Номер провадження: 22-ц/813/365/23
Справа № 520/7090/19
Головуючий у першій інстанції Калашнікова О.І.
Доповідач Цюра Т. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.05.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Цюри Т.В.,

Суддів: Комлевої О.С., Сєвєрової Є.С.,

За участю секретаря судового засідання: Трофименко О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду апеляційниі скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 28 січня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , треті особи без самостійних вимог: Київська районна адміністрація як орган опіки та піклування, Служба у справах дітей Одеської міської ради про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом виселення

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2019 року, ОСОБА_3 звернулась до суду з вимогами ухвалити судове рішення, яким усунути їй перешкоди у користуванні та розпорядженні житловим будинком АДРЕСА_1 шляхом виселення та зняття з реєстраційного обліку ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , 2006 року народження з вказаного будинку, стверджуючи, що відповідачі неправомірно користуються будинком, створюють перешкоди їй у користуванні і розпорядженні будинком, чим порушують її - позивача - право власності на цю нерухомість.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 28 січня 2020 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , треті особи без самостійних вимог: Київська районна адміністрація як орган опіки та піклування, Служба у справах дітей Одеської міської ради про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю задоволено частково.

Виселено ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ІПН невідомий, зареєстрований по АДРЕСА_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН невідомий, зареєстрована АДРЕСА_2 , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ІПН невідомий, зареєстрований АДРЕСА_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ІПН невідомий, зареєстрований АДРЕСА_3 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , зареєстрована АДРЕСА_1 з житлового будинку по АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ІПН невідомий, зареєстрований по АДРЕСА_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН невідомий, зареєстрована АДРЕСА_2 на користь ОСОБА_3 , ІПН НОМЕР_1 витрати по сплаті судового збору в сумі 768 грн. 40 коп. в рівних частках - з кожного 382 грн. 20 коп.

У задоволенні іншої частини позову ОСОБА_3 відмовлено.

Не погоджуючись із вищевказаним рішеням суду, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подали до суду апеляційні скарги, у яких посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права просять суд визнати незаконним та скасувати рішення Київського районного суду м. Одеси від 28 січня 2020 року та постановити нове судове рішення, яким відмовити позивачці ОСОБА_3 , в задоволенні позовних вимог - відмовити.

У відзиві на апеляційні скарги, представник ОСОБА_3 - ОСОБА_7 , посилаючись на їх необгрнутоваінсть, просить суд відмовити відповідачам у задоволенні апеляційних скарг.

В судове засідання, призначене на 23.05.2023 року з`явилися: представник апелянтів - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - адвокат Пудлінська Л.І., позивачка ОСОБА_3 та іі представник - адвокат Салманова Ф.А.

Інші учасники справи до суду не з`явилися, хоча були повідомлені належним чином, у відповідності до вимог ст. 128-130 ЦПК України, що підтверджується письмовими матеріалами справи.

Від представника Київської районної адміністрації як органу опіки та піклування- Христини Статнік, 17.04.2023 року на електрону адресу суду надійшла заява, у якій представник просить суд слухати дане судове засідання у їх відсутність.

Аналогічна заява на електрону адресу суду також надійшла і від представника служби у справах дітей Одеської міської ради - Катерини Купка.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Перед початком розгляду справи по суті адвокат Пудлінська Л.І. заявила клопотання про зняття з розгляду поданого нею клопотання про зупинення провадження по даній справи до набрання чинності судовим рішенням по цивільній справі за № 947/7545/20 через його неактуальніть, яке колегією було задоволено.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційних скарг та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

За змістом ч.ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам відповідає, з огляду на таке.

Так, судом першої інстанції встановлено, що житловий будинок з господарськими спорудами по АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_3 на підставі договору дарування від 10 березня 2004 року і договору дарування від 29 вересня 2017 року. Зазначене домоволодіння складається з житлового будинку літ. «Б», загальною площею 30,6 кв.м., в тому числі житловою 19,1 кв.м. і житлового будинку літ. «Б5», загальною площею 87,4 кв.м. в тому числі житловою 53,4 кв.м. В будинку зареєстровані і постійно проживають з 1998 року ОСОБА_8 - мати ОСОБА_3 , з 2005 року - ОСОБА_2 і ОСОБА_6 , 2006 року народження, реєстрація якої оформлена в листопаді 2018 року. Відповідачі займають будинок літ. «Б».

Судом також встановлено, що позовні вимоги ОСОБА_3 обгрунтувала тим, що в 2005 році ОСОБА_2 і ОСОБА_8 (син і мати) досягли усної домовленості про тимчасове проживання ОСОБА_2 в будинку літ. «Б», який на той час належав на праві власності матері ОСОБА_8 . З 2006 року в будинку проживають ОСОБА_2 , його дружина ОСОБА_4 та їхні діти ОСОБА_5 ,1994 року народження, ОСОБА_1 1998 року народження і ОСОБА_6 , 2006 року народження. Своєї згоди на вселення в будинок і проживання в будинку ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_6 ні вона - ОСОБА_3 ні колишній власник - ОСОБА_8 не давали. Відповідачі не є членами її - ОСОБА_3 родини. На думку позивача - відповідачі самоправно займають належний їй - ОСОБА_3 - житловий будинок, чим порушують її право власність на цю нерухомість.

Також в обґрунтування своїх вимог позивач посилається на небажання відповідачів нести витрати з утримання будинку, сплачувати комунальні послуги, з повагою ставитися до власника будинку і членів її сім`ї, що призводить до постійних сварок і суперечок. Окрім того, позивач зазначала, що ОСОБА_4 , ОСОБА_5 і ОСОБА_1 ніколи не отримували дозволу власника будинку на вселення і проживання, не ставили питання про їхню реєстрацію в будинку, що ОСОБА_4 на праві власності належить 1/8 частина квартири АДРЕСА_2 , де вона і син ОСОБА_1 мають реєстрацію, а син ОСОБА_5 зареєстрований в квартирі АДРЕСА_4 . Позивач надала до суду докази того, що з 2016 року неодноразово проводила заходи досудового врегулювання спору - усно попереджала відповідачів про звільнення будинку, направляла письмові повідомлення.

Ухвалюючи оскаржуване рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_3 , районний суд виходив з того, що відповідачі не є (і не були) членами сім`ї ОСОБА_3 , що ні ОСОБА_3 , ні ОСОБА_8 - колишній власник домоволодіння - ніколи не надавали згоди на проживання в будинку відповідачів ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , що між власником будинку та її матір`ю з однієї сторони і відповідачами з другої сторони, останні роки склались неприязливі стосунки саме із-за проживання відповідачів в будинку літ. «Б» по АДРЕСА_1 . При цьому, судом встановлено, що ОСОБА_3 , як власник житлового будинку, заперечує проти проживання сім`ї ОСОБА_9 в цьому будинку. Також суд дійшов висновку, що право неповнолітньої ОСОБА_6 , 2006 року на житло виселенням з будинку літ. «Б» по АДРЕСА_1 не порушується, оскільки мати дитини має на праві власності інше житло.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком районного суду, оскільки він відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, виходячи з наступного.

Так, відповідно до ст.41 Конституції кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є не порушеним.

Згідно зі ст.317 ЦК власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною 1 ст.383 ЦК та ст.150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною 1 ст.156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника житлового будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються житловим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також ст.405 ЦК.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим житловим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якої вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування житловим приміщенням у членів її сім`ї.

Відповідно до ч.4 ст.156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в ч.2 ст.64 цього кодексу, а саме - подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

В силу ч.1 ст.6 СК правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття.

За змістом зазначених норм, правом користування житлом, яке перебуває у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Разом з тим згідно з положеннями ст.391 ЦК власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушення права та з яких підстав.

Отже, за порівняльним аналізом стст.383, 391, 405 ЦК та стст.150, 156 у поєднанні зі ст.64 ЖК УРСР слід дійти висновку, що положення стст.383, 391 ЦК передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житлове приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення ст.405 ЦК, ст.ст.150, 156 ЖК УРСР регулюють взаємовідносини власника житлового приміщення та членів його сім`ї.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції, висловленій Верховним Судом України у постановах від 05.11.2014 року у справі №6-158цс14, від 16.11.2016 року у справі №6-709цс16. №309/2477/16-ц від 16.01.2019 року.

Судовим розглядом справи встановлено, що відповідачі по справі не є (і не були) членами сім`ї ОСОБА_3 - сторони спільно не проживали, не вели спільного господарства, не мали єдиного бюджету, не були пов`язані побутом. Право користування ОСОБА_2 житловим будинком літ. «Б» було похідним від прав колишнього власника будинку - матері ОСОБА_8 , яка станом на 2005 рік була власником саме цього будинку. В 2004 році житловий будинок літ. «Б5» (що складало 77/100 частин домоволодіння) ОСОБА_8 подарувала донці ОСОБА_3 (позивачці).

В 2017 році ОСОБА_8 подарувала ОСОБА_3 23/100 частин домоволодіння по АДРЕСА_1 , що складає житловий будинок літ. «Б».

Враховуючи те, що позивачка, як власник домоволодіння заперечує проти проживання відповідачів у будинку літ. «Б» по АДРЕСА_1 , районний суд дійшов вірного висновку про виселення відповідачів з житлового будинку по АДРЕСА_1 .

У доводах апеляційної скарги, ОСОБА_2 посилається на те, що він та члени його родини - відповідачі по справі: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_6 вселилися в спірний житловий під АДРЕСА_1 зі згоди власника цього майна - ОСОБА_8 , яка була власницею цього мйана на момент їх вселення в спірний будинок, в якості членів сім`ї власниці майна. При цьому, як зазначає апелянт, про припинення права власності ОСОБА_8 внасілдок укладення нею 29.09.2017 року договору даруваня з позивачкою по справі - ОСОБА_3 відповідачам стало відомо лише після звернення позивачки з даною позовною заявою.

Проте апеляційний суд критично оцінює вказані доводи апелянта, виходячи з наступного.

Так, як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, згідно з договором дарування від 10.03.2004 року, посвідченого державним нотаріусом Сьомої Одеської державної нотаріальної контори, ОСОБА_10 , ОСОБА_8 (мати позивача) подарувала, а ОСОБА_3 (донька) прийняла в дар 77/100 (сімдесят сім сотих) частин домоволодіння з надвірними спорудами, розташованого в АДРЕСА_1 , загальною житловою площею 72,5 кв.м., а відповідно до договору дарування від 29.09.2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, Ланіною В.І., дарувальник, ОСОБА_8 , безоплатно передала у власність, а обдаровувана, ОСОБА_3 , прийняла у дар 23/100 (двадцять три сотих) частки домоволодіння під номером АДРЕСА_1 , яке в цілому складається з двох житлових будинків «Б» та «Б5» загальною площею 118,0 кв.м.

Таким чином, позивачка стала єдиним законним та повноправним власником двох будинків, загальною площею 118 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 .

При цьому, відповідно до ст.41 Конституції кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є не порушеним.

Згідно зі ст.317 ЦК власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Разом з тим згідно з положеннями ст.391 ЦК власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, що і здійснив позивач, шляхом звернення з позовною заявою до суду.

Як вже встанолвено судом, відповідачі не є (і не були) членами сім`ї ОСОБА_3 - сторони спільно не проживали, не вели спільного господарства, не мали єдиного бюджету, не були пов`язані побутом. Право користування апелянта ОСОБА_2 житловим будинком літ. «Б» було похідним від прав колишнього власника будинку - його матері ОСОБА_8 , яка станом на 2005 рік була власником саме цього будинку, а в 2004 році, житловий будинок літ. «Б5» (що складало 77/100 частин домоволодіння) ОСОБА_8 подарувала донці ОСОБА_3 .

Крім того, як встановлено в ході судового розгляду справи, ні ОСОБА_8 (яка була викликана до суду в якості свіка) ні ії донька, ОСОБА_3 , яка на даний час є законним власником будинку АДРЕСА_1 , згоди на проживання в будинку відповідачам ніколи не надавали та навіть заперечували щодо цього факту у судових засіданнях суду першої інстанції та більш того, в судовому засіданні сама відповідачка ОСОБА_4 визнала, що і позивач і її мати завжди заперечували проти їх проживання в спірному будинку.

З урахуванням вищенаведенного, доводи ОСОБА_2 про те, що вони (відповідачі) вселился в спріний будинок в якості членів сім`ї власниці майна не відповідає дійсності, оскільки не підтверджено жодними належними доказами.

При цьому, апеляційний суд зауважує, що посилання апелянта на те, що йому не було відомо про припинення права власності колишньої власниці житлового будинку під АДРЕСА_1 , ОСОБА_8 (його матері), внаслідок укладення нею 29 вересня 2017 року договору дарування з позивачем (з донькою) ніяким чином не спростовує висновки суду першої інстанції, оскільки його особиста юридична необізнаність не може бути підставою для скасування судового рішення, а сторони цього договору не мали відповідного обов`язку щодо сповіщення відповідачів.

Безпідставним є і твердження апелянта ОСОБА_2 про те, що ОСОБА_3 не надано в розпорядження суду першої інстанції жодного доказу того, що він та члени його сім`ї будь - яким чином чинять перешкоди позивачці ОСОБА_3 в реалізації нею права власності на майно.

Так, відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Матеріалами справи встановлено, що для додатковго обгрунтування своїх вимог, позивачка ОСОБА_3 надала до суду копію постанови Київського районного суду м.Одеси від 29.01.2019 року, яка підтверджує наявність тривалого конфлікту та неможливості проживання разом із відповідачами у будинку, за адресою: АДРЕСА_1 , який належить на праві власності позивачці (Том І: а.с. 37-38).

Також поясненнями свідка - ОСОБА_8 , яка була допитана у судовому засіданні суду першої інстанції були підтверджені обставини того, що відповідачами чиняться перешкоди позивачці в реалізації нею права власності на спірний будинок, зокрема свідок стверджувала, що відповідачі не сплачують комунальні послуги, порушують правила користування газорозподільними системами, в підтвердження чого надала до суду Акт від 23.09.2019 року про порушення побутовим споживачем (Том І: а.с. 53, 122-127).

Отже, судом першої інстанції встановлено і визнано сторонами, що між власником будинку та її матір`ю з однієї сторони і відповідачами з другої останні роки склались неприязливі стосунки саме через проживання відповідачів в будинку під АДРЕСА_1 , що унеможливлює позивача користуватись та розпоряджатись своєю власністю на власний розсуд, а тому посилання відповідача, що в оскаржуваному ним рішенні суду першої інстанції не зазначено про встановлення судом наявності перешкод позивачці зі сторони відповідачів у користуванні належним їй на праві власності майном не відповідають дійсності.

Доводи апелянта ОСОБА_2 про те, що спірне домоволодіння утримується також і за кошти його родини є також необгрунтованими та недоведеними, з огляду на відсутність в матеріалах справи будь яких належних та допустимих доказів в підтвердження зазначенного.

При цьому, як встановлено судом, свідок ОСОБА_8 в судовому засіданні суду першої інстанції надала пояснення, що її син - ОСОБА_2 участі у будівництві будинку літ. «Б5» не приймав, а будинок літ. «Б» по АДРЕСА_1 побудований ще у 1950 році і цей будинок вона купувала для себе, а синові залишила трикімнатну квартиру. В подальшому разом з дочкою було побудовано будинок літ. «Б5», на який право власності було оформлене в 2001 році на її ОСОБА_8 ім`я. Син продав квартиру і в 2005 році попросив оформити йому реєстрацію по будинку до придбання іншого житла. Свідок стверджувала, що відповідачі не сплачують комунальні послуги, порушують правила користування газорозподільними системами. На підтвердження свідок надала Акт від 23.09.2019 року про порушення побутовим споживачем.

Відповідно до положень ст.ст.12,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог.

У апеляційній скарзі, апелянт ОСОБА_2 також вказує, що вони, разом зі своєю дружиною, ОСОБА_4 визначили місце проживання ОСОБА_6 , 2006 року народження, за місцем їх проживання, а саме, в будинку під АДРЕСА_1 , так як іншого житла в них не має.

Проте, як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, мати ОСОБА_6 - ОСОБА_4 має іншу частину квартири по АДРЕСА_5 , яка належить їй на праві власності, що підтверджується відомостями з державного реєстру речових прав на нерухоме майно (Том І: а.с. 43-44).

При цьому, відповідачі в свою чергу, не надали жодного доказу ані до суду першої інстанції, ані до суду апеляційної інстанції доказів, які б могли підтвердити те, що в них немає можливості користуватись вищевказаною частиною квартири.

Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

За змістом частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Жодних інших доводів на спростування висновків суду першої інстанції, апеляційна скарга ОСОБА_2 не містить.

Що стосується доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 , то слід зазначити, що фактично, як сам зазначає апелянт її доводи він обгрунтовує лише тим, що його не повідомили, як відповідача по справі про час та місце судового розгляду справи та й про розгляд справи судом взагалі, що на його думку є підставою для скасування оскаржуванного рішення суду.

Проте, вказані доводи апелянта ОСОБА_1 оцінюються апеляційним судом критично, з огляду на те, що у справі в якості відповідачів також приймали участь і його батьки - ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , які неодноразово сповіщалися судом належним чином та приймали активну участь у розгялді справи.

Більш того, зі змісту оскаржуваного рішення вбачається, що «…Як повідомили ОСОБА_2 і ОСОБА_4 в судовому засіданні - їх повнолітні діти ОСОБА_5 і ОСОБА_1 більше року перебувають за межами України і з`явитися до суду не мають можливості (повідомити адресу, місце праці відповідачі відмовились)» (Том І: а.с. 229, абзац 5).

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Сукупність вищезазначених обставин, аналіз та оцінка доводів апеляційної скарги приводять до висновку, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при апеляційному розгляді справи, рішення постановлено судом першої інстанції з додержанням вимог закону.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Отже, апеляційний суд вважає, що судове рішення ґрунтується на повно та всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

На підставі ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, тому відповідно до ст. 141 ЦПК України новий розподіл понесених сторонами судових витрат не здійснюється.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384,389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 28 січня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , треті особи без самостійних вимог: Київська районна адміністрація як орган опіки та піклування, Служба у справах дітей Одеської міської ради про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом виселення - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 09.06.2023 року.

Головуючий Т.В. Цюра

Судді: О.С. Комлева

Є.С. Сєвєрова