Справа № 758/2354/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 жовтня 2023 року м. Київ

Подільський районний суд міста Києва

у складі головуючого судді Ковбасюк О.О.,

за участю:

секретаря судового засідання Довгалюк О.В.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

представника відповідача Заварзіної В.І. ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного авіаційного підприємства «Україна» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О В И В :

До Подільського районного суду міста Києва звернулась ОСОБА_1 з позовом до Державного авіаційного підприємства «Україна», в якому просить: скасувати наказ №42/О від 20 січня 2023 року «Про звільнення ОСОБА_1 »; поновити позивачку на посаді інструктора - провідника бортового служби організації навчання і тренувань льотного складу ДАП «Україна»; стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з моменту звільнення по дату постановлення судового рішення по справі, а також вирішити питання судових витрат.

В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що працювала у ДАП «Україна» на посаді інструктора - провідника бортового служби організації навчання і тренувань льотного складу. 21 грудня 2022 року позивачка звернулась до відповідача із заявою про надання частини щорічної відпустки з 10 січня 2023 року у зв`язку з сімейними обставинами. Однак, відповідачем було відмовлено у погодженні заяви без пояснення причин. При цьому, відповідачем було висловлено умову, за якої така відпустка може бути надана, а саме, написання заяви про звільнення за згодою сторін. 21 грудня 2022 року, позивачкою, яка перебувала у стані сильного душевного хвилювання, зумовленому психологічним тиском та примусом зі сторони представників відповідача, який був вчинений з метою подання заяви про звільнення, було підписано та подано заяву про отримання відпустки та звільнення з посади інструктора - провідника бортового служби організації навчання і тренувань льотного складу ДАП «Україна» на підставі п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, за згодою сторін. При цьому, роботодавцем було надано позивачці готовий шаблон заяви про звільнення, що вона вважає порушенням роботодавцем приписів законодавства, оскільки заява про звільнення повинна бути оформлена та підписана власноручно. 26 грудня 2022 року позивачкою подано заяву про анулювання заяви про звільнення за згодою сторін, в якій вона зазначила про тиск з метою подання заяви про звільнення, яка залишилась без відповіді. Більше того, відповідачем не повідомлено позивачку і про стан заяви про надання відпустки, у зв`язку з чим остання перебувала у стані душевного хвилювання та стресі. 10 січня 2023 року, у перший запланований день відпустки позивачка вимушена була вийти на роботу і вже після 15 години представник роботодавця ОСОБА_5 повідомив її про надання відпустки з 10 січня 2023 року по 23 січня 2023 року згідно наказу № 8/В від 09 січня 2023 року. У зв`язку з тим, що позивачка вже фактично відпрацювала 10 січня 2023 року, остання попросила внести зміни до наказу, подавши відповідну заяву про заміну днів відпустки з 11 січня 2023 року, що не заперечувалось ОСОБА_5 , у зв`язку з чим наказом №13/В від 10 січня 2023 року, внесено відповідні зміни і датою початку відпустки вказано 11 січня 2023 року. Незадовільний стан здоров`я позивачки під час відпустки підтверджується також і тим, що у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, відповідно до наказу №43/О від 23 січня 2023 року, відповідачем внесено зміни до п. 2 наказу від 20 січня 2023 року № 42/О «Про звільнення ОСОБА_1 », а саме змінено кількість днів виплати грошової компенсації. Підставою видачі такого наказу став листок тимчасової непрацездатності, виданий КНП «Центр первинної медико - санітарної допомоги № 1» Подільського району міста Києва від 23 січня 2023 року. 06 лютого 2023 року, після звернення позивачки до відповідача з листом про результати розгляду заяви про анулювання заяви про звільнення, позивачкою отримано лист - відповідь від ДАП «Україна» № 01-26/109 від 24 січня 2023 року, у якому відповідач заперечував тиск та повідомив, що не погоджується на відкликання заяви про звільнення. Того ж дня, 06 лютого 2023 року позивачку ознайомлено з наказом про звільнення №42/О від 20 січня 2023 року, в якому остання зазначила про незгоду та написання заяви про звільнення під тиском у стані сильного душевного хвилювання. Вважаючи наказ про своє звільнення незаконним та протиправним та таким, що підлягає скасуванню, оскільки відповідач безпідставно не врахував обставини звільнення позивачки, зокрема, не врахував відсутність реального волевиявлення, спрямованого на звільнення та написання заяви про звільнення під тиском, остання вимушена звернутись до суду із даним позовом за захистом своїх трудових прав.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06 березня 2023 року головуючим суддею у справі визначено Ковбасюк О.О.

Ухвалою суду від 09 березня 2023 року позовну заяву було залишено без руху та надано позивачці строк для усунення недоліків.

30 березня 2023 року на виконання ухвали судді позивачкою усунуто недоліки та надано позовну заяву про уточнення позовних вимог, в якій остання просить:

- скасувати наказ № 42/О від 20 січня 2023 року «Про звільнення ОСОБА_1 »;

- поновити позивачку на посаді інструктора - провідника бортового служби організації навчання і тренувань льотного складу ДАП «Україна»;

- стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з моменту звільнення по дату постановлення судового рішення по справі (у тому числі, але не виключно, суму 46272 грн. 52 коп. за період вимушеного прогулу з 25 січня 2023 року по 03 березня 2023 року), а також вирішити питання судових витрат.

Ухвалою суду від 04 квітня 2023 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

01 червня 2023 року представником відповідача, у відповідності до ст. 178 ЦПК України, подано до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначено про невизнання позовних вимог з огляду на наступне. 21 грудня 2022 року ОСОБА_1 подала заяву про надання щорічної оплачуваної відпустки на 14 календарних днів з 10 січня 2023 року та заяву про звільнення за угодою сторін відповідно до пункту 1 частини 1 статті 36 К3пП України з 24 січня 2023 року. 26 грудня 2022 року позивачка звернулася із заявою про те, що заява про звільнення була подана під тиском, у час, коли остання перебувала у стані сильного душевного хвилювання, однак доказів такого нею до суду не подано. Крім того, ОСОБА_1 у позовній заяві не зазначила дані про посадових осіб відповідача, які здійснювали тиск і погрожували їй, інформацію про те, які неправомірні дії (фізичного або психологічного характеру) з боку посадових осіб відповідача вживалися щодо неї. У відповідь на заяву ОСОБА_1 від 26 грудня 2022 року відповідач листом №01-26/109 від 24 січня 2023 року повідомив про те, що якщо роботодавець і працівник домовилися про певну дату припинення трудового договору, анулювати таку домовленість можна лише за взаємною угодою про це роботодавця і працівника. Приписами Кодексу законів про працю України для роботодавця не передбачено обов`язок прийняття відкликання працівником своєї заяви про звільнення у випадку досягнення домовленості про звільнення за угодою сторін. Наказом ДАП «Україна» №8/В від 09 січня 2023 року «Про надання відпустки» ОСОБА_1 була надана щорічна основна відпустка тривалістю 14 календарних днів з 10 січня 2023 року по 23 січня 2023 року. Відпустка була надана у строки, зазначенні у заяві ОСОБА_1 про відпустку від 21 грудня 2022 року, а тому доводи про ненадання відповідачем відпустки є непідтвердженими. Наказом ДАП «Україна» №13/В від 10 січня 2023 року «Про внесення змін до наказу «Про надання відпустки ОСОБА_1 », на підставі заяви ОСОБА_1 від 10 січня 2023 року були внесені зміни щодо періоду відпустки. Враховуючи, що до дати звільнення ОСОБА_1 не було надано жодних доказів на підтвердження сильного душевного хвилювання, а також інформації про те, які неправомірні дії (фізичного або психологічного характеру) з боку посадових осіб вживалися щодо неї, керуючись пунктом 8 постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», ДАП «Україна», підприємство мало право не скасовувати домовленість з позивачкою про звільнення за угодою сторін. Позивачкою власноручно написано заяву про звільнення її з посади за угодою сторін з 24 січня 2023 року. Так, вказана заява містить дату її складання - 21 грудня 2022 року, підпис позивачки, підставу для звільнення - угода сторін та дату звільнення - 24 січня 2023 року, а також була прийнята відповідачем, про що свідчить резолюція керівника (до наказу 22 грудня 2022 року), тобто сторони досягли домовленості про дату та підстави припинення трудового договору. Наказом ДАП «Україна» №42/0 від 20 січня 2023 року «Про звільнення ОСОБА_1 » було звільнено позивачку, інструктора-провідника бортового служби організації навчання і тренування льотного складу з 24 січня 2023 року за угодою сторін, згідно пункту 1 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України. Таким чином, відповідач, із урахуванням діючого законодавства, вважає, що якщо роботодавець і працівник домовились про певну дату припинення трудового договору, працівник не має права відкликати свою заяву про звільнення. Анулювати таку домовленість можна лише за взаємною згодою на це власника або уповноваженого ним органу і працівника. Доводи про ненадання відпустки чи пред`явлення певних умов відповідачем до позивачки для отримання відпустки не підтверджено будь-якими доказами, навпаки, відпустка була надана позивачці у строки, зазначені в заяві про відпустку від 21 грудня 2022 року і заява містить резолюцію генерального директора відділу кадрів підприємства без будь-яких умов. Крім того, доводи позивачки про душевне хвилювання чи будь-які неправомірні дії з боку відповідача (психологічні чи фізичні) не підтверджені будь-якими доказами. Також не є правдивими доводи позивачки про заготовлення відповідачем шаблонів заяв про звільнення, оскільки законодавством не заборонено встановлювати зразки та шаблони заяв з кадрових питань. Крім того, шаблон заяви, наданий позивачці, не містив завідомо набраних ініціалів останньої, дати звільнення, дати підписання заяви. Позивачкою власноручно було зазначено посаду, ПІБ, дату звільнення, дату підписання заяви та підпис. Крім того, позивачкою не зазначено, ким саме здійснювався психологічний тиск на неї задля примусу написання заяви для звільнення. На підставі викладеного, представник відповідача просить відмовити у задоволенні позову.

06 червня 2023 року представником позивачки, у відповідності до ст. 179 ЦПК України, подано суду відповідь на відзив, в якому зазначено, що відповідачем у відзиві спотворюються окремі факти, що мали місце при звільненні позивачки. Зокрема, у відзиві зазначено, що: «…відпустка була надана у строки визначені у заяві ОСОБА_1 про відпустку від 21 грудня 2022 року. Отже, версії позивача про шантаж з боку керівництва щодо ненадання відпустки не підтверджуються». Разом із цим, вказане твердження фактично спростовано самими посадовими особами ДАП «Україна», зокрема, 21 грудня 2022 року ОСОБА_1 звернулась до роботодавця із заявою про надання частини щорічної основної відпустки з 10 січня 2023 року. Потреба у такій відпустці виникла у ОСОБА_1 у зв`язку з тим, що чоловік ОСОБА_1 - ОСОБА_6 готувався до проведення складної медичної операції. Цей факт був відомий представникам роботодавця, оскільки ОСОБА_1 їм про це повідомила особисто, однак роботодавцем було відмовлено у погодженні заяви про відпустку без пояснення будь-яких причин. При цьому представниками роботодавця було висловлено умову, за якої така відпустка може бути надана, а саме написання заяви про звільнення із займаної посади за угодою сторін. 21 грудня 2022 року, з огляду на те, що ОСОБА_1 потребувала відпустки для підготовки до операції і догляду за чоловіком, яку їй погодились надати тільки після подання заяви про звільнення, опинившись в стресовій ситуації, яку, скориставшись несприятливими сімейними обставинами останньої, створив роботодавець, шляхом психологічного та морального тиску на ОСОБА_1 , остання написала таку заяву, не маючи при цьому жодного реального волевиявлення, направленого на звільнення із займаної посади, у тому числі за угодою сторін. Більше того, роботодавець не повідомляв і про стан розгляду заяви про відпустку, тримаючи ОСОБА_1 у постійному стані душевного хвилювання та сильному стресі. Навіть в останній робочий день перед запланованою датою відпустки ОСОБА_1 не мала жодної інформації про відпустку. 10 січня 2023 року, у перший запланований день відпустки, ОСОБА_1 змушена була вийти на роботу і вже після 15 год. представник роботодавця ОСОБА_5 повідомив про те, що їй надано відпустку з 10 січня 2023 року по 23 січня 2023 року відповідно до наказу № 8/B від 09.01.2023. У зв`язку з тим, що ОСОБА_1 вже фактично відпрацювала 10 січня 2023 року, остання попросила внести зміни до цього наказу, подавши відповідну заяву про заміну дня початку відпустки на 11 січня 2023 року. Цей факт підтверджує також і напис «не заперечую», зроблений власноручно ОСОБА_5 . Після цього, відповідно до наказу №13/B від 10 січня 2023 року, відповідні зміни були внесені і датою початку відпустки вказано 11 січня 2023 року. Тому представник позивачки вважає твердження відповідача про надання її відпустки вчасно неприпустимими та такими, що спростовуються наявними у матеріалах справи доказами. Крім того, сторона позивача звертає увагу також і на порушення під час звільнення ОСОБА_1 п.1.7 Положення про службу організації навчання і тренувань льотного складу № 8 від 15 червня 2022 року.

Позивачка та її представник в судовому засіданні підтримали позовні вимоги, надали пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечила проти задоволення позовних вимог, надавши пояснення, аналогічні викладеним у відзиві на позовну заяву.

Заслухавши пояснення позивачки, її представника та представника відповідача, допитавши свідків, дослідивши та оцінивши письмові докази по справі у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з вимогами ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності

Судом встановлено, що 21 грудня 2022 року інструктором - провідником бортовим ОСОБА_1 на ім`я генерального директора ДАП «Україна» подано заяву про надання частини щорічної основної відпустки тривалістю 14 календарних днів з 10 січня 2023 року.

Крім того, 21 грудня 2022 року інструктором - провідником бортовим ОСОБА_1 на ім`я генерального директора ДАП «Україна» подано заяву про звільнення із займаної посади за угодою сторін згідно п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України з 24 січня 2023 року.

Наказом генерального директора ДАП «Україна» №8/В від 09 січня 2023 року «Про надання відпустки» ОСОБА_1 була надана щорічна основна відпустка тривалістю 14 календарних днів з 10 січня 2023 року по 23 січня 2023 року.

Наказом генерального директора ДАП «Україна» №13/В від 10 січня 2023 року «Про внесення змін до наказу «Про надання відпустки ОСОБА_1 », на підставі заяви ОСОБА_1 № 37/01-15 від 10 січня 2023 року були внесені зміни щодо періоду відпустки, зокрема, визначено період з 11 січня 2023 року по 23 січня 2023 року.

Таким чином, оскільки відпустка була надана позивачці у строки, визначені у заяві про відпустку від 21 грудня 2022 року, зі зміною періоду, про який просила позивачка в заяві №37/01-15 від 10 січня 2023 року, суд вважає недоведеними доводи сторони позивача щодо неналежного забезпечення вчасного надання відпустки.

Наказом генерального директора ДАП «Україна» №42/О від 20 січня 2023 року «Про звільнення ОСОБА_1 » позивачку звільнено 24 січня 2023 року з посади інструктора - провідника бортового служби організації навчання тренувань льотного складу за угодою сторін на підставі п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, згідно поданої нею заяви від 21 грудня 2021 року.

Одночасно при винесені вказаного наказу було зобов`язано відділ розрахунків та звітності бухгалтерської служби провести фінансовий розрахунок з ОСОБА_1 , відповідно до ст. 116 КЗпП України виплатити грошову компенсацію за 25 календарних днів невикористаної щорічної відпустки.

Наказом генерального директора ДАП «Україна» №43/О від 23 січня 2023 року внесено зміни до п. 2 наказу № 42/О від 20 січня 2023 року «Про звільнення ОСОБА_1 », зокрема, змінено кількість днів виплати грошово компенсації з 25 на 26 календарних днів невикористаної щорічної відпустки, відповідно до ст. 116 КЗпП України.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до вимог ст. 5-1 КЗпП України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

У разі домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП України (угода сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами.

Анулювання такої домовленості може відбутися лише тоді, коли власник або уповноважений ним орган і працівник дійшли взаємної згоди.

Припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП України застосовується у випадку взаємної згоди сторін трудового договору, але пропозиція (ініціатива) про припинення трудового договору за цією підставою може виходити як від працівника, так і від власника або уповноваженого ним органу. За угодою сторін може бути припинено як трудовий договір, укладений на невизначений строк, так і строковий трудовий договір. Припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП України не передбачає попередження про звільнення ні від працівника, ні від власника або уповноваженого ним органу. День закінчення роботи визначається сторонами за взаємною згодою.

Пропозиція (ініціатива) і сама угода сторін про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП України можуть бути укладені як в письмовій, так і в усній формі. Якщо працівник подає письмову заяву про припинення трудового договору, то в ній мають бути зазначені прохання звільнити його за угодою сторін і дата звільнення. Саме ж оформлення припинення трудового договору за угодою сторін має здійснюватися лише в письмовій формі. У наказі (розпорядженні) і трудовій книжці зазначаються підстава звільнення за угодою сторін з посиланням на пункт 1 статті 36 КЗпП України і раніше домовлена дата звільнення (постанова Верховного Суду від 31 березня 2021 року у справі №488/4536/19). Натомість, оформлення припинення трудового договору за угодою сторін має здійснюватися виключно у письмовій формі.

Так, згідно з усталеною судовою практикою, основними умовами угоди про припинення трудового договору за п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, щодо яких сторони трудового договору повинні дійти згоди, є, по-перше, самостійне волевиявлення працівника про припинення трудового договору та, по-друге, узгодження сторонами підстав та строку припинення договору.

Як визначено у роз`ясненнях Пленуму Верховного Суду України, викладених у п. 8 постанови №9 від 06.11.1992 «Про практику розгляду судами трудових спорів», судам необхідно мати на увазі, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП України (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.

Крім того, як роз`яснено листом Міністерства соціальної політики України № 60/06/186-14 від 04 квітня 2014 року, звільнення за угодою сторін означає, що роботодавцем та найманим працівником досягнуто спільної згоди щодо припинення трудового договору у визначений строк.

01 грудня 2021 року Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі №591/1375/19 вказав, що припинення трудового договору за п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України застосовується у випадку взаємної згоди сторін трудового договору.

Якщо роботодавець і працівник домовились про певну дату припинення трудового договору, працівник не має права відкликати свою заяву про звільнення. Анулювати таку домовленість можна лише за взаємною згодою про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.

При зверненні до суду із даним позовом позивачка посилається на те, що власного волевиявлення на звільнення у неї не було, а заяву на звільнення за угодою сторін вона написала під психологічним тиском, перебуваючи у пригніченому психологічному стані.

Разом з тим, заява про звільнення позивачки містить дату її складання - 21 грудня 2022 року, підпис позивачки, підставу для звільнення - угода сторін, та дату звільнення - 24 січня 2023 року. Така заява була прийнята відповідачем, про що свідчить резолюція керівника «До наказу 22.12.22», а тому суд дійшов висновку, що сторони досягли домовленості про дату та підстави припинення трудового договору.

Суд не бере до уваги доводи сторони позивача про те, що заяву про звільнення було заповнено на підготовленому бланку, оскільки законодавством не заборонено встановлювати зразки та шаблони заяв з кадрових питань. Натомість, як вбачається зі змісту заяви, позивачкою було власноручно заповнено дату звільнення, підстави звільнення, заповнено свої персональні дані та займану посаду, а також зазначено дату написання заяви та підпис.

Зазначена заява містить дату звільнення та погоджена представником роботодавця, який не заперечив проти звільнення позивачки за угодою сторін.

Таким чином, сторони досягли домовленості про дату та підстави припинення трудового договору.

Надаючи оцінку доводам сторони позивача щодо психологічного тиску з боку роботодавця задля примушування позивачки написання заяви на звільнення та перебування останньої у пригніченому психологічному стані, суд зазначає наступне.

На підтвердження пригніченого емоційного стану під час написання заяву про звільнення позивачка посилається на лист спеціаліста психології ОСОБА_8 від 06 березня 2023 року, скерований на запит адвоката Цулавія Г.З., в якому зазначено, що 22 грудня 2022 року до неї звернулась ОСОБА_1 з проханням надати психологічну допомогу. Під час психологічної консультації, яка проводилась 22 грудня 2022 року за допомогою відеозв`язку, ОСОБА_1 повідомила, що не може впоратися зі станом нервового напруження, відчуває, що на неї чинять тиск і вона хвилюється з приводу цього. Зі слів ОСОБА_1 стало відомо, що напередодні керівництво за місцем роботи почало тиснути на неї з метою написання заяви на звільнення, шантажуючи ненаданням відпустки. Зі слів ОСОБА_1 з`ясовано, що наміру звільнятись вона не мала. Заяву про звільнення вона написала, побоюючись, що їй не нададуть відпустку, яка їй була необхідна у зв`язку з доглядом за хворим чоловіком. ОСОБА_1 перебувала у розгубленому та напруженому стані. За результатами консультації психологом рекомендовано курс терапевтичних сесій для гармонізації емоційного стану.

Частинами 1, 2, 3 ст. 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу, який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу.

Сили докази набувають тільки у рамках призначеної судової експертизи, порядок призначення якої та процедура проведення визначаються відповідно до ЦПК України та чинного законодавства України про проведення судових експертиз (ст. 106 ЦПК України), зокрема, Законом України «Про судову експертизу» та Наказом Міністерства юстиції України №53/5 від 08 жовтня 1998 року.

Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 17 постанови пленуму Верховного Суду України №5 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду», висновок експертизи може бути доказом у справі лише в тому разі, коли експертиза була проведена на підставі ухвали суду відповідними судово-експертними установами. Як експерт може залучатися особа, яка відповідає вимогам, установленим Законом України «Про судову експертизу», і внесена до Державного реєстру атестованих судових експертів.

У разі, коли висновок експертизи наданий стороною як додаток до позовної заяви, тобто проведений відповідною експертною установою за її клопотанням чи клопотанням її представника, то такий висновок може розцінюватися лише як письмовий доказ, який підлягає дослідженню в судовому засіданні та відповідній оцінці.

Відповідно до ст. 106 ЦПК України учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення.

У висновку експерта зазначається, що висновок підготовлено для подання до суду, та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок.

Висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні (стаття 110 ЦПК України).

В даному випадку судом встановлено, що досліджений лист спеціаліста психології ОСОБА_8 не відповідає вимогам діючого законодавства України, оскільки спеціаліст, який проводив консультацію, не попереджався про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок, крім того, він не значиться у Реєстрі судових експертів, не має свідоцтва про присвоєння кваліфікації судового експерта, а отже, зазначений документ не можна вважати належним та допустимим доказом в розумінні статей 76 - 80 ЦПК України.

З огляну на наведене, зважаючи, що відповідно до ч. 2 ст.76 ЦПК України доказами є лише висновки експертів, суд критично оцінює лист спеціаліста психології ОСОБА_9 від 06 березня 2023 року.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 24 серпня 2020 року у справі №752/23814/17 та від 25 травня 2020 року у справі №475/793/17.

Аналізуючи інші докази, на які посилалася сторона позивача як на підставу своїх вимог, суд зазначає таке.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_10 пояснив, що працював у ДАП «Україна» разом з позивачкою більше 20 років. Після 19 грудня 2022 року позивачка зателефонувала йому та повідомила, що її під психологічним тиском змусили написати заяву про звільнення. А тому, оскільки позивачка перебувала у пригніченому психологічному стані через хворобу чоловіка, остання написала заяву про звільнення. У зв`язку з тим, що він також був змушений звертатись до суду з позовом про поновлення на роботі через незаконне звільнення, він порадив позивачці звернутись до суду. Свідок зазначив, що з боку керівництва відповідача на позивачку був тиск, у зв`язку з чим вона написала заяву про звільнення, хоча наміру такого вона не мала, однак хто саме чинив тиск на позивачку, йому невідомо.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_11 пояснила, що працювала разом з позивачкою у ДАП «Україна» бортпровідником. З позивачкою вона постійно спілкувалась та була обізнана про її життєві обставини, зокрема, була обізнана, що чоловік позивачки хворів та потребував лікування. 21 грудня 2022 року їй зателефонувала ОСОБА_1 та повідомила, що її під психологічним тиском змусили написати заяву про звільнення, однак наміру звільнятись вона не мала. Тиск на позивачку здійснювали ОСОБА_5 (начальник) та ОСОБА_13 (відділ кадрів), які погрожували невиплатою грошових коштів.

Суд критично ставиться до показань вищевказаних свідків, оскільки в судовому засіданні свідки зазначили, що про психологічний тиск на позивачку вони дізнались зі слів самої позивачки. Свідками саме таких негативних явищ стосовно позивачки з боку керівників ДАП «України» вони не були. Крім того, свідком ОСОБА_10 зазначено, що йому не відомо, хто саме чинив тиск на позивачку, а свідок ОСОБА_11 зазначила, що тиск було здійснено на позивачку саме ОСОБА_5 та ОСОБА_13 , однак це їй відомо зі слів позивачки.

Проаналізувавши вищенаведені докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що звільнення позивачки на підставі п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України було добровільним і виражало волевиявлення щодо звільнення з роботи за взаємною угодою та домовленістю сторін та на підставі відповідної заяви позивачки про звільнення, а анулювання такої домовленості не мало місця.

Жодних належних та допустимих доказів щодо здійснення тиску на позивачку з метою написання нею заяви про звільнення, матеріали справи не містять, що підтверджує факт правомірності звільнення ОСОБА_1 за п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України.

Наведена правова позиція узгоджується з судовою практикою Верховного Суду, наведеною, зокрема, у постановах від 22 квітня 2019 року у справі № 759/11508/16-ц, від 27 травня 2020 року у справі № 404/6236/19, від 15 липня 2020 року у справі №733/498/17, від 31 серпня 2020 року у справі № 359/5905/18, від 23 грудня 2019 року у справі №233/1563/18, від 24 березня 2020 року у справі № 553/629/18.

На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що винесення спірного наказу та звільнення позивачки згідно до п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП було здійснено за її власним бажанням та подальшої досягнутої домовленості між підприємством та працівником. Факт наявності будь-якого тиску чи примусу з боку керівництва ДАП «Україна» щодо змушування написання заяви про звільнення під психологічним тиском судом не встановлено, а тому підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

У зв`язку з тим, що позовні вимоги про стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу є похідними від основних щодо поновлення на роботі, у задоволенні яких судом відмовлено, такі позовні вимоги також не підлягають задоволенню.

Згідно з ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У зв`язку з відмовою в позові судові витрати, понесені позивачкою при зверненні до суду, покладаються на позивачку.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 9, 10, 12, 13, 18, 76, 77, 81, 83, 141, 263-265, 268, 353, 354 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Державного авіаційного підприємства «Україна» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Повне найменування сторін по справі:

- позивач - ОСОБА_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ;

- відповідач - Державне авіаційне підприємство «Україна», місцезнаходження: Київська область, м. Бориспіль, вул. Київський шлях, 2, .

Повний текст рішення суду складено 01.11.2023.

Суддя Олена КОВБАСЮК