працевлаштування позивача, не запропонував усі наявні вакансії з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору. При цьому за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення;

роботодавець не врахував під час звільнення позивача його переважного права на залишення на роботі, не провів процедуру порівняння продуктивності праці і кваліфікації працівників, які звільнялись;

звільнення позивача здійснено всупереч нормам статті 43 КЗпП України, без попередньої згоди НПА ДП «АНТОНОВ», членом якої був позивач на день звільнення;

аналіз положень як статті 49-4, так і статей 40, 42, 49-2 КЗпП України, дає підстави для висновку, що безумовне виконання вимог цих статей і є гарантією виконання роботодавцем свого обов`язку працевлаштувати працівника при проведенні скорочення штату. Тому апеляційний суд безпідставно не застосував до спірних правовідносин норми статті 49-4 КЗпП України.

У вересні 2023 року представник ДП «АНТОНОВ» подав до суду відзив, в якому просить відмовити у задоволенні касаційної скарги.

Відзив на касаційну скаргу обґрунтований тим, що:

ДП «АНТОНОВ» є державним комерційним підприємством, яке передано в управління ДК «УКРОБОРОНПРОМ» (в подальшому був реорганізований у АТ «Українська оборонна промисловість»), у зв`язку з чим регулювання, контроль та координація діяльності підприємства на момент виникнення спірних правовідносин здійснювалася Концерном як уповноваженим суб`єктом господарювання

з управління об`єктами державної власності в оборонно-промисловому комплексі. У зв`язку з виробничою необхідністю та за погодженням з ДК «УКРОБОРОНПРОМ» відповідач здійснив оптимізацію штатного розпису та структури підприємства, що стосується скорочення рівнів управлінь, дотримання оптимальної норми керованості для керівників та скасування інститутів заступників. Тому посаду, яку займав позивач (начальник відділу наземного забезпечення), виключено з штатного розпису підприємства із 01 червня 2021 року. Таким чином, на

ДП «АНТОНОВ» дійсно мало місце скорочення чисельності та штату працівників, а звільнення позивача проведено з дотриманням норм трудового законодавства;

оскільки посаду позивача з 01 червня 2021 року виключено із штатного розпису згідно з наказами ДП «АНТОНОВ» від 22 березня 2021 року № 2463к та від 30 березня 2021 року №2681, ОСОБА_1 був повідомлений про скорочення його посади та попереджений про звільнення, тому 05 квітня 2021 року і 26 квітня

2021 року відповідач запропонував йому іншу роботу на всіх вакантних посадах підприємства. Враховуючи ту обставину, що позивач відмовився від запропонованої іншої роботи згідно з переліком вакантних посад, то ДП «АНТОНОВ» дотримав норм статті 49-2 КЗпП України при вивільненні позивача на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України;

на підприємстві відбулось лише скорочення чисельності та штату працівників

і таке скорочення не пов`язане із ліквідацією, реорганізацією підприємства, зміною форми власності. Тому підстав для застосування норм статті 49-4 КЗпП України до спірних правовідносин немає;

профспілкова організація надала «формальну» та необґрунтовану відмову, яка начебто базується на нормах трудового законодавства. Проте її висновки суперечать нормам трудового законодавства та не відповідають обставинам справи, оскільки роботодавець при вивільненні позивача не допустив порушень норм частини другої статті 42, статті 49-2, частини другої статті 49-4 КЗпП України. Тому відповідач визнав необґрунтованим рішення профспілкового комітету і мав право на звільнення працівника (позивача);

позивач не входив до кола працівників, серед яких визначаються особи, які мають переважне право на залишення на роботі, оскільки скороченню підлягала єдина посада, яку займав лише він. Таким чином, відповідач обґрунтовано не застосовував норми частини другої статті 42 КЗпП України.

Рух справи

Ухвалою Верховного Суду від 06 вересня 2023 року відкрито касаційне провадження та витребувано справу із суду першої інстанції.

Ухвалою Верховного Суду від 24 листопада 2023 року справу призначено до судового розгляду.

Межі та підстави касаційного перегляду

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції

в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Доводи касаційної скарги містять підставу касаційного оскарження, передбачену пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України. Зазначено, що апеляційний суд в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду України від 11 липня 2012 року у справі № 6-65цс12, від 21 травня 2014 року у справі № 6-33цс14, від 22 жовтня 2014 року у справі

№ 6-163цс14, від 01 квітня 2015 року у справі № 6-40цс15, від 25 травня 2016 року у справі № 6-3048цс15, від 09 серпня 2017 року у справі № 6-1264цс17 та у постановах Верховного Суду від 13 грудня 2018 року у справі № 577/256/18, від 13 лютого

2019 року у справі № 756/6746/16-ц, від 26 лютого 2020 року у справі

№ 199/2128/15-ц, від 09 квітня 2020 року у справі № 760/21020/15, від 16 квітня

2020 року у справі № 760/25127/18-ц, від 12 серпня 2020 року у справі

№ 753/3889/17, від 22 вересня 2020 року у справі № 161/7196/19, від 27 липня

2021 року у справі № 756/7222/18, від 04 листопада 2022 року у справі

№ 488/2652/20, від 18 вересня 2018 року у справі № 800/538/17, від 08 квітня

2020 року у справі № 808/2741/16.

Фактичні обставини справи

Суди встановили, що відповідно до даних трудової книжки наказом ДП «АНТОНОВ» від 11 травня 2017 року № 45/7ок ОСОБА_1 переведено на посаду начальника відділу наземного забезпечення.

21 грудня 2020 року ДП «АНТОНОВ» отримано лист ДК «УКРОБОРОНПРОМ»

№ UOP 6.2-12641 із вказівками про необхідність приведення штатного розпису

ДП «АНТОНОВ» у відповідність до вимог, викладених у Порядку погодження організаційних структур, штатних розписів (змін до них) підприємств-учасників

ДК «УКРОБОРОНПРОМ», затвердженому наказом концерну від 29 січня 2020 року

№ 24, зокрема в частині, що стосується скорочення рівнів управління, оптимальної норми керованості для керівників та скасування інституту заступників у підрозділах.

22 березня 2021 року ДП «АНТОНОВ» видано наказ № 2463к про зміни в структурній схемі та в штатному розписі підприємства, згідно з пунктом 3 якого наказано реорганізувати з 01 червня 2021 року відділ планування та керування польотами

(В-255) шляхом приєднання до нього відділу наземного забезпечення (В-256), начальником якого був позивач, та перетворення його у відділ організації та наземного забезпечення польотів (скорочена назва підрозділу - В-255, шифр підрозділу - 255).

Відповідно до наказу ДП «АНТОНОВ» від 30 березня 2021 року № 2681-к внесено зміни до штатного розпису підприємства, зокрема пунктом 2 передбачено, що із штатного розпису підприємства з 01 червня 2021 року виведено спеціалістів і службовців відділу планування та керування польотами та відділу наземного забезпечення, всього загальну кількість 36 шт. од., та уведено до штатного розпису підприємства 31 шт. од. спеціалістів і службовців відділу організації та наземного забезпечення польотів.

Згідно з наказом ДП «АНТОНОВ» від 05 квітня 2021 року № 2878к позивача попереджено про виключення із штатного розпису з 01 червня 2021 року його посади начальника відділу наземного забезпечення ДП «АНТОНОВ» та одночасно ознайомлено з вакантними посадами на підприємстві станом на 05 квітня 2021 року в кількості 583 шт. од.

Відповідно до акта від 26 квітня 2021 року, який підписано заступником начальника відділу кадрів, провідним фахівцем з профадаптації, фахівцем з найму робочої сили 1 категорії, 26 квітня 2021 року начальника відділу наземного забезпечення ОСОБА_1. ознайомлено з наказом від 05 квітня 2021 року № 2878к «Про запропонування іншої роботи». Також в акті зазначено, що ОСОБА_1 запропоновано іншу роботу на вакантних посадах ДП «АНТОНОВ» станом на

26 квітня 2021 року в кількості 574 шт. од. на 24 арк. В акті вказано, що засвідчити факт ознайомлення з наказом про запропонування іншої роботи та ознайомлюватись із наданими вакантними посадами ОСОБА_1 відмовився.

Згідно з наказом ДП «АНТОНОВ» від 25 травня 2021 року № 4380к з метою оперативності вирішення кадрових питань з прийому та звільнення працівників директору з управління персоналом надано право підписувати накази про звільнення.

Відповідно до протоколу засідання Ради НПА ДП «АНТОНОВ» від 22 червня 2021 року № 03-06/2021 профспілка відмовила в наданні згоди на розірвання трудового договору з ініціативи власника з начальником відділу наземного забезпечення ОСОБА_1 з посиланням на те, що з боку уповноваженого органу роботодавця ДП «АНТОНОВ» має місце порушення вимог пункту 3 частини другої статті 42, статті 49-2, частини другої статті 49-4 КЗпП України.

Згідно з листом НПА ДП «АНТОНОВ» від 23 червня 2021 року № 02-06/2021 Рада профспілки прийняла рішення про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу згідно з пунктом

1 статті 40 КЗпП України з начальником відділу наземного забезпечення

ОСОБА_1 , який є членом цієї профспілки.

Наказом Директора з управління персоналом ДП «АНТОНОВ» ОСОБА_2 від 29 червня 2021 року № 4321/ку позивача звільнено з посади начальника відділу наземного забезпечення відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП України.

Позиція Верховного Суду

Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення (частина шоста статті 43 Конституції України).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Не допускається звільнення працівника з ініціативи роботодавця в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації (частини друга, третя статті 40 КЗпП України).

Згідно з частинами першою, третьою статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Відповідно до частини першої статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

У частині другій статті 42 КЗпП України, зокрема, визначено, що при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається працівникам з тривалішим безперервним стажем роботи на цьому підприємстві, в установі, організації.

Перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України.

Отже, при вивільненні працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці передусім підлягає оцінці кваліфікація та продуктивність праці працівників, які підлягають скороченню. І лише за умови рівноцінності кваліфікації та продуктивності праці перевагу на залишення на роботі мають працівники, перелічені у частині другій статті 42 КЗпП України.

Тобто, застосування положень статті 42 КЗпП України можливе серед всіх працівників, які обіймають ідентичні (тотожні, однакові) посади.

У статті 235 КЗпП України передбачено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 травня 2019 року у справі № 753/3889/17 (провадження № 61-34640св18) зазначено, що:

«розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 статті 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за два місяці про наступне вивільнення.

Про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

При вирішенні питання про те, чи мав змогу роботодавець виконати вимоги статті 49-2 КЗпП України про надання роботи працівникові, який вивільняється в зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, суд має виходити з того, що за змістом цієї норми працівнику має бути запропонована наявна робота за відповідною професією чи спеціальністю і лише при відсутності такої роботи інша наявна робота.

Таким чином, при скороченні чисельності або штату вказаною нормою встановлено обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника. Обов`язок з працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення. При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював, тобто всі наявні вакансії та роботи, які може виконувати працівник.

… при вивільненні працівників, у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці в першу чергу підлягає оцінці кваліфікація та продуктивність праці працівників, що підлягають скороченню. І лише за умови рівноцінності кваліфікації та продуктивності праці перевагу на залишення на роботі мають працівники, перелічені у частині другій статті 42 КЗпП України. За змістом статті 42 КЗпП України коло працівників, серед яких визначаються особи, які мають переважне право на залишення на роботі, та які не мають такого права, стосується всіх працівників, які займають таку ж посаду».

Схожі правові висновки викладено в постановах Верховного Суду України від 25 травня 2016 року у справі № 6-3048цс15, від 09 серпня 2017 року у справі

№ 6-1264цс17, на які є посилання у касаційній скарзі.

У частинах першій, третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У справі, що переглядається:

суди встановили, що позивач один займав посаду з переліку тих, які були скорочені. Тому апеляційний суд зробив правильний висновок, що переважне право позивача на залишення на роботі не могло бути реалізоване, оскільки застосування статті 42 КЗпП України можливе серед працівників, які обіймають однакові посади;

колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги щодо порушення роботодавцем вимог статті 49-4 КЗпП України, оскільки за змістом цієї норми вона застосовується у випадку запланованого масового вивільнення при ліквідації, реорганізації підприємств, зміни форм власності або часткового зупинення виробництва. Таких обставин суди не встановили, оскільки обставини справи не свідчать про їх існування;

суди встановили, що у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, скорочення чисельності працівників. Тому колегія суддів погоджується з висновком апеляційного суду про відхилення доводів позивача щодо безпідставності проведення відповідачем скорочення чисельності працівників та його фактичне звільнення з особистих мотивів, оскільки суд не вирішує питання щодо доцільності змін в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, так як вирішення вказаних питань належить до виключної компетенції роботодавця;

апеляційний суд також зробив правильний висновок щодо помилковості висновку суду першої інстанції про підписання наказу про звільнення позивача неналежною особою, оскільки згідно з наказом ДП «АНТОНОВ» від 25 травня

2021 року № 4380к з метою оперативності вирішення кадрових питань з прийому та звільнення працівників директору з управління персоналом ОСОБА_2 надано право підписувати накази про звільнення. Цей наказ є чинним, ніким не оспорений і не скасований. Таким чином, підписання наказу про звільнення позивача директором з управління персоналом ДП «АНТОНОВ» є правомірним;

суд першої інстанції установив, що наказом ДП «АНТОНОВ» від 05 квітня

2021 року № 2878к ОСОБА_1 попереджено про виключення із штатного розпису з 01 червня 2021 року його посади начальника відділу наземного забезпечення та ознайомлено з вакантними посадами у ДП «АНТОНОВ» станом на 05 квітня

2021 року в кількості 583 шт. од. 26 квітня 2021 року складено акт про те, що у цей день позивача ознайомлено з наказом від 05 квітня 2021 року № 2878к про запропонування іншої роботи. Також в акті зазначено, що ОСОБА_1 запропоновано іншу роботу на вакантних посадах ДП «АНТОНОВ» станом на

26 квітня 2021 року в кількості 574 шт. од. Засвідчити факт ознайомлення з наказом про пропонування іншої роботи та ознайомлюватись з наданими вакантними посадами позивач відмовився. Позивач відмови у обранні із запропонованих вакансій не подавав. Його також не було повідомлено, які з переліченого списку посад відповідають його кваліфікації, що значно ускладнює здійснення вибору. Такі дії роботодавця оцінено судом першої інстанції як свідоме ускладнення реалізації права працівника (позивача) як вразливої у трудових відносинах сторони. Крім того, суд взяв до уваги те, що відповідач не запропонував позивачу вакантні посади

у новоствореному відділі - 255 Відділ організації та наземного забезпечення польотів, які виникли у зв`язку з реорганізацією 255 Відділу планування

та керування польотами та 256 Відділу наземного забезпечення, в якому працював позивач на посаді начальника. Таким чином, на переконання суду першої інстанції, відповідач належним чином не виконав вимоги статті 49-2 КЗпП України, що

є окремою підставою для задоволення позовних вимог;

суд апеляційної інстанції не перевірив чи були вакантними посади у новоствореному відділі - 255 Відділ організації та наземного забезпечення польотів (а. с. 84-86 т. 1), які виникли у зв`язку з реорганізацією 255 Відділу планування та керування польотами та 256 Відділу наземного забезпечення, в якому працював позивач на посаді начальника, не спростував висновок суду першої інстанції щодо невиконання роботодавцем вимоги статті 49-2 КЗпП України про надання роботи позивачу у зазначеному новоствореному підрозділі, та не врахував, що роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

За таких обставин суд апеляційної інстанції зробив передчасний висновок про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання неправомірним та скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді.

Оскільки встановлено підстави для скасування постанови апеляційного суду

в частині скасування наказу та поновлення позивача на посаді, а вимога про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди

є похідною, то суд касаційної інстанції направляє справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, з огляду на положення статті 400 ЦПК України.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги, з урахуванням меж касаційного оскарження, дають підстави для висновку, що постанова апеляційного суду ухвалена без додержання норм матеріального та процесуального права. У зв`язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити частково, постанову апеляційного суду скасувати з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Щодо розподілу судових витрат

Відповідно до статті 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року в справі № 530/1731/16-ц (провадження

№ 61-39028св18) зроблено висновок, що «у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Разом із тим, у випадку, якщо судом касаційної інстанції скасовано судові рішення з передачею справи на розгляд до суду першої/апеляційної інстанції, то розподіл суми судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює остаточне рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат».

З урахуванням висновку щодо суті касаційної скарги розподіл судових витрат за касаційний розгляд справи підлягає здійсненню тим судом, який ухвалює (ухвалив) остаточне рішення у справі, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Київського апеляційного суду від 30 травня 2023 року скасувати.

Справу № 759/17721/21 передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

З моменту прийняття постанови суду касаційної інстанції постанова Київського апеляційного суду від 30 травня 2023 року втрачає законну силу.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття,

є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. І. Крат

Судді:І. О. Дундар
А. Ю. Зайцев
Є. В. Краснощоков М. М. Русинчук