Постанова

Іменем України

07 червня 2023 року

м. Київ

справа № 464/801/21

провадження № 61-10726св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - акціонерне товариство «Львівський хімічний завод»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 07 жовтня 2021 року в складі судді Теслюка Д. Ю. та постанову Львівського апеляційного суду від 30 серпня 2022 року в складі колегії суддів Левика Я.А., Савуляка Р. В., Шандри М.М.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2021 року ОСОБА_1 (далі також - позивач) звернувся з позовом до акціонерного товариства «Львівський хімічний завод» (далі також - АТ «Львівський хімічний завод», відповідач) про визнання незаконним наказу про накладення дисциплінарного стягнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позовна заява мотивована тим, що позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем з 02 серпня 2018 року, Зокрема, з 09 вересня 2019 року працював на посаді начальника зміни на дільниці повітроподілу. В ніч з 31 грудня 2020 року на 01 січня 2021 року позивач перебував на роботі, у цю ніч стався аварійний випадок. Близько 01-00 год у цеху № 1 сталась аварія, а саме прорвало прокладку на фланцевому з`єднанні труби нагнітання лугу скрубера № 1. Знаходячись поблизу і готуючи заміну лугу в інших скруберах, він, згідно із інструкцією, відключив насос скрубера № 1, внаслідок чого прокладку прорвало ще більше і позивача напором лугу збило з ніг, обливши повністю з ніг до голови. Приблизно з 01-40 год до 04-00 год він знаходився у душі, змиваючи із себе луг. Луг - це їдкий натрій, який використовується для очищення повітря від вуглекислоти. Рятуючи своє здоров`я, він не міг тимчасово виконувати свої посадові обов`язки. Аварія була локалізована, процес виробництва відновлений. Позивач, завершивши свою робочу зміну, пішов додому. В зв`язку із хворобливим станом, за рекомендацією сімейного лікаря, з 04 січня 2021 року до 13 січня 2021 року позивач перебував на лікарняному. 06 січня 2021 року ним отримано лист від відповідача № 6 від 04 січня 2021 року, у якому повідомлялось про його звільнення з роботи 01 січня 2021 року за появу на роботі в нетверезому стані, запропоновано прибути для ознайомлення з наказом та отриманням трудової книжки. Трудову книжку він отримав 13 січня 2021 року та із наказом про звільнення ознайомився поверхнево.

Позивач вважає звільнення незаконним, оскільки на роботі в нетверезому стані не перебував, звільнений без дотримання передбаченої законом процедури. Його звільнення є наслідком переслідування зі сторони керівництва за критику, яку він неодноразово висловлював з приводу неналежних умов, застарілого обладнання, недотримання норм при виробництві медичного кисню, про що робились неодноразові записи в змінному журналі ним та начальником зміни ОСОБА_2 . Також вказав, що йому неправильно нараховувалась компенсація за роботу у вихідні (святкові) дні, занижувалась оплата в понадурочний час, неправильно оплачено компенсацію за невикористану відпустку, в тому числі додаткову (у зв`язку із шкідливими умовами праці).

В обґрунтування позовної заяви про визнання незаконним наказу про накладення дисциплінарного стягнення ОСОБА_1 вказував, що після ознайомлення із наказом про звільнення, йому стало відомо, що і вказаним наказом йому оголошено догану та позбавлено премії. Із наказом у цій частині він також не погоджується та вважає накладення дисциплінарного стягнення незаконним. Зокрема, зазначає, що його не було відсторонено від виконання подальших трудових функцій у зв`язку із нібито виявленими ознаками алкогольного сп`яніння 31 грудня 2020 року, як це передбачено чинним законодавством. Більше того, його було допущено до робочої зміни, що тривала з 18-00 год 31 грудня 2020 року до 08-00 год 01 січня 2021 року. На підприємстві (у відповідача) діє строга система проходу та виходу, яка організована спеціалізованим охоронним підприємством. Кожен працівник при вході на роботу проходить візуальний огляд охоронцем. Аналогічним є процедура виходу з підприємства. Позивач зазначав, що не був зупинений працівниками охорони ні при вході на роботу, ні при виході з неї, ані 31 грудня 2020 року, ані 01 січня 2021 року. Це спростовує факт його перебування в нетверезому стані на роботі, а відтак і вчинення дисциплінарного проступку. Також вказує, що оскільки він не вчинив жодного дисциплінарного проступку, позбавлення його премії є незаконним.

Ухвалою Сихівського районного суду м. Львова від 22 квітня 2021 дану справу № 464/801/21 за позовом ОСОБА_1 до АТ «Львівський хімічний завод» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та справу № 464/1560/21 за позовом ОСОБА_1 до АТ «Львівський хімічний завод» про визнання незаконним наказу про накладення дисциплінарного стягнення об`єднано в одне провадження; присвоєно єдиний номер - 464/801/21 (провадження № 2/464/756/21).

З урахуванням заяви про уточнення позовних вимог позивач просив: визнати незаконним пункт 1 наказу АТ «Львівський хімічний завод» № 1/к від 01 січня 2021 року в цілому; зобов`язати АТ «Львівський хімічний завод» скасувати пункт 1 наказу № 1/к від 01 січня 2021 року в цілому; визнати пункт 3 наказу № 1/к від 01 січня 2021 року про його звільнення з роботи незаконним; поновити його на роботі на посаді начальника зміни на дільниці повітроподілу АТ «Львівський хімічний завод»; стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу у зв`язку із незаконним звільненням.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 07 жовтня 2021 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Суд першої інстанції прийшов до висновку, що позивачем не надано суду доказів, які б підтверджували неправомірне накладення на нього дисциплінарних стягнень та неправомірне його звільнення із роботи, а усі його твердження спростовуються доказами, зібраними в ході розгляду справи. Відповідач діяв згідно з вимогами трудового законодавства, застосування до позивача дисциплінарних стягнень у вигляді догани та звільнення з роботи на підставі пункту 7 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) (поява на роботі в нетверезому стані) було обґрунтованим та правильним. Врахувавши викладені вище обставини, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги про скасування оспорюваних пунктів наказу про накладення дисциплінарного стягнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволенню не підлягають.

Постановою Львівського апеляційного суду від 30 серпня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 07 жовтня 2021 року в частині вирішення позову ОСОБА_1 до АТ «Львівський хімічний завод» про визнання незаконним пункту 1 наказу АТ «Львівський хімічний завод» № 1/к від 01 січня 2021 року - скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про задоволення в цій частині позову ОСОБА_1 .

Визнано незаконним та скасовано пункт 1 наказу АТ «Львівський хімічний завод» № 1/к від 01 січня 2021 року.

В решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постанова мотивована тим, що вимоги позивача про визнання незаконним та скасування пункту 1 наказу АТ «Львівський хімічний завод» № 1/к від 01 січня 2021 року є обґрунтованими. Судом встановлено, що об 11-20 год не виконував свої посадові обов`язки, оскільки його робоча зміна закінчилася 31 грудня 2020 року о 08-00 год та відповідно він не міг перебувати на робочому місці після цього часу (об 11-20 год), тому до нього не можуть застосовуватися дисциплінарні наслідки, передбачені КЗпП України щодо перебування на робочому місці в нетверезому стані. Разом із цим, факт перебування позивача в нетверезому стані був зафіксований у приміщенні заводоуправління (в кабінеті менеджера з персоналу ОСОБА_3 ), а не на робочому місці позивача в неробочий час позивача, тому можливе перебування в нетверезому стані на підприємстві в неробочий час для позивача не є дисциплінарним проступком для нього як працівника в розумінні КЗпП України.Тому пункт 1 наказу АТ «Львівський хімічний завод» № 1/к від 01 січня 2021 року про оголошення догани позивачу та позбавлення його премії за появу на робочому місці в нетверезому стані є незаконним та підлягає скасуванню.

Вимоги позивача про визнання незаконним пункту 3 наказу АТ «Львівський хімічний завод» № 1/к від 01 січня 2021 року про звільнення позивача за появу на роботі в нетверезому стані 01 січня 2021 року є необґрунтованими. Судом першої інстанції на підставі належних та допустимих доказів правильно встановлено, що позивач 01 січня 2021 року під час робочої зміни перебував в нетверезому стані, відмовився надати пояснення щодо цього та відмовився проходити медичний огляд на виявлення стану алкогольного сп`яніння. Це підтверджується актами від 01 січня 2021 року та показами свідків ОСОБА_4 , Обізюка О. П. , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ОСОБА_9 . Останні вказали, що позивач перебував на робочому місці під час своєї зміни з 20-00 год 31 грудня 2020 року до 08-00 год 01 січня 2021 року у нетверезому стані. Суд першої інстанції обґрунтовано встановив, що позивачем не надано суду доказів, які б підтверджували його неправомірне звільнення з роботи, його твердження з цього приводу спростовуються доказами, зібраними в ході розгляду справи. Відповідач, ухвалюючи рішення у спірному пункті 3 наказу про звільнення позивача діяв згідно з вимогами трудового законодавства, застосування до позивача дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення за пунктом 7 частини першої статті 40 КЗпП України (поява на роботі в нетверезому стані) було обґрунтованим. Апеляційний суд погодився із судом першої інстанції, що відповідач законно звільнив позивача, а тому він не підлягає поновленню на роботі та не стягується на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

У жовтні 2022 року ОСОБА_1 надіслав засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 07 жовтня 2021 року та постанову Львівського апеляційного суду від 30 серпня 2022 року.

У касаційній скарзі він просить суд касаційної інстанції скасувати рішення Сихівського районного суду м. Львова від 07 жовтня 2021 року та постанову Львівського апеляційного суду від 30 серпня 2022 року, і передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Ухвалою Верховного Суду від 07 листопада 2022 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 07 жовтня 2021 року та постанову Львівського апеляційного суду від 30 серпня 2022 року, та витребувано справу із суду першої інстанції.

Справа надійшла до Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Підставами касаційного оскарження рішення Сихівського районного суду м. Львова від 07 жовтня 2021 року та постанови Львівського апеляційного суду від 30 серпня 2022 року позивач вказує застосування в оскаржуваному рішенні норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду: від 24 квітня 2019 року у справі № 296/576/17, від 20 червня 2019 року у справі № 759/10569/16-ц, 04 грудня 2019 року у справі № 447/1236/18, від 15 березня 2021 року у справі № 404/345/19, від 29 березня 2021 року у справі № 624/574/18, від 10 вересня 2021 року у справі № 486/1186/20. Крім того, позивач зазначає, що суди першої та апеляційної інстанцій порушили норми процесуального права, а саме не дослідили зібрані у справі докази та суди встановили обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

Касаційна скарга подана на підставі пунктів 1, 4 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

Короткий зміст відзиву на касаційну скаргу

У грудні 2022 року АТ «Львівський хімічний завод» надіслало до суду відзив на касаційну скаргу, в якому вказувало на необґрунтованість доводів касаційної скарги та відповідно стверджувало про законність оскаржуваних рішень. Просило касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду - без змін.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_1 з 02 серпня 2018 року перебував у трудових відносинах із АТ «Львівський хімічний завод». Зокрема, з 02 серпня 2018 року він прийнятий на посаду апаратника повітроподілу 4 розряду виробничої дільниці; з 09 вересня 2019 року - він переведений на посаду начальника зміни виробничого цеху.

За актом щодо грубого порушення трудової дисципліни від 31 грудня 2020 року, складеним менеджером з персоналу ОСОБА_3 , начальником виробничого цеху ОСОБА_4 , старшим майстром виробничого цеху ОСОБА_10 , 31 грудня 2020 року об 11-20 год начальник зміни виробничого цеху ОСОБА_1 та апаратник повітроподілу ОСОБА_11 зайшли до заводоуправління, вимагали у менеджера з персоналу номер мобільного телефону генерального директора, перебуваючи у нетверезому стані, про що свідчила їх порушена координація рухів, різкий запах алкоголю, невиразна вимова при розмові. В акті також вказано, що дати письмові чи усні пояснення ОСОБА_1 та ОСОБА_11 відмовилися та їм запропоновано покинути територію підприємства (відповідача) та прийти на наступну робочу зміну у тверезому стані.

Актом № 1/2 від 01 січня 2021 року, складеним представниками служби охорони відповідача - ПП «Сателіт Груп-С» Добрянським М. Й., Момонт С. С. та за присутності начальника охорони та безпеки АТ «Львівський хімічний завод» Обізюка О. П. зафіксовано та встановлено 01 січня 2021 року о 08-00 год факт появи працівника на роботі в нетверезому стані, а саме: ОСОБА_1 (який працює начальником зміни виробничого цеху) наявні зовнішні ознаки нетверезого стану, а саме: при обході території першого цеху в приміщенні роздягальні було виявлено ОСОБА_1 в нетверезому стані під час робочого часу.

За актами від 01 січня 2021 року, складеним представниками служби охорони відповідача - ПП «Сателіт Груп-С» Добрянським М. Й., Момонт С. С. та за присутності начальника охорони та безпеки АТ «Львівський хімічний завод» Обізюка О. П., позивач ОСОБА_1 відмовився від дачі пояснень та підпису у акті № 1/2 від 01 січня 2021 року, та відмовився від проходження освідчення (огляду) в медичному закладі на стан алкогольного сп`яніння.

Відповідно до пункту 1 наказу № 1/к генерального директора АТ «Львівський хімічний завод» від 01 січня 2021 року ОСОБА_1 за порушення правил внутрішнього трудового розпорядку, а саме, появу на роботі 31 грудня 2020 року в нетверезому стані, оголошено догану та позбавлено виплати премії за грудень 2020 року.

Згідно з пунктом 3 наказу № 1/к генерального директора АТ «Львівський хімічний завод» від 01 січня 2021 року ОСОБА_1 , начальника зміни виробничого цеху, 01 січня 2021 року звільнено з роботи за пунктом 7 частини першої статті 40 КЗпП України, а саме, за появу на роботі 01 січня 2021 року в нетверезому стані.

ОСОБА_1 ознайомився з наказом № 1/к від 01 січня 2021 року, про що свідчить його підпис із поміткою «ознайомлений».

ОСОБА_1 не був членом первинної профспілкової організації підприємства.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

У статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року та протоколи до неї (далі - Конвенція), а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Як видно із касаційної скарги, рішення судів першої та апеляційної інстанцій, визначені у пункті 1 частини першої статті 389 ЦПК України оскаржуються на підставі пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

У частинах першій та другій статті 400 ЦПК України визначено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Верховний Суд вважає, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право

на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Відповідно до статті 139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно, сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержуватися трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено договір.

Статтею 140 КЗпП України передбачено, що трудова дисципліна на підприємствах, в установах, організаціях забезпечується створенням необхідних організаційних та економічних умов для нормальної високопродуктивної роботи, свідомим ставленням до праці, методами переконання, виховання, а також заохоченням за сумлінну працю. У трудових колективах створюється обстановка нетерпимості до порушень трудової дисципліни, суворої товариської вимогливості до працівників, які несумлінно виконують трудові обов`язки. Щодо окремих несумлінних працівників застосовуються в необхідних випадках заходи дисциплінарного і громадського впливу.

Отже, трудовою дисципліною передбачено додержання працівниками норм, закріплених КЗпП України, правил внутрішнього трудового розпорядку, статутів, положень, посадових інструкцій, за порушення якої до працівника можливе застосування положень статті 147 КЗпП України.

Відповідно до пункту 7 частини першої статті 40 КЗпП України (в редакції на час звільнення позивача) трудовий договір, укладений на невизначений строк, може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом, у випадку появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння.

Підставою для звільнення працівника за пунктом 7 частини першої статті 40 КЗпП України є сам факт появи на роботі у нетверезому стані. При цьому, звільнення на підставі вказаного пункту є дисциплінарним стягненням, а тому таке має накладатись з додержанням встановленої процедури.

Вирішуючи позови про поновлення на роботі осіб, трудовий договір з якими розірвано за пунктом 7 частини першої статті 40 КЗпП України, суди повинні мати на увазі, що з цих підстав можуть бути звільнені з роботи працівники за появу на роботі у нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння в будь-який час робочого дня, незалежно від того, чи були вони відсторонені від роботи, чи продовжували виконувати трудові обов`язки. Для працівника з ненормованим робочим днем час знаходження на роботі понад встановленої його загальну тривалість вважається робочим. Нетверезий стан працівника або наркотичне чи токсичне сп`яніння можуть бути підтверджені як медичним висновком, так і іншими видами доказів яким суд має дати відповідну оцінку (постанови Верховного Суду від 25 липня 2018 року в справі № 333/5649/16-ц, від 04 грудня 2019 року в справі № 447/1236/18, від 15 березня 2021 року в справі № 404/345/19, від 10 вересня 2021 року в справі № 486/1186/20).

Отже, нетверезий стан працівника може бути підтверджений медичним висновком чи іншими видами доказів (письмові, речові та електронні; висновки експертів; показання свідків). Проведення медичного огляду з метою виявлення нетверезого стану (зокрема, стану алкогольного сп`яніння) за ініціативи роботодавця можливе виключно у добровільному порядку.

У частині першій статті 147 КЗпП України зазначено, що за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана; звільнення. Порушенням трудової дисципліни є невиконання чи неналежне виконання з вини працівника покладених на нього трудових обов`язків.

Відповідно до статті 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

До застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку (стаття 149 КЗпП України).

Пояснення порушника трудової дисципліни є однією з важливих форм гарантії, наданих порушнику для захисту своїх законних прав та інтересів, направлених проти безпідставного застосування стягнення. Разом з тим, правова оцінка дисциплінарного проступку проводиться на підставі з`ясування усіх обставин його вчинення, у тому числі з урахуванням письмового пояснення працівника. Невиконання власником або уповноваженим ним органом обов`язку зажадати письмове пояснення від працівника та неодержання такого пояснення не є підставою для скасування дисциплінарного стягнення, якщо факт порушення трудової дисципліни підтверджений представленими суду доказами (постанова Верховного Суду від 21 жовтня 2019 року в справі 711/8227/16-ц).

Апеляційним судом правильно встановлено, що вимоги позивача про визнання незаконним та скасування пункту 1 наказу АТ «Львівський хімічний завод» № 1/к від 01 січня 2021 року є обґрунтованими. Відповідач не надав належних та достатніх доказів появи у нетверезому стані позивача на роботі (під час його робочої зміни) зранку 31 грудня 2020 року. Тому пункт 1 наказу АТ «Львівський хімічний завод» № 1/к від 01 січня 2021 року про оголошення догани позивачу та позбавлення його премії за появу на робочому місці в нетверезому стані є незаконним та підлягав скасуванню.

На ці обставини суд першої інстанції помилково не звернув уваги та не встановив належним чином дійсний зміст спірних правовідносин. Тому апеляційний суд дійшов правильного висновку про скасування рішення суду першої інстанції в цій частині та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, дійшов правильного висновку про необґрунтованість вимог про визнання незаконним пункту 3 наказу АТ «Львівський хімічний завод» № 1/к від 01 січня 2021 року про звільнення за появу на роботі в нетверезому стані 01 січня 2021 року.

Судом першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд на підставі належних та допустимих доказів правильно встановлено, що позивач 01 січня 2021 року під час робочої зміни перебував в нетверезому стані, відмовився від надання пояснень щодо цього та відмовився від проходження медичного огляду на встановлення нетверезого стану. Ці обставини підтверджені відповідними актами від 01 січня 2021 року та поясненнями свідків (працівників відповідача та працівників служби охоронної організації відповідача). Позивачем зазначені докази на спростовані.

Суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, обґрунтовано встановив, що позивачем не надано суду доказів, які б підтверджували його неправомірне звільнення з роботи, його твердження з цього приводу спростовуються наявними у справі доказами. Відповідач, ухвалюючи рішення у спірному пункті 3 наказу про звільнення позивача за пунктом 7 частини першої статті 40 КЗпП України (поява на роботі в нетверезому стані) діяв згідно з вимогами трудового законодавства.

У частині першійстатті 43 КЗпП України зазначено, що розірвання трудового договору з підстав, передбачених, зокрема пунктом 7 частини першої статті 40 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

Суди не встановили, що на час звільнення позивач був членом профспілкової організації, та як наслідок - його звільнення відбулося без згоди останньої, тобто без порушення частини першої статті 43 КЗпП України.

Згідно статті 235 КЗпП України, у разі звільнення без законних підстав працівник повинен бути поновлений на попередній роботі. При винесенні рішення про поновлення на роботі, орган, який розглядає трудовий спір одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Враховуючи, що звільнення позивача відбулося на законних підставах, позовні вимоги в частині поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволенню не підлягають.

За таких обставин апеляційний суд також погодився із судом першої інстанції, що відповідач за законних підстав звільнив позивача, а тому він не підлягає поновленню на роботі та не підлягає стягненню на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (стаття 77 ЦПК України).

Стандарт оцінки доказів закріплено в статті 89 ЦПК України, яка передбачає, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Таким чином, висновок апеляційного суду про визнання незаконним та скасування пункту 1 наказу АТ «Львівський хімічний завод» № 1/к від 01 січня 2021 року про оголошення догани позивачу та позбавлення його премії за появу на робочому місці в нетверезому стані є обґрунтованим. Тому рішення суду першої інстанції про відмову в задоволенні цих вимог позивача правильно скасоване апеляційним судом з ухваленням в цій частині нового рішення про їх задоволення.

Висновки судів першої та апеляційної інстанції про відсутність підстав для визнання незаконним пункту 3 наказу АТ «Львівський хімічний завод» № 1/к від 01 січня 2021 року про звільнення позивача за появу на роботі в нетверезому стані 01 січня 2021 року, поновлення позивача на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є правильними та обґрунтованими.

Таким чином, рішення суду першої інстанції в нескасованій частині та постанова апеляційного суду підлягає залишенню без змін.

Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги щодо ухвалення оскаржуваних рішень без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду: 24 квітня 2019 року у справі № 296/576/17, від 20 червня 2019 року у справі № 759/10569/16-ц, 04 грудня 2019 року у справі № 447/1236/18, від 15 березня 2021 року у справі № 404/345/19, від 29 березня 2021 року у справі № 624/574/18, від 10 вересня 2021 року у справі № 486/1186/20, оскільки висновки у цих справах і у справі, яка переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

У справі № 296/576/17 Верховний Суд, залишаючи без змін судові рішення, вказав, що Встановивши фактичні обставини справи, дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності та надавши їм належну оцінку, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, суди попередніх інстанцій обґрунтовано виходили із того, що роботодавцем не доведено факту одноразового грубого порушення позивачем трудової дисципліни, правильними є висновки судів попередніх інстанцій про визнання незаконним звільнення позивача. Зазначені відповідачем підстави для звільнення позивача не є одноразовим грубим порушенням, а є триваючим і не може розцінюватися як одноразове грубе порушення ним трудових обов`язків, що підпадають під дію пункту 1 частини першої статті 41 КЗпП України, а відтак не можуть бути підставою для розірвання трудового договору згідно з цією нормою. При цьому суди виходили із того, що підставою для прийняття наказу про звільнення слугував аудиторський звіт за результатами проведення фінансового аудиту та аудиту відповідності діяльності Житомирської обласної служби зайнятості за період з 01 січня 2014 року по 01 вересня 2016 року.

У справі № 759/10569/16-ц Верховний Суд, залишаючи без змін рішення судів, зазначив, що судами першої і апеляційної інстанції було встановлено, що позивач була звільнена за невиконання наказу про інвентаризацію в частині додержання строків здійснення інвентаризаційної перевірки. Позивачу ставилось у вину допущення низки грубих порушень і недбалість, що виявилися у незабезпеченні належним чином підготовки до проведення інвентаризації, нездійсненні співпраці зі зберігачами майна щодо уточнення місця перебування майна, що призвело до неефективності інвентаризації. Зазначені відповідачем підстави для звільнення позивача не є одноразовим грубим порушенням, а є триваючим і не може розцінюватися як одноразове грубе порушення нею трудових обов`язків, що підпадає під дію пункту 1 частини першої статті 41 КЗпП України, а відтак вони не можуть бути підставою для розірвання трудового договору згідно з цією нормою.

У справі № 447/1236/18 Верховний Суд, залишаючи без змін судові рішення, зазначив, що судами становлено, що факт знаходження позивача на роботі 12 березня 2018 року в стані алкогольного сп`яніння підтверджується зібраними у справі доказами, зокрема відповідними актами, висновком лікаря Стрийської центральної районної лікарні № 30 щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції від 12 березня 2018 року, поясненнями свідків, допитаних судом першої інстанції, які були учасниками події. Покази свідків узгоджуються між собою та з іншими доказами, не викликають сумніву. Вирішуючи спір по суті позовних вимог, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, визначившись правильно з характером спірних правовідносин, встановивши фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення з урахуванням наданих сторонами доказів у їх сукупності, дійшов правильного висновку, що позивача звільнено у порядок та спосіб передбачений трудовим законодавством, зокрема за пунктом 7 частини першої статті 40 КЗпП України.

У справі № 404/345/19 Верховний Суд, залишаючи без змін судові рішення, вказав, що установивши, що позивач перебувала на роботі в нетверезому стані, що підтверджено результатами тесту на стан алкогольного сп`яніння і особистими поясненнями позивача щодо знаходження її у такому стані, при цьому доказів написання цих пояснень під психологічних тиском позивач не надала, та з урахуванням згоди профспілкового органу на її звільнення, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку, що звільнення позивача відбулось з дотриманням закону, а тому відсутні підстави для поновлення її на роботі. Не є підставою для скасування судових рішень доводи заявника про те, що суд першої інстанції ухвалив рішення на підставі доказів, поданих відповідачем з пропуском установленого судом строку (а саме одного дня), оскільки наведене, з урахуванням того, що позивач, окрім копії трудової книжки, не надала суду жодних доказів на підтвердження своїх позовних вимог, не призвело до неправильного вирішення справи.

У справі № 624/574/18 Верховний Суд, залишаючи без змін судові рішення, вказав, зокрема, таке. Підставою звільнення позивача з посади машиніста екскаватора Кегичівського КП «Кегичівка-Сервіс плюс» стало перебування його на роботі в нетверезому стані. Дослідивши наявні у справі письмові докази та показання свідків, а також урахувавши, що позивач надав суду медичну довідку про незадовільний стан здоров`я 28 серпня 2018 року, надав пояснення з приводу вказаного факту, що пройти медичний огляд роботодавець не пропонував, а під час складення та підписання актів про відмову від добровільного проходження медичного огляду та надання пояснень позивач на території контори Кегичівського КП «Кегичівка-Сервіс плюс» не перебував, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, дійшов правильного висновку, що відповідачем не доведено перебування позивача на робочому місці в нетверезому стані, тому звільнення його на підставі пункту 7 частини першої статті 40 КЗпП України було проведено з порушенням норм трудового законодавства.

У справі № 486/1186/20 Верховний Суд, залишаючи без змін судові рішення, зазначив, що встановивши на підставі належних та допустимих доказів у їх сукупності, що позивач перебував на роботі у нетверезому стані, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про наявність підстав для звільнення позивача відповідно до пункту 7 статті 40 КЗпП України. Доводи про те, що позивач виявляв бажання пройти обстеження за допомогою дослідження крові на наявність алкоголю, а йому у такому обстеженні було відмовлено, належними доказами не підтверджено.

Таким чином, відсутні підстави вважати, що суди у справі, що переглядається, не врахували висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладені у наведених як приклад постановах касаційного суду, оскільки у цих постановах, та у справі, що є предметом перегляду, відмінними є, зокрема, встановлені фактичні обставини на підставі наданих доказів.

Верховний Суд також відхиляє доводи касаційної скарги про те, що рішення судів ухвалені з порушенням норм процесуального права з посиланням на пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України, оскільки такі доводи не знайшли свого підтвердження при касаційному перегляді оскаржуваного рішення суду першої інстанції та постанови апеляційного суду. Фактично аргументи касаційної скарги про те, що суди не дослідили належним чином зібрані у справі докази, не встановили належно всі обставини у справі, а встановили їх на підставі недопустимих доказів, зводяться до переоцінки доказів у справі, а тому відхиляються Верховним Судом, оскільки за статтею 400 ЦПК України такі дії виходять за межі повноважень суду касаційної інстанції при перегляді рішень судів першої та/або апеляційної інстанцій.

ЄСПЛ у своїх рішеннях вказував, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Винятки із цього принципу можуть мати місце лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру (справа «Пономарьов проти України» (CASE «PONOMARYOV v. UKRAINE»), рішення від 03 квітня 2008 року).

Ураховуючи зазначене, Верховний Суд вважає, що судом першої інстанції в нескасованій частині його рішення та апеляційним судом правильно застосовано норми матеріального та процесуального права на підставі наданих доказів та ухвалено законні і обґрунтоване судові рішення.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).

Колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судове рішення без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 07 жовтня 2021 року в нескасованій частині та постанову Львівського апеляційного суду від 30 серпня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко

В. А. Стрільчук