КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 листопада 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Слюсар Т.А.,

суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання Шаламай Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 02 серпня 2023 року у складі судді Бусик О.Л.,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «ЖК Сервіс Груп» про визнання договору недійсним,-

В С Т А Н О В И В :

У квітні 2023 року ОСОБА_1 звернулася у суд із позовом, у якому просить визнати недійсним договір укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «ЖК Сервіс Груп» про надання послуги з управління багатоквартирним будинком № 114/13 від 23 жовтня 2019 року, визнати недійсним предмет даного договору, та пункти 3.2, 2.4.4, 2.4.8., 2.4.16, 9.1.Стянути з ТОВ «ЖК Сервіс Груп» кошти одержані за недісним правочином у сумі 29 313 грн 98 коп., інфляційні втрати у розмірі 9 452 грн 25 коп., компенсацію за неправомірне користування утримуваними грошовими коштами (3% річних) у розмірі 1 608 грн 28 коп. Визнати нечесною підприємницьку практику ТОВ «ЖК Сервіс Груп» при укладенні договору № 114/13 від 23 жовтня 2019 року.

Позов обґрунтовано тим, що ОСОБА_1 є власницею квартири АДРЕСА_1 .

24 січня 2020 року між нею та ТОВ "ЖК Сервіс Груп" було укладено договір №114/13 від 23 жовтня 2019 року про надання послуги з управління будинком. Без укладення цього договору відповідач відмовлявся надавати позивачці ключі від вказаної квартири та підключити квартиру до внутрішньобудинкових систем постачання холодної поди та електроенергії.

Вказувала, що договір про надання послуг з управління багатоквартирним будинком (зміни до нього) від імені всіх співвласників багатоквартирного будинку укладається з визначеним відповідно до законодавства управителем співвласником (співвласниками), уповноваженим (уповноваженими) на це рішенням зборів співвласників, та є обов`язковим для виконання всіма співвласниками. У випадках, визначених законом, договір про надання послуг з управління багатоквартирним будинком укладається від імені співвласників багатоквартирного будинку уповноваженою особою органу місцевого самоврядування.

Однак, позивачка вказує, що у будинку жодного разу не проводились загальні збори співвласників. Позивач зверталась до відповідача з проханням надати документи, які могли б підтвердити право відповідача бути управителем будинку та укладати з його співвласниками договір про надання послуг з управління будинком, однак таких документів відповідачем надано не було, лише було повідомлено про те, що товариство прийняло будинок в управління згідно наказу "Про передачу на обслуговування і експлуатацію житлових будинків" ПАТ "Холдингова компанія "Київміськбуд" № 00046/0/-19 від 21 червня 2019 року.

Вважає, що на момент укладення договору відповідач не був визначеним, відповідно до законодавства, управителем будинку та не мав законних прав та повноважень на укладення договорів на послуги з його управління.

Зазначає, що відповідач нараховує співвласникам квартир тариф на свої послуги з управління будинком за різною ставкою та не нараховує тариф власникам нежитлових приміщень, чим порушує право позивача на пропорційність витрат щодо належного утримання, експлуатації, реконструкції, реставрації, поточного і капітального ремонтів, відповідно до його частки.

Посилаючись на те, що шляхом укладення оспорюваного договору відповідач, замовчуючи відсутність законних повноважень на його укладення та факт того, що ціна послуги була встановлена неналежним чином, мав умисел отримати функції управителя будинку та встановити ціну послуги на його управління на свій розсуд.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 02 серпня 2023 року позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, неналежне встановлення обставин, що мають значення для справи, не застосовано закон, який підлягав до застосуванню, просить скасувати рішення районного та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити та вирішити питання судових витрат.

Скарга обґрунтована тим, що районним судом не встановлено, що ПАТ «Холдингова компанія «Київміськбуд» не мала належного права передати будинок в управління відповідачу шляхом видання наказу, без прийняття відповідного рішення зборами співвласників будинку. У матеріалах справи відсутні докази прийняття відповідного рішення зборів співвласників будинку, або рішення уповноваженою особою органу місцевого самоврядування щодо призначення відповідача його управителем відповідно до положень Статті 15 Закону №2189-VIII. Такими чином, суд визнав встановленими обставини справи щодо права відповідача здійснювати управління будинком та укладати оспорюваний договір, які не були доведені належним чином, при цьому не з`ясувавши чи мав він право укладати оспорюваний договір.

Судом не з`ясовано, що ціна на послуги з управління будинком у розмірі 9,42 грн./кв.м, яка вказана у пункті 3.2 Договору є такою, що встановлена не відповідно до законодавства, економічно не обґрунтована, порушує право позивача, як співвласника будинку, щодо пропорційності витрат на належне утримання, експлуатацію, реконструкцію, реставрацію, поточного і капітального ремонтів, технічного переоснащення спільного майна будинка між співвласниками пропорційне до їхніх часток співвласника, тому є підстави визнання такої ціни недійсною, тобто судом не встановлено, що ціна оспорюваного договору визначена неналежним чином, й не застосовано положення частин 5, 6, 7 Закону України «Про Захист прав споживачів».

У своєму рішенні суд дійшов до висновку, що немає наявності одночасно всіх ознак, які свідчать про те, що умови оспорюваного договору є несправедливими відповідно до приписів статті 18 Закону №1023-ХІІ, посилаючись на постанову Верховного Суду України від 08 червня 2016 року у справі № 6-330цс16, проте такий висновок Суду є результатом неправильного застосування їм норм матеріального права - неправильним тлумаченням закону, з огляду на те, що наявність одночасно всіх вищевказаних ознак, які свідчать про те, що умови договору є несправедливими стосується до не визначених законодавством несправедливих умов договору.

Судом не було з`ясовано, що у пункти 2.4.4, 2.4.8., 2.4.16, 9.1 оспорюваного договору є несправедливими та призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду позивачу.

Зазначено, що не застосовано судом, зокрема й положення ст.ст. 230, 227, 627 ЦК України, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Вказано, що судом не було з`ясовано, що задоволення вимог позивача щодо визнання недійсними пунктів 2.4.4, 2.4.8, 2.4.13, 9.1 оспорюваного договору не залежить від задоволення вимоги про визнання його недійсним в цілому, а навпаки, є додатковими підставами щодо визнання цього договору недійсним. Ці вимоги є основними.

Також судом не досліджено обставин, стосовно нечесної підприємницької діяльності відповідача, а також те, що укладення спірного договору має на меті приховання справжньої мети цих правовідносин.

Відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення Стандник О.В. в інтересах ТОВ «ЖК Сервіс Груп», яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 не був допущений до розгляду справи, у зв`язку з відсутністю повноважень на представництво позивачки. Був присутній в залі засідань, як вільний слухач.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частин 1, 2, 4, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення відповідає зазначеним вимогам закону.

Як убачається зі справи, що відповідач ТОВ "ЖК "Сервіс Груп" здійснює управління будинком на підставі наказу ПАТ "Холдингова компанія "Київміськбуд" від 21 червня 2019 року за № 00046/0/8-19 "Про передачу на обслуговування і експлуатацію житлових будинків", тобто являється управителем та здійснює обов`язки по виконання умов договору, укладає договори з підприємствами та Товариствами на надання послуг, зокрема про надання охоронних послуг, послуг по вивезенню та знешкодженню твердих побутових відходів, технічного обслуговування систем диспетчеризації внутрішньо-будинкових систем обліку постачання холодної та гарячої води, з технічного обслуговування та ремонту ліфтів, з технічного обслуговування обладнання системи диспетчеризації інженерного обладнання, технічного обслуговування системи автоматичної пожежної сигналізації, про що складались відповідні акти здачі-приймання робіт.

ТОВ "ЖК "Сервіс Груп", як управитель багатоквартирного будинку, виконує умови оскаржуваного договору, надає житлово-комунальні послуги.

ОСОБА_1 є власницею квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 71 т.1).

24 січня 2020 року між позивачкою та ТОВ "ЖК Сервіс Груп" було укладено договір № 114/13 від 23 жовтня 2019 року про надання послуги з управління будинком (а.с. 49-62 т.1).

Згідно з вимогами ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно зі ст. 79 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

У відповідності до положень статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво - чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Частинами 1, 3, 5 статті 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Недодержання в момент вчинення правочину стороною вимоги, встановленої зокрема частиною 1 ст. 203 ЦК України, є, відповідно до ч. 1 ст. 215 цього Кодексу, підставою недійсності правочину.

Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Згідно з ч. 1 ст. 236 ЦК України, правочин визнаний судом недійсним є недійсним з моменту його вчинення.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

У постанові від 16.11.2018 у справі № 2-383/2010 Велика Палата Верховного Суду зробила висновок про те, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину враховуються загальні приписи статей 3,15,16 Цивільного кодексу України. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене та в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулося.

За положеннями ст. ст. 626-628 ЦК України, договором є домовленість двох або більш сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно ст. ст. 215, 638 ЦК України, відсутність у договорі всіх істотних умов, є підставою для визнання такого правочину недійсним лише в разі доведення особою, яка не є стороною спірного Договору, наявності порушень (не визнання або оспорювання) її прав або охоронюваних законом інтересів, у протилежному випадку, це є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову без надання оцінки дійсності умов спірного Договору.

Так, позивачка просить визнати недійсним договір укладений між нею та ТОВ «ЖК Сервіс Груп» про надання послуги з управління багатоквартирним будинком № 114/13 від 23 жовтня 2019 року та його пункти 3.2, 2.4.4, 2.4.8., 2.4.16, 9.1.

Районний суд відмовляючи в задоволенні позову, послався на те, що ОСОБА_1 під час підписання оскаржуваного договору визнавала його умови прийнятними для себе, заперечень щодо змісту такого договору не мала, зміст правочинів не суперечить нормам чинного на момент укладання договору законодавства та містить всі істотні умови, передбачені законом для такого виду договорів, в ньому відсутні несправедливі умови. При цьому суд вказав, що позивачка виконувала умови вказаного договору, оплачувала надані їй послуги.

З висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 642 ЦК України якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

Відповідно до норм частин 1, 2 ст. 368 Цивільного кодексу України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом.

Згідно із статтею 382 Цивільного кодексу України квартирою є ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання. Усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.

Відповідно до визначень, наведених у ст. 1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку (Закон № 417-VII), управитель багатоквартирного будинку - фізична особа - підприємець або юридична особа - суб`єкт підприємницької діяльності, яка за договором зі співвласниками забезпечує належне утримання та ремонт спільного майна багатоквартирного будинку і прибудинкової території та належні умови проживання і задоволення господарсько-побутових потреб; управління багатоквартирним будинком - це вчинення співвласниками багатоквартирного будинку дій щодо реалізації прав та виконання обов`язків співвласників, пов`язаних з володінням, користуванням і розпорядженням спільним майном багатоквартирного будинку.

Предметом регулювання цього Закону є відносини, що виникають у процесі реалізації прав та виконання обов`язків власників квартир та нежитлових приміщень як співвласників багатоквартирного будинку (стаття 2 Закону).

Відповідно до ч.1 ст. 9 Закону № 417-VIII управління багатоквартирним будинком здійснюється його співвласниками. За рішенням співвласників усі або частина функцій з управління багатоквартирним будинком можуть передаватися управителю або всі функції - об`єднанню співвласників багатоквартирного будинку (асоціації об`єднань співвласників багатоквартирного будинку).

За ч.1 ст. 10 Закону № 417- VIII співвласники приймають рішення щодо управління багатоквартирним будинком на зборах у порядку, передбаченому цією статтею. Якщо у багатоквартирному будинку в установленому законом порядку утворено об`єднання співвласників, проведення зборів співвласників та прийняття відповідних рішень здійснюється згідно із законом, що регулює діяльність об`єднань співвласників багатоквартирних будинків.

Стаття 6 Закону № 417- VIII визначає права співвласників багатоквартирного будинку. За змістом п. 1, 2 ч. 1 цієї статті співвласники багатоквартирного будинку мають право вільно користуватися спільним майном багатоквартирного будинку з урахуванням умов та обмежень, встановлених законом або рішенням співвласників; брати участь в управлінні багатоквартирним будинком особисто або через представника.

За змістом п.п. 1, 5 ч. 1 ст. 7 Закону № 417- VIII, співвласники зобов`язані забезпечувати належне утримання та належний санітарний, протипожежний і технічний стан спільного майна багатоквартирного будинку; виконувати рішення зборів співвласників.

Відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду у постанові від 02 лютого 2021 року у справі № 906/1308/19, управління майном багатоквартирного будинку є правом (та, відповідно, обов`язком) власників приміщень у багатоквартирному будинку, яке може реалізовуватися та виконуватися ними через ОСББ, створене в цьому будинку, або шляхом передачі відповідних функцій (чи їх частини) управителю або асоціації.

Визначення порядку управління багатоквартирним будинком, тобто, вирішення питання про те, наділити цими функціями ОСББ, якщо таке створене в цьому будинку, чи передати відповідні функції (чи їх частину) управителю або асоціації, є невід`ємною складовою реалізації прав та виконання обов`язків багатоквартирного будинку щодо належного утримання та управління спільним майном, що здійснюється за їх безпосереднім волевиявленням.

Управління багатоквартирним будинком управителем здійснюється на підставі договору про надання послуг з управління багатоквартирним будинком, що укладається згідно з типовим договором. Вартість послуг з управління багатоквартирним будинком визначається за рішенням зборів співвласників (загальних зборів ОСББ) і згодою управителя та зазначається у договорі з управителем.

Умови договору про надання послуг з управління багатоквартирним будинком повинні відповідати умовам типового договору затвердженого Кабінетом Міністрів України. Істотними умовами договору про надання послуг з управління багатоквартирним будинком є: перелік послуг; вимоги до якості послуг; права і обов`язки сторін; відповідальність сторін за порушення договору; ціна послуг; порядок оплати послуг; порядок і умови внесення змін до договору; строк дії договору, порядок і умови продовження дії та розірвання договору (частина перша-четверта статті 11 Закону № 417- VIII.

Водночас відносини, що виникають у процесі надання послуг з управління багатоквартирним будинком, регулюються Законом України від 9 листопада 2017 року № 2189-VIII «Про житлово-комунальні послуги» (Закон № 2189-VIII), згідно зі статтею 13 якого залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

За визначеннями, наведеними у статті 1 Закону № 2189-VIII послуга з управління багатоквартирним будинком - результат господарської діяльності суб`єктів господарювання, спрямованої на забезпечення належних умов проживання і задоволення господарсько-побутових потреб мешканців будинку шляхом утримання і ремонту спільного майна багатоквартирного будинку та його прибудинкової території відповідно до умов договору, а управитель багатоквартирного будинку - фізична особа - підприємець або юридична особа - суб`єкт підприємницької діяльності, яка за договором із співвласниками забезпечує належне утримання та ремонт спільного майна багатоквартирного будинку і прибудинкової території та належні умови проживання і задоволення господарсько-побутових потреб. Споживачами такої послуги може бути індивідуальний споживач (фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги), або колективний споживач - юридична особа, що об`єднує споживачів у будівлі та в їхніх інтересах укладає договір про надання комунальної послуги.

Відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Виконавець зобов`язаний забезпечувати своєчасність та відповідну якість житлово-комунальних послуг згідно із законодавством та умовами договору (частина перша статті 1, 9, пункт 1 частини другої статті 21 Закону № 2189-VIII).

Тобто надання управителем послуг з управління будинком породжує права та обов`язки між співвласниками багатоквартирних будинків і виконавцем таких послуг.

Так, п. 9.1 оспорюваного договору сторони погодили, що договір набуває чинності з дня його підписання сторонами, тобто з 23 жовтня 2019 року, та діє протягом одного року з дня укладення. Якщо за один місяць до закінчення строку дії цього договору із сторін не повідомить письмово іншій сторін про перегляд умов чи відмову від цього договору, він вважається продовженим на один рік.

Також п. 9.4 цього договору сторони визначили, що зміна та доповнення до договору вносяться за взаємною згодою сторін шляхом укладання додаткових угод.

При цьому колегія суддів погоджується, що в матеріалах справи відсутні належні докази того, що позивачка, у відповідності до п. 9.1 договору письмово повідомила відповідача, як управителя будинку про перегляд умов чи відмову від цього договору. До суду звернулася більше чим через 3 роки.

Не оспорювала позивачка й інші пункти договору, з чого убачається погодження з їх змістом.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 Закону № 2189-VII1 в одному багатоквартирному будинку договір про надання послуг з управління може укладатися одночасно не більше як з одним управителем.

Зазначені положення закону виключають припинення укладеного між сторонами договору № 114/13 про надання послуг з управління багатоквартирним будинком від 23.09.2019 в односторонньому порядку, остільки на даний час ТОВ «ЖК Сервіс Груп» є єдиною управляючою компанією.

Докази того, що співвласники уклали договір з іншою управляючою компанією у матеріалах справи відсутній.

Враховує колегія суддів й те, що ОСОБА_1 , являючись власником квартири у будинку по АДРЕСА_2 , користувалася наданими відповідачем послугами, що передбачені умовами оспорюваного договору.

Відповідно до п. 2.4.4 договору у разі зміни ціни на послуги уповноваженими органами та/або постачальником послуг, в односторонньому порядку проводити корегування розміру плати без внесення змін у цей договір та додатків до нього, які є невід`ємною частиною.

Отже, підставою до внесення відповідачем змін в частині плати за надані послуги є зміна ціни постачальником таких послуг.

Таким чином, управляюча компанія є посередником між власником та постачальником послуг.

Установлено, що між відповідачем, як управляючою компанією та постачальниками послуг укладено договори, за наслідками виконання яких товариство зобов`язано виконати умови договору та оплатити надані співвласникам житлово-комунальні послуги та послуги з утримання будинку.

Зокрема, зі справи видно, що з метою виконання обов`язків на виконання умов договорів по наданню послуг з управління багатоквартирним будинком - охорони, вивезення та знешкодження твердих побутових відходів, технічне обслуговування систем диспетчеризації внутрішньобудинкових систем обліку постачання холодної і гарячої води, виконання робіт з технічного обслуговування обладнання, виконання робіт з технічного обслуговування та ремонту ліфтів, ТОВ «ЖК Сервіс Груп» укладено договори з ТОВ «Еко Грінко», ТОВ «Три ААА», ПП «СПС-А2, ТОВ «ВІРРА СВІТ», ТОВ «ВІЛМАТ Україна», ТОВ «ДОРН». Долучені до справи акти виконаних робіт свідчать про повне виконання сторонами умов договорів, пов`язаних з наданням послуг та їх оплати ТОВ «Наш Сервіс» (а.с. 121-230 т.1).

Отже, з метою виконання умов прямих договорів та виконання договорів, укладених з власниками квартир, в тому числі й з ОСОБА_1 , управитель проводить відповідні розрахунки з постачальниками послуг, що є наслідком нарахування власникам суми компенсації за надані послуги.

Позивачка вважає несправедливими умови п. 2.4.13 договору, якими передбачено складання акту звірки по оплаті при наявності у співвласника заборгованості за надані послуги на строк понад 30 днів та право управителя у зв`язку з цим обмежити співвласника в отриманні послуг, а також п. 2.4.8 оспорюваного договору, відповідно до якого у випадку не сплати власником наданої постачальником житлово-комунальної послуги більш ніж 30 днів, управляюча компанія має право призупинити надання послуги, що не суперечить положенням ч.4 ст.26 Закону України «Про житлово-комунальні послуги».

Пунктом 2.4.16 оспорюваного договору, передбачено право відповідача відмовити співвласнику у наданні відповіді на звернення при умові наявності боргу й співвласник, підписуючи договір, погоджується з цим і не матиме до управителя жодних претензій по відмові.

Проте у матеріалах справи відсутні докази ненадання товариством відповіді на звернення позивачки, до того ж долучені до позовної заяви додатки свідчать про протилежне. ОСОБА_1 не конкретизовано, яким чином даними умовами порушуються її права, як споживача житлово-комунальних послуг, обов`язком якого після їх споживання є своєчасна оплата.

Постановою Кабінету Міністрів України від 05 вересня 2018 року № 712 затверджено Правила надання послуги з управління багатоквартирним будинком та Типового договору про надання послуги з управління багатоквартирним будинком.

Пунктом 35 Правил надання послуги з управління багатоквартирним будинком визначено що за погодженням співвласників та управителя до договору управління можуть бути включені умови про зміну ціни у порядку та на умовах, визначених відповідним договором управління.

Пунктом 2.4.4 договору передбачено право обслуговуючої компанії в односторонньому порядку змінювати його умови, що узгоджується з положеннями п. 35 Правила надання послуги з управління багатоквартирним будинком.

Підставою до внесення в односторонньому порядку необхідних змін слугує зміна ціни на послуги, що надані уповноваженим органом чи постачальником послуг.

Відповідно до долучених до справи матеріалів, відповідачем належно виконуються умови договору та в повному обсязі надаються житлово-комунальні послуги.

Долучені до справи докази свідчать про те, що управителем у випадку надання послуг не у повному обсязі мешканцям квартир по АДРЕСА_2 проводиться корегування тарифу шляхом його зменшення.

Так, за послуги з управління будинком мали місце випадки зменшення тарифу.

Зокрема, згідно наказу № 12 а/г від 28.03.2022 за березень 2022 року під час відповідних нарахувань застосовано тариф 7,04; у квітні 2022 року наказом відповідача № 30/аг від 29.04.2022 застосовано тариф 8,47; у травні 2022року згідно наказу №43 а/г від 25.05.2022 розрахунки проведено згідно тарифу 10,78. Подібні коригування тарифу мало місце і в інші періоди (а.с. 110-119 т.1).

Отже, оскільки позовні вимоги про визнання недійсним предмету вказаного договору, а також п. 2.4.4, 2.4.13, 2.4.16., 9.1 договору є похідними від визнання недійсним договору в цілому, районним судом обґрунтовано відмовлено в їх задоволенні.

Твердження апеляційної скарги про те, що умови договору є несправедливими та порушують права позивачки, як споживача послуг, оцінюються колегією суддів критично, з огляду на таке.

Відповідно до вимог частин 1, 2, 3 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі.

Отже, умови договору кваліфікуються як несправедливі, якщо вони, по-перше, порушують принцип добросовісності, по-друге, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін, по-третє, завдають шкоди споживачеві (правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 08 червня 2016 року у справі № 6-330цс16).

Посилаючись, на те, що судом не застосовано ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" позивачка не зазначила, в чому саме такі порушення полягають та чому оспорювані пункти договору, на її думку, є несправедливими.

Позивачкою не доведено існування перелічених вище ознак у їх сукупності та не спроектовано їх на обставини даної справи, які б давали підстави для кваліфікації оспорюваних умов договору як несправедливих.

Отже, у справі, що переглядається, колегія суддів, не встановивши наявності одночасно всіх ознак, які свідчать про те, що умови договорів є несправедливими відповідно до приписів статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для визнання умов договору про надання послуги з управління багатоквартирним будинком несправедливими.

З огляду на викладене, колегія суддів визнає обґрунтованими висновки районного суду про відсутність правових підстав до стягнення з ТОВ "ЖК Сервіс Груп" на користь позивачки заявлені нею як сплачені на виконання умов договору за отримані послуги грошові кошти, в сумі 29 313 грн 98 коп., а також 9 452 грн 45 коп. інфляційних втрат та 1 608 грн 28 коп.3 % річних.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 3 ст. 12 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Щодо доводів апеляційної скарги про нечесну підприємницьку діяльність з боку відповідача є безпідставними, оскільки обставини, на які посилається в обґрунтування такої своєї позиції позивачка, не дають підстав вважати, що з боку відповідача мала місце нечесна підприємницька діяльність. З цього приводу слід зазначити, що позивачкою з дня підписання договору не було зазначеної будь-яких заперечень з указаних підстав, вона користувалася наданими послугами та претензій не заявляла до відповідача.

Інших доводів, які могли б спростувати висновки районного суду, апеляційна скарга не містить.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 02 серпня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 08 грудня 2023 року.

Суддя-доповідач:

Судді: