Постанова

Іменем України

05 червня 2023 року

м. Київ

справа № 607/10437/20

провадження № 61-8620 св 22

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Білоконь О. В., Сакари Н. Ю.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ;

відповідачі: сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю «Драганівка», Підгороднянська сільська рада Тернопільського району Тернопільської області;

треті особи: ОСОБА_3 , Головне управління Держгеокадастру у Тернопільській області;

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Тернопільського апеляційного суду від 19 липня 2022 року ускладі колегії суддів: Шевчук Г. М., Костів О. З., Міщій О. Я.,

ВСТАНОВИВ :

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2020 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Драганівка» (далі - СТОВ «Драганівка»), Підгороднянської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області, треті особи: ОСОБА_3 , Головне управління Держгеокадастру у Тернопільській області, про визнання права власності на земельну ділянку,.

Позовна заява мотивована тим, що право власності на будівлю гаражів у розмірі 89/100 частки у ОСОБА_1 виникло на підставі свідоцтва про право на спадщину після успадкування від ОСОБА_4 , яка набула її у власність на підставі акту приймання передачі нерухомого майна від 19 грудня 2018 року № 3, видавник СТОВ «Драганівка», та свідоцтва про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства (майновий сертифікат) серія ТР № 017756 від 30 листопада 2018 року.

Право власності на будівлю гаражів у розмірі 11/100 частки у ОСОБА_2 виникло на підставі: акту приймання передачі нерухомого майна від 19 грудня 2018 року № 3, видавник СТОВ «Драганівка»; протоколу від 19 грудня 2018 року № 3/12, рішення Драганівської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області від 27 січня 2015 року № 7; свідоцтва про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства серії НОМЕР_1 від 27 вересня 2018 року.

Також зазначили, що земельна ділянка, на якій знаходяться будівлі позивачів, належала на праві колективної власності колгоспу «Драганівський». Згідно з державним актом на право колективної власності на землю серії ТР № 0086 від 16 вересня 1995 року, колгоспу передано у колективну власність 1557,9 га землі.

На підставі рішення зборів уповноважених членів колгоспу «Драганівський» від 18 лютого 1997 року, протокол № 1, колгосп «Драганівський» було реорганізовано на СТОВ «Драганівка», до якого перейшло право власності на майно, в тому числі земля, що належала колгоспу «Драганівський».

Відповідно до розрахунків потреби площі земельної ділянки для обслуговування будівлі гаражів потреба площі земельної ділянки - 0,5066 га.

Однак, відповідачі не переоформили права власності на земельну ділянку, на якій знаходиться будівлі гаражів, у зв`язку з перебуванням СТОВ «Драганівка» в процесі припинення.

Ураховуючи викладене, уточнивши позовні вимоги, позивачі просять суд визнати за ними право власності на земельну ділянку площею 0,5066 га, для обслуговування будівлі гаражів, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 у розмірі 89/100 частки та за ОСОБА_2 у розмірі 11/100 частки.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11 жовтня 2021 року у складі судді Вийванка О. М. позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задоволено. Визнано за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку, площею 0,5066 га у розмірі 89/100 частки, для обслуговування гаражів, загальною площею 589,9 кв. м, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_2 право власності на земельну ділянку, площею 0,5066 га у розмірі 11/100 частки, для обслуговування гаражів, загальною площею 589,9 кв. м, що знаходяться за адресою АДРЕСА_1 ..

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачі з моменту набуття права власності на гаражі, які належали колгоспу «Драганівський», до них як до нових власників цього нерухомого майна із урахуванням положень статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України переходить право власності на земельну ділянку, яка перебувала у колективній власності колгоспу «Драганівський» і на якій розташовані гаражі, а тому їх право підлягає захисту шляхом визнання за позивачами права власності на земельну ділянку для обслуговування гаражів у розмірах, визначених відповідно до висновку земельно технічної експертизи від 26 липня 2021 року №733/21-22.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Тернопільського апеляційного суду від 19 липня 2022 року апеляційну скаргу Підгороднянської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області задоволено. Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11 жовтня 2021 року скасовано й ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 відмовлено.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що спірна земельна ділянка фактично не є сформована як об`єкт цивільних прав та їй не присвоєно окремий кадастровий номер. Суд визнав за позивачами право власності на спірні земельні ділянки для обслуговування гаражів, у той час як цільове призначення земельної ділянки площею 1557,9 гектарів, частиною якої є спірна земельна ділянка, згідно з державним актом на право колективної власності на землю колгоспу «Драганівський» серії ТР №0086 від 16 вересня 1995 року зазначено - для ведення господарства, що суперечить частині першій статті 120 ЗК України, згідно з якою до особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Позивачі не реалізували свого права на отримання земельної ділянки у власність або користування у порядку, визначеному ЗК України, відтак, вони не позбавлені права на звернення до компетентного органу про передачу земельної ділянки їм у власність або користування відповідно до статті 122 ЗК України.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У вересні 2022 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просила оскаржуване судове рішення апеляційного суду скасувати, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, й залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Підставою касаційного оскарження судового рішення заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 720/1716/15, від 16 червня 2020 року у справі № 689/26/17 тощо, що передбачають вимоги пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 вересня 2022 року касаційне провадження у вказаній справі відкрито та витребувано цивільну справу № 607/10437/20 з Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області.

У жовтні 2022 року справа надійшла до Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що вона, як власник об`єкта нерухомого майна, що розташований на земельній ділянці, має право вимагати оформлення на своє ім`я документів щодо права власності на частину земельної ділянки, як вона перебувала і у попереднього власника - СТОВ «Драганівка», та яка необхідна для його обслуговування.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У жовтні 2022 року Підгороднянська сільська рада Тернопільського району Тернопільської області подала відзив на касаційну скаргу, вказуючи на те, що підстав для скасування оскаржуваного судового рішення немає, оскільки доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про те, що судом допущено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, яке призвело до неправильного вирішення справи.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

На підставі рішення зборів уповноважених членів колгоспу «Драганівський» від 18 лютого 1997 року, протокол № 1, колгосп було реорганізовано в СТОВ «Драганівка».

Згідно з державним актом на право колективної власності на землю серії ТР № 0086 від 16 вересня 1995 року, виданого на підставі рішення Підгороднянської та Драганівської сільських рад народних депутатів від 31 серпня 1995 року, зареєстрованого в книзі записів державних актів на право колективної власності на землю за № 47, колгоспу «Драганівський» Підгороднянською та Драганівською сільськими радами народних депутатів Тернопільського району Тернопільської області передано у колективну власність 1557,9 га землі, для ведення господарства.

Спірна земельна ділянка, яка перебувала у колективній власності колгоспу «Драганівський» згідно з державним актом на право колективної власності на землю колгоспу «Драганівський» серії ТР №0086 від 16 вересня 1995 року площею 1557,9 га для ведення господарства паюванню не підлягала.

Відомості про земельну ділянку згідно з державним актом на право колективної власності на землю колгоспу «Драганівський» серії ТР №0086 від 16 вересня 1995 року, площею 1557,9 га, для ведення господарства у Державному земельному кадастрі відсутні.

СТОВ «Драганівка» зверталося із заявами від 23 жовтня 2019 року та від 12 листопада 2019 про внесення відомостей до Державного земельного кадастру до відділу у Тернопільському районі міськрайонного управління у Тернопільському районі та м. Тернополі Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області, однак рішеннями від 31 жовтня 2019 року № РВ-019 та від 19 листопада 2019 року № РВ-019 відмовлено у внесенні відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру.

Згідно з витягом з Єдиного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців СТОВ «Драганівка» з 20 жовтня 2015 року перебуває в процесі припинення. Голова комісії з припинення або ліквідатор - Піговський М. П. (а.с. 16-18, т. 1).

Рішенням господарського суду Тернопільської області від 01 червня 2020 року у справі № 921/763/19 визнано недійсним рішення загальних зборів учасників СТОВ «Драганівка», оформлені протоколом № 2/11 зборів учасників СТОВ «Драганівка» від 18 листопада 2018 року, з питання третього порядку денного «Про зміну голови комісії з припинення (ліквідатора) Товариства», а саме: «3. Звільнити ОСОБА_5 від виконання обов`язків голови комісії з припинення (ліквідатора) СТОВ «Драганівка» та призначити Піговського М. П. головою комісії з припинення (ліквідатором) СТОВ «Драганівка», членами комісії призначити: ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ». Скасувати реєстраційну дію/запис в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань від 28 листопада 2018 року № 5002847 «Зміна складу комісії з припинення/виділу», вчинену державним реєстратором Почаївської міської ради Кременецького району Тернопільської області Рожком Р. К.».

ОСОБА_9 та ОСОБА_2 було виділено в рахунок майнового паю групі учасників СТОВ «Драганівка» гаражі, загальною площею 589,9 кв. м, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 відповідно до акту приймання-передачі нерухомого майна № 3, виданого 19 грудня 2018 року, видавник СТОВ «Драганівка»; протокол № 3/12, виданий 19 грудня 2018 року, видавник СТОВ «Драганівка»; рішення Драганівської сільської ради від 27 січня 2015 року № 7; свідоцтва про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства (майновий сертифікат) серія та номер: НОМЕР_1, виданий 27 вересня 2018 року, видавник Драганівська сільська рада та свідоцтва про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства (майновий сертифікат) серія та номер: ТР № 01756, виданий 30 листопада 2018 року, видавник Драганівська сільська рада (а.с. 12, 14, 15, т. 1).

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом ОСОБА_9 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , її спадкоємцем є її дочка - ОСОБА_1 (а.с. 13, т. 1)

Як вбачається із витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 209170573 від 15 травня 2020 року, за ОСОБА_1 зареєстровано право спільної часткової власності у розмірі 89/100 частки гаражів, загальною площею 589,9 кв. м, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтва про право на спадщину, серія та номер: 652, виданого 15 травня 2020 року, видавник: приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Волинська Л. В.

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 22 лютого 2019 року № 157225933 за ОСОБА_2 зареєстровано право спільної часткової власності у розмірі 11/100 частки гаражів, загальною площею 589,9 кв. м, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі: акту приймання передачі нерухомого майна № 3, виданого 19 грудня 2018 року СТОВ «Драганівка»; протоколу СТОВ «Драганівка»№ 3/12, виданого 19 грудня 2018 року; рішення Драганівської сільської ради від 27 січня 2015 року № 7; свідоцтва про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства (майновий сертифікат) серія та номер: НОМЕР_1, виданого 27 вересня 2018 року Драганівською сільською радою.

Відповідно до висновку експерта за результатами проведення земельно- технічної експертизи від 26 липня 2021 року № 733/21-22 земельна ділянка, загальною площею 0,5066 га, яка згідно матеріалів розрахунку потреби площі земельної ділянки необхідна для обслуговування будівлі гаражів, загальною площею 589,9 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 , знаходиться на землях СТОВ «Драганівка» згідно з державним актом на право колективної власності на землю серія ТР №0089 від 16 вересня 1995 року (а.с. 158-163, т. 1).

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до вимог частин першої, другої статті 400 ЦПК України Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення апеляційного суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з частинами першою, другою статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої, абзацу дванадцятого частини другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Частинами першою, другою статті 55 Конституції України передбачено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси (частина перша статті 21 ЦК України).

Отже, підставами для визнання недійсним акта (рішення) є невідповідність його вимогам законодавства або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт, порушення у зв`язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів позивача у справі.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції та законів України.

Згідно зі статтею 25 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання.

Відповідно до пункту 34 частини першої статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до виключної компетенції пленарних засідань сільських, селищних, міських рад віднесено вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи місцевого самоврядування зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку (частина десята статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).

Відповідно до частини першої статті 79 ЗК України земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

Згідно з частинами першою-четвертою та дев`ятою статті 79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Формування земельних ділянок здійснюється: у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності; шляхом поділу чи об`єднання раніше сформованих земельних ділянок; шляхом визначення меж земельних ділянок державної чи комунальної власності за проектами землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, проектами землеустрою щодо впорядкування території для містобудівних потреб, проектами землеустрою щодо приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; за проектами землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв). Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій, сьомій цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок. Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.

Таким чином, земельна ділянка є сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера та реєстрації її у Державному земельному кадастрі.

Такий правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі № 922/1646/20 та від 04 березня 2021 року у справі № 922/3463/19.

Відповідно до частини першої статті 50 Закону України «Про землеустрій» проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок складаються у разі зміни цільового призначення земельних ділянок або формування нових земельних ділянок.

Пунктом «е» частини першої статті 56 Закону України «Про землеустрій» в редакції, чинній на час набуття права власності на гаражі ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ), передбачено, що технічна документація із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок включає нотаріально посвідчену згоду на поділ чи об`єднання земельної ділянки заставодержателів, користувачів земельної ділянки (у разі перебування земельної ділянки в заставі, користуванні).

Згідно з частиною першою статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав (стаття 125 ЗК України).

Відповідно до статті 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Згідно зі статтею 377 ЦК України в редакції, чинній на час набуття ОСОБА_1 права власності на 89/100 частки гаражів, загальною площею 589,9 кв. м, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об`єкти (крім багатоквартирних будинків).

Частинами першою, другою статті 120 ЗК України в редакції, чинній на час набуття ОСОБА_1 права власності на 89/100 частки гаражів, загальною площею 589,9 кв. м, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16, на яку заявник послалася в касаційній скарзі, викладено правовий висновок про те, що перехід права на земельну ділянку до нового набувача жилого будинку, будівлі або споруди відбувається в силу прямого припису закону, незалежно від волі органу, який уповноважений розпоряджатися земельною ділянкою. Стаття 120 ЗК України (в редакції Закону України № 997-V від 27 квітня 2007 року) знову закріпила автоматичний перехід права на земельну ділянку при відчуженні будівлі чи споруди. Поточна редакція статті 120 ЗК України (зі змінами, внесеними Законом України № 1702-VI від 05 листопада 2009 року) також передбачає автоматичний перехід права на земельну ділянку при відчуженні будівлі або споруди, і ці норми мають імперативний характер. Отже, чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди. Враховуючи, що перехід права на будівлю і споруду є однією із законних підстав виникнення прав на землю в набувача об`єкта нерухомості, то можливість реалізації ним таких прав не може залежати від того, чи додержав попередній землекористувач процедур й порядку припинення землекористування, подавши заяву про відмову від права постійного користування, позаяк юридичними підставами для такого переходу виступають закон, договір, рішення суду, інші обставини, що мають юридичне значення. Перехід майнових прав до іншої особи тягне за собою перехід до неї і земельних прав на ту частину земельної ділянки, на якій безпосередньо розташований об`єкт нерухомості, та частину земельної ділянки, яка необхідна для його обслуговування. Розмір цієї частини земельної ділянки має визначатися на основі державних будівельних норм та санітарних норм і правил. Таким чином, особа, яка набула право власності на об`єкт нерухомості, розташований у межах земельної ділянки, якою користувався попередній власник нерухомого майна, набуває право вимагати оформлення на своє ім`я документів на користування земельною ділянкою на умовах і в обсязі, які були встановлені для попереднього землекористувача власника об`єкта нерухомості, або частиною земельної ділянки, яка необхідна для обслуговування об`єкта нерухомості, розташованого на ній.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 вересня 2021 року у справі № 173/1744/19 зазначено, що за правилами статті 377 ЦК України та статті 120 ЗК України до набувачів будівлі переходять права на земельну ділянку, на якій вона розташована, у тих обсягах, які були у попереднього власника. Відповідно, сам факт набуття права власності на будинок не може бути достатньою підставою для висновку про набуття особою у власність земельної ділянки.

Вирішуючи спір, апеляційний суд на підставі належним чином оцінених доказів дійшов правильного висновку, що спірна земельна ділянка фактично не є сформована як об`єкт цивільних прав та їй не присвоєно окремий кадастровий номер. Позивачі не реалізували свого права на отримання земельної ділянки у власність або користування у порядку, визначеному ЗК України, відтак, вони не позбавлені права на звернення до компетентного органу про передачу земельної ділянки їм у власність або користування відповідно до статті 122 ЗК України.

Подібний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 15 лютого 2023 року у справі № 722/965/21 (провадження № 61-9718св22).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78, 81, 89, 367, 368 ЦПК України, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

З набуттям позивачем права власності на нерухоме майно, розташоване на спірній земельній ділянці, до неї як до нового власника цього нерухомого майна, в силу положень статей 120 ЗК України та 377 ЦК України, не перейшло право користування цією земельною ділянкою, так як попередній власник будівлі (СТОВ «Драганівка») не мав оформленого права власності на цю земельну ділянку. Тому викладені в оскаржуваному судовому рішенні в цій справі висновки про відмову у задоволенні позову не суперечать правовим висновкам, наведеним у вищезгаданій постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Тернопільського апеляційного суду від 19 липня 2022 рокузалишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. М. Осіян

О. В. Білоконь

Н. Ю. Сакара