КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 367/6289/21
П О С Т А Н О В А

Іменем України

06 грудня 2023 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Діденка А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на рішення Голосіївського районного суду м. Києва, ухвалене у складі судді Хоменко В.С. в м. Київ 19 жовтня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про захист гідності, честі та ділової репутації,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

В серпні 2021 року позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з даним позовом, просив визнати недостовірною та такою, що порушує особисті немайнові права ОСОБА_3 на повагу до його гідності та честі, недоторканість його ділової репутації, поширену ОСОБА_1 у мережі інтернет на сайті газети ІНФОРМАЦІЯ_2 та на youtube-каналі в статті під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_8» зазначену в позові інформацію, зобов`язати ОСОБА_1 спростувати поширену недостовірну інформацію шляхом опублікування на сайті ІНФОРМАЦІЯ_2 та на своєму youtube-каналі повідомлення про прийняте рішення суду з викладенням у такому повідомленні тексту рішення суду; стягнути з ОСОБА_1 на його користь моральну шкоду у розмірі 50 000,00 грн., покласти на відповідача судові витрати.

Позов мотивовано тим, що відповідачем ОСОБА_1 на сайті газети ІНФОРМАЦІЯ_2 та на youtube-каналі розміщено статтю, яка містить інформацію, яка є недостовірною та порушує особисті немайнові права позивача. Разом із статтею була опублікована фотографія позивача, і у осіб, які ознайомлюються зі змістом цієї статті, створюється враження, що позивач причетний до всіх викладених випадків протиправної діяльності. Проаналізувавши наведену в статті інформацію та характер використаних при її викладенні мовних засобів, вважав, що інформація подана саме у формі фактичних тверджень (даних) та не може кваліфікуватись як оціночні судження, з огляду на використання мовних оборотів, застосованих у статті, які прямо і ясно вказували на певні події, явища і були позбавлені будь-якого іронічного або гумористичного елементу, яким характеризуються оціночні судження. Виходячи зі змісту статті, вбачається, що допущені на адресу позивача висловлювання зводяться до обвинувачень його у вчиненні протиправних дій, які мають ознаки кримінальних злочинів, але не мають під собою жодного підґрунтя, проте за своїм змістом можуть стати підставою для відповідного реагування з боку правоохоронних органів. Відповідач у цих висловлюваннях прямо звинувачував позивача у здійсненні незаконних порубів, крадіжок лісу, використання неоформлених працівників, втручання в діяльність правоохоронних та судових органів, все це є серйозними звинуваченнями, і тому саме так може зрозуміти ці слова громадськість, сформувавши думку виключно про причетність позивача до кримінальної діяльності.

Внаслідок поширення відповідачем недостовірної і неправдивої інформації про позивача, в якій останній фактично зображується в якості злочинця, який у своїй діяльності вчиняв різні кримінальні правопорушення, мало місце порушення його особистих немайнових прав на повагу до гідності і честі, недоторканність ділової репутації, оскільки така інформація спотворила оцінку та принизила позивача і зважаючи на спосіб, у який була поширена ця інформація, сформувала негативне ставлення громадськості до позивача, ця оцінка перестала бути об`єктивною, поставила під сумнів професійність, породила сумніви щодо дотримання ним моральних засад та правових норм, наявний безпосередній причинно-наслідковий зв`язок між поширенням відповідачем недостовірної інформації та приниженням честі, гідності та ділової репутації позивача. У світлі характеру статті відповідача «міра перебільшення» чи «провокації», використана з його боку, не була дозволена йому навіть у контексті принципів забезпечення свободи слова, оскільки реальність було перекручено без жодних фактичних на те підстав. Навіть гостра критика діяльності публічної особи не повинна перетворюватись у констатацію вчинення такою особою злочинних дій та кримінальних правопорушень, оскільки виходить за межі критичної оцінки, яка допускається у демократичному суспільстві та стає обвинуваченнями у вчиненні протиправних дій.

Крім того, внаслідок поширення відповідачем інформації позивачу завдано моральну шкоду, він відчув розчарування і тривогу, констатація простого встановлення факту порушення його прав від публікації не вистачить, щоб відновити понесені зусилля. З урахуванням обставин справи, виходячи зі засад справедливості, добросовісності та розумності, позивач оцінює моральну шкоду в сумі 50000 грн.

Заочним рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 19 жовтня 2022 року позов задоволено частково, визнано недостовірною та такою, що порушує особисті майнові права ОСОБА_3 на повагу до його гідності та честі, недоторканість його ділової репутації, поширену ОСОБА_1 у мережі інтернет на сайті газети ІНФОРМАЦІЯ_2 та на youtube-каналі в статті під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_8» наступну інформацію:

« Депутати «Слуги народу » та «ОПЗЖ» об`єдналися та заробляють крадіжкою лісу на Шосткинщіні. Обсяги крадіжки лісу набули катастрофічних масштабів. Старожили кажуть що такого варварського ставлення до лісу ще не було ніколи.

Сьогодні я знову повертаюсь до Сумщини, до округу на якому балотувався до Верховної ради України. В об`єктиві мафія міста Шостки - Депутати «Слуги народу» і «ОПЗЖ», яких бояться навіть і правоохоронні органи.

За отриманою мною інформацією від співробітників Нацполіції, на минулому тижнів Шостці, в районі залізничного переїзду, що розташований неподалік від інфекційної лікарні, працівниками поліції був зупинений вантажний автомобіль «Рено» (тягач-довгомір), завантажений деревиною. В кузові знаходився діловий ліс-кругляк хвойних порід (сосна) високої якості, призначений для промислової переробки. Під час перевірки було встановлено, що деревина не має жодних позначок і не супроводжується спеціальними чіпами. Автомобіль, як того вимагає закон, був відправлений на штраф-майданчик до з`ясування всіх обставин.

Однак, зовсім скоро і машина, і вантаж були повернуті власнику, оскільки суд не вважав за порушення вищевказаний факт.

Чому феміда закрила очі на очевидне порушення закону?

ОСОБА_4 депутат Сумської обласної ради від партії «Слуга народу»

Як вдалося дізнатися з власних джерел у національній поліції Шостки, і машина, і вантаж належали депутату Сумської обласної ради від партії «Слуга народу» ОСОБА_5 , який багато років займається деревопереробкою за допомогою свого підприємства «Сател». Це підприємство вже не раз потрапляло в поле зору поліції, податківців та місцевих активістів. Для одного з борців з незаконним вирубуванням лісу історія закінчилася дуже сумно - йому спалили автомобіль. Незважаючи на те, що інцидент набув широкого розголосу, до відповідальності так ніхто і не був притягнутий.

Що стосується зупиненого тягача, завантаженого лісом, то ділова деревина, без відповідного маркування, була придбана в Шосткинському агролісгоспі. Як виявилося, це далеко не єдиний факт взаємовигідної «співпраці» керівництва підприємства і народного обранця.

Обкатані схеми крадіжки лісу

Варто відзначити, що ділки знахабніли настільки, що навіть особливо не заморочуються з конспірацією і використовують обкатані схеми крадіжки лісу. Зокрема, ділова деревина - лісоматеріали з дерев цінних порід, вивозиться під виглядом дров або фрезерованих заготовок для виготовлення будь-яких виробів з дерева. Нагадаю, з 2017 року діє повна заборона на експорт необроблених лісоматеріалів. Єдиний виняток - звичайні дрова, але їх довжину обмежили двома метрами. Однак, ця «умовність» особливо підприємливих та хитрозроблених ділків не зупиняє.

Ще одна схема крадіжки лісу - вирубка цінних порід під виглядом санітарної рубки. Санітарна рубка передбачає видалення хворих і старих дерев. А в нашому випадку «хворими» і «старими» виявляються вікові корабельні сосни. Більш того, рубки проводяться у вихідні дні, що заборонено. Щоб приховати сліди незаконних рубок, «лісова братва» використовують прийом самовільної порубки. Коли ліс вивозиться, а в поліцію робиться заява, що нібито самовільну порубку зробили невідомі».

«мені вдалося дізнатися, що «Слуга народу» ОСОБА_4 буквально «видавив» з лісів підприємства всі дрібні фірми і створив монополію на вирубку і перевезення лісу. Люди, які заготовляють для нього ліс працюють без оформлення і необхідних допусків. Навіть якщо хтось постраждає, то це будуть проблеми виключно «індіанця». Бо проблеми «індіанців» шерифа ОСОБА_6 не хвилюють. Заготовлена деревина переробляється на пилорамах самого ОСОБА_6 і особливо наближених посадових осіб агролісгоспу. Доходи йдуть безпосередньо в кишені цих самих осіб. При цьому сам агролісгосп планомірно заганяється в борги. Масштаби вирубки лісу вражають навіть бувалих лісорубів. Люди кажуть, що за всю історію існування агролісгоспу такого варварського ставлення до лісу не було ніколи.

Однак, крадіжка лісу на Шосткинщині набирає обертів і апетити у «лісової братви» ростуть, а щедрі відкати і підношення роблять свою справу, «узаконюючи» тотальне цинічне беззаконня. На сьогодні все, дякую правоохоронним органам Шостки , які роблять все можливе для боротьби з місцевою мафією та за надану інформацію.

Я по собі добре знаю, що Шостка - це важке місто, я розумію, як важко служити чесним поліцейським Шостки, коли ця мафія дахується обласниками та покривається своїми судами та прокурорами. Тому, очікую й надалі інформацію по паразитам, з якими боротись важко або неможливо з зрозумілих причин, залюбки надам максимального розголосу».

Зобов`язано ОСОБА_1 спростувати поширену недостовірну інформацію шляхом опублікування на сайті ІНФОРМАЦІЯ_2 та на своєму youtube-каналі повідомлення про прийняте рішення суду з викладенням у такому повідомленні тексту рішення суду. В задоволенні інших вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 2270 грн.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 19 липня 2023 року заяву відповідача ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

Відповідач ОСОБА_1 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 19 жовтня 2022 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в позові.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилався на відсутність процесуальних підстав для ухвалення судового рішення в заочній формі, оскільки при розгляду справи в порядку спрощеного провадження без виклику учасників не можуть застосовуватись положення ст. 280 ЦПК України щодо ухвалення заочного рішення. В будь-якому випадку відповідач не був повідомлений належним чином та не міг реалізувати свої права на подання відзиву, доказів, пояснень, оскільки з 15 березня 2022 року є добровольцем ТРО і виконуючи бойові завдання, позбавлений можливості повноцінно та своєчасно подати відзив та докази на спростування викладених в позові обставин. Незважаючи на те, що повідомлення повернулось до суду без вручення, 19 жовтня 2022 року суд вирішив, що відповідач є належним чином повідомлений, хоча це суперечить його ж ухвалі від 11 серпня 2022 року, прийнятій за тих же обставин. Також з матеріалів справи вбачається, що ухвали та судові повістки направлялися відповідачу на електронну адресу, яка не є офіційною. З урахуванням наведеного, суд розглянув справу за відсутності належним чином повідомленого учасника справи.

Вказував, що задовольняючи позов, суд встановив факт порушення особистих немайнових прав позивача шляхом поширення недостовірної інформації у всій статті у формі фактичних тверджень. Однак такі обставини не були доведені належними доказами, а висновки суду не відповідають обставинам справи.

Наголошував, що сприйняття позивачем інформації як такої, що стосується його особисто, є лише його внутрішнім суб`єктивним переконанням, але не підтверджується текстом та змістом цієї інформації. Інформація, яку суд визнав недостовірною, здебільшого є суб`єктивним оціночним судженням автора щодо ситуації в цілому в регіоні щодо природоохоронної сфери, зокрема незадовільної боротьби з незаконною вирубкою деревини.

Вказував, що суд першої інстанції не звернув уваги, що роздруківки інтернет-сторінок, які є паперовим відображенням електронного документа, самі по собі не можуть бути доказами у справі. Такі роздруківки визнаються доказом, якщо вони виготовлені, видані і засвідчені власником відповідного інтернет-ресурсу або провайдером, тобто набувають статусу письмового доказу.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем не було надано документів від відповідного інтернет-ресурсу або провайдера, суд не перевірив наявність за посиланнями статті та відео, тобто не встановив з належних та допустимих доказів факт поширення інформації саме відповідачем і не дослідив змісту оспорюваної інформації, зокрема у відео. Так, у відео відображено посилання на матеріали (відомості з відкритих джерел тощо), які частково підтверджують незначну кількість фактів, що містяться в статті. Крім того, частина оскаржуваного тексту фактично була отримана з іншого джерела, а саме статті, розміщеній на Порталі громадянського суспільства «Спільно» та з сайту Український спротив гібридній агресії. Статті на даних інтернет-ресурсах опубліковані до розміщення оскаржуваної інформації та не оскаржувались позивачем.

Зазначав, що за своїм змістом поширювана інформація є особистою оцінкою, коментарем автора відео та статті, тієї ситуації, яка відбувається на Шосткинщині, відомості про які отримані автором з різних джерел, в тому числі офіційних. Коментарі інформації, вираження суб`єктивної думки та поглядів про обставини містять в собі виключно оціночні судження, які стосуються проблеми незаконної вирубки деревини у регіоні, що виключає можливість притягнення його до відповідальності за такі висловлювання.

Наголошував, що ні в судовому рішенні, ні в матеріалах справи не вказано про будь-який висновок експерта як доказ, яким би досліджувався на предмет фактичності тверджень вказаний позивачем текст. Позивачем не надано належних та допустимих доказів, де було б зафіксовано безпосереднє поширення відповідачем інформації, а суд не провів огляд і дослідження статті та відео на інтернет-ресурсах, на які посилається саме позивач. Отже, суд ухвалював заочне рішення за відсутності будь-яких доказів в матеріалах справи, фактично мотивувавши його припущеннями позивача.

Від позивача ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_8 надійшов відзив на апеляційну скаргу, направлений засобами поштового зв`язку 16 жовтня 2023 року, з пропуском встановленого апеляційним судом строку десять днів з дня отримання копії ухвали про відкриття апеляційного провадження, та заявлено клопотання про поновлення цього строку, аргументоване тим, що представник ОСОБА_8 отримав документи з апеляційного суду від позивача ОСОБА_3 лише 13 жовтня 2023 року.

У відзиві позивач просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, посилаючись на те, що рішення суду першої інстанції є законним, обґрунтованим, прийнятим з дотриманням норм матеріального і процесуального права. Вказував, що під час судового розгляду встановлено, що інформація, поширена відповідачем щодо позивача, здійснена у спосіб категоричного та стверджувального висловлювання у формі повідомлення про існування конкретних обставин (фактів), тобто є фактичним твердженням, а не оціночним судженням, тому така інформація може бути перевірена на предмет достовірності, тягар доведеності якої лежить на тому, хто поширив таку інформацію. Оскільки відповідачем не надано жодного доказу, який би підтверджував правдивість розповсюдженої щодо ОСОБА_3 інформації, тому поширена інформація, яка є предметом заявленого позову і яка в очах оточуючих порушує честь, гідність і ділову репутацію позивача, є недостовірною і суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позову в цій частині.

Вважав, що доводи апеляційної скарги жодним чином висновків суду першої інстанції не спростовують.

Відповідач ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 направив відповідь на відзив на апеляційну скаргу, в якій просив відмовити в задоволенні клопотання про поновлення строків надання відзиву, а сам відзив повернути позивачу, скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити в позові в повному обсязі.

Вказував, що із відзиву вбачається, що відзив подано з порушенням строків, яке ніяким чином не аргументовано і не підтверджено, що є грубим порушенням норм цивільного законодавства.

Наводив власні спростування на аргументи відзиву на апеляційну скаргу, наголошував, що розгляд справи в суді першої інстанції за відсутності учасника справи, якого не було повідомлено про місце, дату і час судового засідання, є обов`язковою та безумовною підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення апеляційним судом.

Зазначав, що суд першої інстанції зобов`язаний був зупинити провадження в справі, а не приймати рішення без участі відповідача, який перебував на той час у Збройних Силах України та не міг знати про наявність судової справи, в якій він є відповідачем.

Вирішуючи клопотання позивача про поновлення строку для подання відзиву на апеляційну скаргу, апеляційний суд виходить із наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 127 ЦПК України встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.

Згідно рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, копію ухвали про відкриття апеляційного провадження з копією апеляційної скарги позивач ОСОБА_3 отримав 03 жовтня 2023 року, відтак він мав подати відзив до 13 жовтня 2023 року.

Враховуючи, що позивачем, з урахуванням вихідних днів, пропущено лише один день на подання відзиву, а також, що право на захист може вважатися ефективним тільки тоді, якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином судом вивчені усі їх доводи, апеляційний суд продовжує позивачу строк для подання відзиву на апеляційну скаргу та приймає його.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону не відповідає.

Визначаючи межі доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд враховує, що відповідачем не спростовуються висновки суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні вимог про відшкодування моральної шкоди, разом із тим, відповідач не погоджується та просить скасувати рішення суду першої інстанції в цілому.

Так, судом встановлено, що у мережі інтернет на сайті газети ІНФОРМАЦІЯ_2 та на youtube-каналі під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_8 » опубліковано наступну інформацію:

«Депутати «Слуги народу» та «ОПЗЖ» об`єдналися та заробляють крадіжкою лісу на Шосткинщіні. Обсяги крадіжки лісу набули катастрофічних масштабів. Старожили кажуть що такого варварського ставлення до лісу ще не було ніколи.

Сьогодні я знову повертаюсь до Сумщини, до округу на якому балотувався до Верховної ради України. В об`єктиві мафія міста Шостки - Депутати «Слуги народу» і «ОПЗЖ», яких бояться навіть і правоохоронні органи.

За отриманою мною інформацією від співробітників Нацполіції, на минулому тижнів Шостці, в районі залізничного переїзду, що розташований неподалік від інфекційної лікарні, працівниками поліції був зупинений вантажний автомобіль «Рено» (тягач-довгомір), завантажений деревиною. В кузові знаходився діловий ліс-кругляк хвойних порід (сосна) високої якості, призначений для промислової переробки. Під час перевірки було встановлено, що деревина не має жодних позначок і не супроводжується спеціальними чіпами. Автомобіль, як того вимагає закон, був відправлений на штраф-майданчик до з`ясування всіх обставин.

Однак, зовсім скоро і машина, і вантаж були повернуті власнику, оскільки суд не вважав за порушення вищевказаний факт.

Чому феміда закрила очі на очевидне порушення закону?

ОСОБА_4 депутат Сумської обласної ради від партії «Слуга народу»

Як вдалося дізнатися з власних джерел у національній поліції Шостки, і машина, і вантаж належали депутату Сумської обласної ради від партії «Слуга народу» ОСОБА_5 , який багато років займається деревопереробкою за допомогою свого підприємства «Сател». Це підприємство вже не раз потрапляло в поле зору поліції, податківців та місцевих активістів. Для одного з борців з незаконним вирубуванням лісу історія закінчилася дуже сумно - йому спалили автомобіль. Незважаючи на те, що інцидент набув широкого розголосу, до відповідальності так ніхто і не був притягнутий.

Що стосується зупиненого тягача, завантаженого лісом, то ділова деревина, без відповідного маркування, була придбана в Шосткинському агролісгоспі. Як виявилося, це далеко не єдиний факт взаємовигідної «співпраці» керівництва підприємства і народного обранця.

Обкатані схеми крадіжки лісу

Варто відзначити, що ділки знахабніли настільки, що навіть особливо не заморочуються з конспірацією і використовують обкатані схеми крадіжки лісу. Зокрема, ділова деревина - лісоматеріали з дерев цінних порід, вивозиться під виглядом дров або фрезерованих заготовок для виготовлення будь-яких виробів з дерева. Нагадаю, з 2017 року діє повна заборона на експорт необроблених лісоматеріалів. Єдиний виняток - звичайні дрова, але їх довжину обмежили двома метрами. Однак, ця «умовність» особливо підприємливих та хитрозроблених ділків не зупиняє.

Ще одна схема крадіжки лісу - вирубка цінних порід під виглядом санітарної рубки. Санітарна рубка передбачає видалення хворих і старих дерев. А в нашому випадку «хворими» і «старими» виявляються вікові корабельні сосни. Більш того, рубки проводяться у вихідні дні, що заборонено. Щоб приховати сліди незаконних рубок, «лісова братва» використовують прийом самовільної порубки. Коли ліс вивозиться, а в поліцію робиться заява, що нібито самовільну порубку зробили невідомі».

«мені вдалося дізнатися, що «Слуга народу» ОСОБА_4 буквально «видавив» з лісів підприємства всі дрібні фірми і створив монополію на вирубку і перевезення лісу. Люди, які заготовляють для нього ліс працюють без оформлення і необхідних допусків. Навіть якщо хтось постраждає, то це будуть проблеми виключно «індіанця». Бо проблеми «індіанців» шерифа ОСОБА_6 не хвилюють. Заготовлена деревина переробляється на пилорамах самого ОСОБА_6 і особливо наближених посадових осіб агролісгоспу. Доходи йдуть безпосередньо в кишені цих самих осіб. При цьому сам агролісгосп планомірно заганяється в борги. Масштаби вирубки лісу вражають навіть бувалих лісорубів. Люди кажуть, що за всю історію існування агролісгоспу такого варварського ставлення до лісу не було ніколи.

Однак, крадіжка лісу на Шосткинщині набирає обертів і апетити у «лісової братви» ростуть, а щедрі відкати і підношення роблять свою справу, «узаконюючи» тотальне цинічне беззаконня. На сьогодні все, дякую правоохоронним органам Шостки , які роблять все можливе для боротьби з місцевою мафією та за надану інформацію.

Я по собі добре знаю, що Шостка - це важке місто, я розумію, як важко служити чесним поліцейським Шостки, коли ця мафія дахується обласниками та покривається своїми судами та прокурорами. Тому, очікую й надалі інформацію по паразитам, з якими боротись важко або неможливо з зрозумілих причин, залюбки надам максимального розголосу».

Роздруківка інтернет-статті наявна на а. с. 9 - 13, в матеріалах справи на а. с. 14 знаходиться інтернет-посилання на опубліковану статтю ІНФОРМАЦІЯ_3 та на відео канал Youtube ІНФОРМАЦІЯ_4 , а на а. с. 16 - конверт з флеш-носієм з відеозаписом вищезазначеного відеоролику Youtube, зміст якого відповідає вищезазначеному посиланню, та гіперпосилання на статтю « ІНФОРМАЦІЯ_8» на сайті ІНФОРМАЦІЯ_2.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Крім того, до апеляційної скарги відповідачем ОСОБА_1 надано нові докази, а саме а саме роздруківки з Порталу громадського суспільства за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_5 , роздруківки з сайту Український спротив гібридній агресії за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_6 , копію вироку Кролевецького районного суду Сумської області в справі № 579/1683/21 від 10 листопада 2022 року про ситуацію з вирубкою деревини в квітні 2021 року.

Обґрунтовуючи поважність ненадання даних доказів до суду першої інстанції, відповідач посилався на те, що він не був належним чином повідомлений про час розгляду справи в суді першої інстанції до ухвалення заочного рішення та відмову в його перегляді, в зв`язку з чим просив прийняти ці докази.

Згідно з ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи (ч. 2, 3 ст. 83 ЦПК України).

Частиною 1 статті 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Оскільки в матеріалах справи відсутні докази щодо отримання відповідачем ухвали про відкриття провадження, копії позовної заяви із додатками, а відтак відсутні докази обізнаності відповідача про рух справи в суді першої інстанції, причини неподання доказів до суду першої інстанції визнаються апеляційний судом поважними, а відтак дані докази приймаються судом.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частково задовольняючи позов ОСОБА_3 про захист честі, гідності та ділової репутації, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки за характером висловлювань і вжитих словосполучень поширена відповідачем негативна інформація про позивача є фактичними твердженнями, містить посилання на обставини, як такі, що реально існували, проте правдивість такої інформації не знайшла свого підтвердження, така інформація принижує честь, гідність та ділову репутацію позивача, отже розповсюджена відповідачем інформація щодо позивача є такою, що ображає честь та гідність позивача, відповідачем не надано суду належних допустимих та достатніх доказів на підтвердження її достовірності, у зв`язку із чим така інформація підлягає спростуванню.

Апеляційний суд не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції, виходячи із наступного.

Відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Відповідно до частини четвертої статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Згідно з частинами другою та третьою статті 34 Конституції України і статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві, зокрема, для захисту репутації чи прав інших осіб.

Згідно положень ст. 5 Закону України «Про інформацію», кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.

У ст. 201 ЦК України передбачено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація.

Відповідно до ст. 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Згідно зі ст. 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації.

Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації (частина перша статті 277 ЦК України).

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_3 посилався на те, що ОСОБА_1 у мережі інтернет на сайті газети ІНФОРМАЦІЯ_2 та на youtube-каналі в статті під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_8» поширено негативну недостовірну інформацію, яка порушує особисті майнові права ОСОБА_3 на повагу до його гідності та честі, недоторканість його ділової репутації.

Апеляційний суд не може погодитись з доводами апеляційної скарги, з посиланням на правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 30 жовтня 2019 року в справі № 711/9146/16-ц та від 25 травня 2022 року в справі № 457/1153/20, що єдиним доказом на підтвердження поширення інформації відповідного змісту та саме відповідачем є надані роздруківки з веб-сайту, і згідно з положеннями глави 5 «Докази» розділу І «Загальні положення» ЦПК України роздруківки інтернет-сторінок (веб-сторінок), які є паперовим відображенням електронного документа, самі по собі не можуть бути доказом у справі.

Як встановлено судом, крім зазначеної роздруківки інтернет-статті наявна на а. с. 9 - 13, в матеріалах справи на а. с. 14 знаходиться інтернет-посилання на опубліковану статтю ІНФОРМАЦІЯ_3 та на відео канал Youtube ІНФОРМАЦІЯ_4 , а на а. с. 16 - конверт з флеш-носієм з відеозаписом вищезазначеного відеоролику Youtube, зміст якого відповідає вищезазначеному посиланню, та гіперпосилання на статтю « ІНФОРМАЦІЯ_8» на сайті ІНФОРМАЦІЯ_2.

Доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції не перевірив наявності статті та відео за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_2 та ІНФОРМАЦІЯ_4 , є нічим не підтвердженими припущеннями відповідача та відхиляються апеляційним судом.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції встановив, що інформація, вказана в позові ОСОБА_3 , дійсно була опублікована у мережі інтернет на сайті газети ІНФОРМАЦІЯ_2 та на ютюб-каналі в статті під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_8».

Отже, відбулось поширення спірної інформації, автором якої є ОСОБА_3 , чого останнім в апеляційній скарзі не заперечувалось, шляхом розповсюдження в мережі Інтернет значному колу осіб.

Разом із тим, в судовому рішенні не зазначена особа, якою саме було опубліковано зазначену інформацію, а встановлено лише факт поширення такої інформації.

Крім того, в пункті 6.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 листопада 2019 року у справі № 904/4494/18 (провадження № 12-110гс19) зроблено висновок, що «належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайту, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві. Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайту - вільним, належним відповідачем є власник веб-сайту, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації. Дані про власника веб-сайту можуть бути витребувані відповідно до положень процесуального законодавства в адміністратора системи реєстрації та обліку доменних назв та адреси українського сегмента мережі Інтернет».

Крім того, в постанові Верховного Суду від 25 травня 2022 року в справі № 457/1153/20 (провадження № 61-2446св22) викладено наступне роз`яснення: «Власник веб-сайту - особа, яка є володільцем облікового запису та встановлює порядок і умови використання веб-сайту. За відсутності доказів іншого власником веб-сайту вважається реєстрант відповідного доменного імені, за яким здійснюється доступ до веб-сайту, і (або) отримувач послуг хостингу (стаття 1 Закону України «Про авторське право і суміжні права»).

Верховний Суд у постановах від 28 жовтня 2020 року у справі № 761/23904/19 (провадження № 61-9953св20) та від 02 лютого 2022 року у справі № 199/4585/18 (провадження № 61-5734св21) зазначив, що визначення у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад.

Разом із тим, особи власників відповідних веб-сайтів, а отже належних співвідповідачів у даній справі, судом першої інстанції не встановлювались, дані про власника веб-сайту в адміністратора системи реєстрації та обліку доменних назв та адреси українського сегмента мережі Інтернет не витребовувались.

Також, визнаючи поширену інформацію недостовірною та такою, що порушує особисті майнові права ОСОБА_3 на повагу до його гідності та честі, недоторканість його ділової репутації, суд першої інстанції залишив поза увагою, що честь, гідність і ділова репутація віднесені положеннями ч. 1 ст. 201 ЦК України до особистих немайнових благ, а не до майнових прав.

Крім того, перевіряючи правильність висновків суду першої інстанції по суті заявлених вимог, апеляційний суд не може погодитись з оцінкою суду першої інстанції характеру поширеної інформації, враховуючи таке.

Стаття 10 Конвенції захищає не лише суть висвітлених ідей та інформації, але також і форму, в якій вони надані. Свобода слова передбачає використання висловлювань, деякою мірою перебільшених або навіть провокаційних. При дотриманні умов параграфа 2 статті 10 Конвенції право вільно передавати інформацію поширюється не лише на «інформацію» та «ідеї», які сприймаються сприятливо або вважаються необразливими чи нейтральними, але й такі, які обурюють, шокують чи викликають стурбованість. Такими є вимоги плюралізму, толерантності і лібералізму, без яких немає «демократичного суспільства».

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є така інформація фактичним твердженням чи оціночним судженням.

Згідно із частиною другою статті 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лінгенс проти Австрії» зазначено, що необхідно розрізняти факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

У свою чергу фактичне твердження - це логічна побудова та викладення певного факту чи групи фактів. Факт - це явище об`єктивної дійсності, конкретні життєві обставини, які склалися у певному місці та часі за певних умов. Враховуючи те, що факт, сам по собі, є категорією об`єктивною, незалежною від думок та поглядів сторонніх осіб, то його відповідність дійсності може бути перевірена та встановлена судом.

Судження - це те ж саме, що й думка, висловлення. Воно являє собою розумовий акт, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, пов`язаними із такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо, а тому воно не входить до предмета судового доказування.

Разом з тим, використання ряду мовних зворотів може перетворити твердження про факт в оціночне судження. Наприклад, поширеним прийомом з перетворення твердження про факт в оціночне судження є форма припущення і особистої думки (оцінки). Спірні (оціночні) висловлювання не містять фактичних даних, оскільки часто виражені з застосуванням мовних засобів не у стверджувальній формі, а як припущення, з використанням словосполучень «можливо», «у мене склалося враження», «на мою думку», «схоже на те», «мені видається».

У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» судам роз`яснено, що відповідно до статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки дійсності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні статті 10 Конвенції.

Якщо висловлювання є оціночним судженням, пропорційність втручання у право має залежати від того, чи існує достатній фактичний базис для оспорюваного висловлювання. Залежно від обставин конкретної справи, висловлювання, яке є оціночним судженням, може бути перебільшеним за відсутності будь-якого фактичного підґрунтя. Суд наголошує, що вимогу доведення правдивості оціночного судження виконати неможливо, отже, ця вимога порушує свободу вираження думки як таку, а вона є основною складовою права, гарантованого ст. 10 Конвенції (рішення ЄСПЛ від 29 травня 2005 року в справі «Українська прес-група проти України», заява № 72713/01, п. 41).

У рішенні ЄСПЛ від 15 липня 2010 року у справі «Газета «Україна-центр» проти України», заява № 16695/04, § 46 зауважено, що «Преса відіграє істотну роль у демократичному суспільстві. І хоча вона не може переступати певні межі, зокрема щодо репутації, прав інших осіб і необхідності запобігання розголошенню конфіденційної інформації, тим не менш, її обов`язком є передавати у спосіб, сумісний із її обов`язками та відповідальністю, інформацію та ідеї з усіх питань суспільного інтересу, включно з тими, що стосуються правосуддя. Не тільки на неї покладається завдання передавати таку інформацію та ідеї; громадськість також має право їх отримувати. Стаття 10 Конвенції захищає не лише суть висвітлених ідей та інформації, але також і форму, в якій вони надаються. Журналістська свобода також включає можливість перебільшень або навіть провокацій. Пункт 2 статті 10 Конвенції майже не надає можливостей для обмеження свободи вираження поглядів, коли йдеться про виступи політиків або про питання, які становлять суспільний інтерес».

У рішенні ЄСПЛ у справі «Тома проти Люксембургу» від 29 березня 2001 року суд зазначив, що для обмеження поширення інформації, що вже була оприлюднена та широко оговорюється, повинні існувати переконливі підстави; покарання журналіста за те, що він допомагав поширювати твердження, зроблені іншою особою, серйозно перешкоджатиме участі преси у обговоренні проблем, які становлять громадський інтерес, і його не потрібно передбачати, хіба що за наявності особливо переконливих підстав для цього.

ЄСПЛ у справі «Редакція газети «Правое дело» та Штекель проти України» (рішення ЄСПЛ від 05 травня 20011 року, заява № 33014/05) зауважив, що «публікація була дослівним відтворенням матеріалу, завантаженого із загальнодоступної інтернет-газети. Вона містила посилання на джерело матеріалу та коментарі редакції, в яких вона формально дистанціювалася від змісту матеріалу. Українське суспільство, зокрема Закон України «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні», надає журналістам імунітет від кримінальної відповідальності за дослівне відтворення матеріалу, опублікованого у пресі. Суд звертає увагу на те, що це положення у загальному плані відповідає його підходу до свободи журналістів поширювати висловлення, зроблені іншими».

Разом із тим, наведені норми матеріального права та рішення ЄСПЛ не були належно застосовані судом першої інстанції.

При вирішенні справи суд першої інстанції встановив, що за характером висловлювань і вжитих словосполучень поширена відповідачем негативна інформація про позивача є фактичними твердженнями, містить посилання на обставини, як такі, що реально існували, проте правдивість такої інформації не знайшла свого підтвердження, така інформація принижує честь, гідність та ділову репутацію позивача.

Разом із тим, судом першої інстанції надано оцінку змісту викладеної у статті та у відео інформації в цілому, залишивши поза увагою, що позивач просив визнати недостовірною інформацію, розміщену на 13 абзацах тексту, при цьому прізвище позивача « ОСОБА_6 » згадується лише в двох абзацах, а відображена в більшості абзаців інформація за своєю семантикою та стилістикою містить узагальнення і жодним чином не пов`язана безпосередньо з особою позивача.

Крім того, судом першої інстанції не враховано, що поняття «видавив», вжите ОСОБА_1 у цитованому тексті статті відносно дій позивача ОСОБА_3 у вислові «Слуга народу» ОСОБА_4 буквально «видавив» з лісів підприємства всі дрібні фірми і створив монополію на вирубку і перевезення лісу», не має нормативного вираження, а відтак його значення можна тлумачити, виходячи лише із особистого їх сприйняття автором вислову.

Наведена інформація не містить посилання на жоден факт, який може бути перевірений на достовірність, в ній не зазначено конкретних обставин та часу будь-якої конкретної події, а відображає власну критичну оцінку автором дій позивача, висловлену у формі оціночних суджень.

Згадування в тексті спірної статті про те, що «Слуга народу» ОСОБА_4 буквально «видавив» з лісів підприємства всі дрібні фірми і створив монополію на вирубку і перевезення лісу» не може бути визнане таким, що принижує честь, гідність та ділову репутацію позивача, оскільки з огляду на характер використання мовних засобів не містить повідомлення/звинувачення про вчинення ним злочину.

Наведене висловлювання не можна розцінювати як звинувачення позивача у кримінальному правопорушенні, оскільки може носити склад провокативного забарвлення і може мати різні поняття щодо діяльності особи.

У іншій частині поширена інформація є власними оціночними судженнями відповідача, оформленими у вигляді публікації на власному youtube-каналі та сайті щодо ситуації на Шосткинщині Сумської області, на території якої здійснює свою політичну та підприємницьку діяльність позивач, зокрема щодо незадовільної боротьби з незаконною вирубкою деревини, які ґрунтуються на його трактуванні отриманої з інших джерел інформації.

Зокрема, у відео за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_4 відображене посилання автора на інші матеріали (відомості з відкритих джерел, реєстрів, репортажів місцевих засобів масової інформації, пояснення та коментарі окремих фізичних осіб), аналіз та коментування яких надаються у даному відео відповідачем.

Поширення таких висновків відповідачем повинно оцінюватись з точки зору суспільно відповідальної поведінки будь-якої особи перед суспільством, а аналіз таких висновків повинен здійснюватись суспільством на підставі всієї інформації, отриманої з різних джерел.

Судом першої інстанції не враховано, що хоча опублікована відповідачем спірна інформація й містить елементи провокативного характеру, однак її не можна витлумачити як таку, що містить фактичні дані, оскільки вона є оцінкою дій і не містить твердження про порушення позивачем законодавства, а лише дає можливість проаналізувати та сприйняти зміст інформації згідно з власними суб`єктивними переконаннями.

Крім того, апеляційний суд враховує доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції ухвалене рішення у формі заочного рішення, яка не відповідає процесуальній формі з урахуванням раніше визначеного судом порядку розгляду справи в спрощеному провадженні без виклику сторін.

Дійсно, ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 31 січня 2022 року відкрито провадження в даній справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (а. с. 37), і 19 жовтня 2022 року, не змінюючи процесуального порядку розгляду справи, ухвалене заочне рішення.

Частиною 1 ст. 280 ЦПК України визначено умови проведення заочного розгляду справи, відповідно до якої суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Враховуючи, що відповідач не повідомлявся про час судового засідання, і часу судового засідання судом першої інстанції взагалі не призначалось, і не з`ясовувалась думка позивача щодо можливості ухвалення заочного рішення, умови проведення заочного розгляду справи судом не дотримані і рішення ухвалене в заочній формі з порушенням норм процесуального права.

Апеляційний суд також погоджується з доводами відповідача в апеляційній скарзі, що ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 11 серпня 2022 року про відкладення розгляду справи (а. с. 47) встановлено, що відповідач не був повідомлений належним чином про розгляд справи. При цьому, незважаючи на те, що повідомлення відповідача про дату, час і місце наступного розгляду справи було здійснено у той же спосіб, за тією з поштовою адресою і повернулось до суду першої інстанції з тими ж самими відмітками Укрпошти про причини повернення, 19 жовтня 2022 року суд першої інстанції дійшов протилежного висновку про належне повідомлення відповідача про розгляд справи.

Апеляційний суд враховує доводи апеляційної скарги, що поштова кореспонденція направлялася судом першої інстанції на електронну адресу відповідача ІНФОРМАЦІЯ_7 , яка не є офіційною, оскільки не містить доменного імені «ІНФОРМАЦІЯ_9» і така неофіційна адреса не повідомлялась відповідачем суду для використання відповідного засобу комунікації.

Суд направляє судові рішення, судові повістки, судові повістки - повідомлення та інші процесуальні документи учасникам судового процесу на їхні офіційні електронні адреси, вчиняє інші процесуальні дії в електронній формі із застосуванням Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи в порядку, визначеному цим Кодексом, Положенням про Єдину судову інформаційно-комунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів) (частина п`ята статті 14 ЦПК України).

Адвокати, нотаріуси, приватні виконавці, арбітражні керуючі, судові експерти, державні органи, органи місцевого самоврядування та суб`єкти господарювання державного та комунального секторів економіки реєструють офіційні електронні адреси в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі в обов`язковому порядку.

Інші особи реєструють офіційні електронні адреси в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі в добровільному порядку (частина шоста статті 14 ЦПК України).

Зміст вказаної процесуальної норми свідчить про те, що для цілей ЦПК України офіційною електронною адресою є електронна адреса, зареєстрована в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі.

Таким чином, направлення судом кореспонденції на електронну адресу, яка зазначена ОСОБА_3 у позовній заяві і не є офіційною, без підтвердження самого відповідача, що вказана електронна адреса належить йому і він не заперечує проти використання її як засобу комунікації, не може вважатись належним способом повідомлення відповідача про розгляд справи, а складання довідки про доставку електронного листа в матеріалах справи не є належним доказом повідомлення ОСОБА_1 про судове засідання та ухвалене рішення.

Виходячи з вищевикладеного, рішення суду першої інстанції ухвалене за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, з невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, з неправильним застосуванням норм матеріального права, не може вважатися законним і обґрунтованим, не може залишатися в силі та підлягає скасуванню.

Разом із тим, апеляційний суд не погоджується з помилковими доводами апеляційної скарги про те, що суд розглянув справу за відсутності належним чином повідомленого учасника справи, і що відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України це є обов`язковою підставою для скасування рішення суду, виходячи з наступного.

Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України, відповідно до якої порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою, наведена норма застосовується,

Апеляційний суд враховує, що за змістом наведеної статті, п. 3 ч. 3 підлягає застосуванню, якщо справу призначено судом до розгляду в порядку загального або спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін у судове засідання, тобто коли судом визначено конкретний час судового засідання.

Враховуючи, що в даному випадку час судового засідання судом першої інстанції не призначався, повідомлені відповідачем підстави скасування судового рішення, передбачені п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України не знайшли свого підтвердження.

Наведені обставини не впливають на вищевикладені висновки апеляційного суду про необхідність скасування рішення суду першої інстанції з інших підстав.

Вирішуючи по суті позов ОСОБА_3 про захист честі, гідності та ділової репутації, апеляційний суд виходить з того, що позивач не довів, що інформація про нього є фактами, а не оціночними судженнями, і була поширена з явним злим умислом, тобто з нехтуванням питання про їх правдивість чи неправдивість, а не з метою доведення інформації, яка має суспільний інтерес, та особистих критичних думок відповідача з приводу діяльності позивача.

Баланс між приватним інтересом щодо захисту репутації позивача та публічним інтересом знати суспільно необхідну інформацію не було порушено. Особа, яка висловлює не факти, а власні погляди, критичні висловлювання, припущення, не може бути зобов`язана доводити їх правдивість, оскільки це є порушенням свободи на власну точку зору, що визнається фундаментальною частиною права, захист якого передбачено ст. 10 Конвенції. Крім того, матеріали справи не містять доказів стосовно того, що відповідач публічно звинуватив позивача у вчиненні злочину, а тому посилання позивача на те, що зміст статті щодо нього створює у громадськості уявлення про те, що останній вчиняє протиправні дії та є причетним до кримінальної діяльності, є помилковим.

Виходячи із наведеного, апеляційний суд приходить до висновку, що висловлювання, здійснені відповідачем стосовно позивача, «Слуга народу» ОСОБА_4 буквально «видавив» з лісів підприємства всі дрібні фірми і створив монополію на вирубку і перевезення лісу», є оціночним судженням та відповідно до статті 30 Закону України «Про інформацію» така інформація не підлягає спростуванню, а тому відсутні правові підстави для застосування положень статті 277 ЦК України.

Висловлювання «Як вдалося дізнатися з власних джерел у національній поліції Шостки, і машина, і вантаж належали депутату Сумської обласної ради від партії «Слуга народу» ОСОБА_5 , який багато років займається деревопереробкою за допомогою свого підприємства «Сател» не містить будь-якої негативної інформації відносно позивача і не порушує особисті немайнові права ОСОБА_3 на повагу до його гідності та честі, недоторканість його ділової репутації.

Інша інформація, поширена у статті за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_3 та відео за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_4 не може вважатися такою, що стосується особисто позивача, а сприйняття ним такої інформації як особистої не підтверджується змістом цієї інформації, відтак поширення цієї інформації не порушує його прав.

Відтак позов ОСОБА_3 про захист честі, гідності та ділової репутації не знайшов свого підтвердження під час розгляду справи, є необґрунтованим і задоволенню не підлягає.

З огляду на викладене апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, з невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, з неправильним застосуванням норм матеріального права, що відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України є підставами для його скасування з прийняттям нової постанови про відмову в позові.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України апеляційний суд здійснює перерозподіл судових витрат та стягує з позивача на користь відповідача судові витрати в розмірі 4086 грн., понесені ним за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , задовольнити.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 19 жовтня 2022 року скасувати та прийняти нову постанову.

Відмовити ОСОБА_3 в позові до ОСОБА_1 про захист гідності, честі та ділової репутації.

Стягнути з ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 РНОКПП НОМЕР_2 ) судові витрати в розмірі 4086 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 07 грудня 2023 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.