Справа № 299/1867/21
П О С Т А Н О В А

Іменем України

28 листопада 2023 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача: Мацунича М.В.

суддів: Кожух О.А., Джуги С.Д.

з участю секретаря судового засідання: Сливка С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Начаєв Валерій Валерійович, на рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області від 21 вересня 2022 року, ухвалене головуючою суддею Бак М.Д., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору приватного нотаріуса Берегівського районного нотаріального округу Юски Наталії Миколаївни про визнання недійсними договорів купівлі-продажу, скасування рішення про державну реєстрацію права власності, визнання права власності на житловий будинок та зобов`язання вчинити дії

встановив:

У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору приватного нотаріуса Берегівського районного нотаріального округу Юски Н.М. про визнання недійсними договорів купівлі-продажу, скасування рішення про державну реєстрацію права власності, визнання права власності на житловий будинок та зобов`язання вчинити дії.

Позовні вимоги мотивувала тим, що позивач є потерпілою у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 03.05.2018 року за № 0000480 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 286 Кримінального кодексу України, за фактом дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок якої померла дочка позивача - ОСОБА_5 .

Під час досудового розслідування у вказаному кримінальному провадженні було постановлено ухвалу слідчого судді про накладення арешту на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 80,2 кв.м, житловою площею 58,8 кв.м, який належав на праві власності підозрюваному відповідачу ОСОБА_2 . Ухвалу слідчого судді постановлено в результаті розгляду клопотання представника потерпілої, поданого після повідомлення ОСОБА_2 про підозру у вчиненні кримінального правопорушення. Прокурор, якому копію ухвали слідчого судді було направлено для виконання, не вніс до державного реєстру відомості про накладення відповідного обтяження.

В ході досудового розслідування позивач та інші потерпілі подали слідчому цивільний позов.

16.09.2019 року Виноградівським районним судом Закарпатської області ухвалено вирок, яким ОСОБА_2 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого частиною другою статті 286 КК України, який змінено ухвалою Львівського апеляційного суду від 08.12.2020 року. Вироком суду ухвалено стягнути з ОСОБА_2 на користь потерпілих ОСОБА_6 , ОСОБА_1 по 150000,00 грн, на користь потерпілого ОСОБА_7 12112,69 грн.

24.12.2020 на підставі вироку суду від 16.09.2019 судом видано виконавчий лист, який направлено для виконання до Виноградівського районного відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ). Під час примусового виконання вироку суду встановлено, що житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , не належить боржнику ОСОБА_2 .

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно відповідач ОСОБА_2 , дізнавшись про подання представником потерпілих цивільного позову у кримінальному провадженні, відчужив житловий будинок ОСОБА_4 згідно договору купівлі-продажу від 23.08.2018, посвідченого приватним нотаріусом Виноградівського районного нотаріального округу Юскою Н.М., що зареєстровано в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за № 582, який через тиждень продав цей будинок родичеві відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_3 згідно договору купівлі-продажу від 30.08.2018, посвідченого приватним нотаріусом Виноградівського районного нотаріального округу Юскою Н.М., що зареєстровано в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за № 595.

Наведені обставини свідчать про те, що відповідач ОСОБА_2 , знаючи про можливу майбутню конфіскацію майна, до закінчення судового провадження, умисно, з метою уникнення відповідальності, продав житловий будинок.

Дії відповідача ОСОБА_2 , який, усвідомлюючи настання відповідальності та стягнення коштів на користь потерпілих, не маючи наміру добровільно сплатити стягнуті кошти, відчужив належний йому житловий будинок, спрямовані на фіктивний перехід права власності на відповідне нерухоме майно з метою приховання майна та невиконання судового рішення.

Договори купівлі-продажу житлового будинку підлягають визнанню недійсними, тому що є фіктивними правочинами, тобто такими, які вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цими правочинами.

З огляду на реєстрацію права власності на майно захист прав позивача забезпечать також позовні вимоги про скасування рішень приватного нотаріуса Виноградівського районного нотаріального округу Юски Н.М. про державну реєстрацію права власності відповідачів ОСОБА_4 , ОСОБА_3 на житловий будинок та відповідних записів державного реєстратора.

З врахуванням наведеного, ОСОБА_1 просила суд:

- визнати недійсним договір купівлі-продажу від 23.08.2018, укладеного між відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , посвідченого приватним нотаріусом Виноградівського районного нотаріального округу Юскою Н.М., що зареєстровано в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за № 582;

- визнання недійсним договору купівлі-продажу від 30.08.2018, укладеного між відповідачами ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , посвідченого приватним нотаріусом Виноградівського районного нотаріального округу Юскою Н.М., що зареєстровано в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за № 595;

- відновити становище, яке існувало до порушення шляхом відновлення права власності відповідача ОСОБА_2 на житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;

- скасувати рішення приватного нотаріуса Виноградівського районного нотаріального округу Юски Н.М. про державну реєстрацію права власності відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на вказаний житловий будинок та визнання права власності на житловий будинок за відповідачем ОСОБА_2 ;

- зобов`язати приватного нотаріуса Виноградівського районного нотаріального округу Юски Н.М. здійснити відповідні реєстраційні дії для виконання рішення суду.

Рішенням Виноградівського районного суду Закарпатської області від 21 вересня 2022 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Начаєв В.В., подала апеляційну скаргу в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги. Вважає, що дане рішення прийняте з грубим порушенням норм процесуального та матеріального права.

В обґрунтування скарги посилається на те, що суд першої інстанції проігнорував всі докази позивача, визнав їх недопустимими та неналежними, з огляду на те, що вони не відповідають формі засвідчення. Оскільки всі подані докази на думку суду є неналежними та недопустимими суд визнав недоведеними обставини, наведені в обґрунтування позову, з приводу здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні, підозрюваним у якому був відповідач ОСОБА_2 , накладення арешту на житловий будинок відповідача ОСОБА_2 , подання позивачем цивільного позову у кримінальному провадженні, ухвалення судових рішень, якими відповідача ОСОБА_2 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, укладення 23.08.2018 року договору купівлі-продажу житлового будинку між відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , тому що відсутні допустимі та належні докази на їх підтвердження.

При недоведеності підстав позову в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу від 30.08.2018 року, укладеного між відповідачами ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , даний правочин не підлягає оцінці на предмет наявності/відсутності у сторін правочину наміру створення правових наслідків, які ним обумовлювалися.

Однак, такі висновки суду першої інстанції апелянт вважає помилковими з огляду на наступне.

Зазначає, що в рамках кримінального провадження було накладено арешт на майно, а саме: на житловий будинок (загальною площею 80,2 кв.м., житловою площею 58,8 кв.м.), що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що належав ОСОБА_2 , для забезпечення виконання заявленого цивільного позову.

Під час примусового виконання встановлено що вищевказаний житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 не належить боржнику ОСОБА_2 .

На підставі Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно представником потерпілих стало відомо про відчуження боржником ОСОБА_2 даного житлового будинку, після того як такий довідався про поданий представником потерпілих цивільний позов в рамках кримінального провадження №0000480 , на користь ОСОБА_4 на підставі договору купівліпродажу від 23.08.2018, який у свою чергу через тиждень відчужив цей будинок на користь родича обвинуваченого - ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 30.08.2018 р., посвідченого приватним нотаріусом Виноградівського районного нотаріального округу Юскою Н.М. та зареєстрованим в реєстрі за №595.

За таких обставин, відповідач ОСОБА_2 , знаючи про можливу майбутню цивільну конфіскацію ще до закінчення судової справи - умисно відчужив житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , для уникнення відповідальності.

Тому вважає, що даний договори купівлі-продажу від 23.08.2018 та від 30.08.2018, посвідчені приватним нотаріусом Виноградівського районного нотаріального округу Юскою Н.М. та зареєстрований в реєстрі за № 582 та №595 є недійсними.

Висновки суду про те, що позивач не надав належні докази на підтвердження своїх вимог, а копія з копії судових рішень, правочинів, технічних паспортів є недопустимими, оскільки не посвідчені належним чином, є безпідставними, оскільки, відповідачі та третя особа не заперечили чинність чи справжність жодного доказу, і такі містяться в матеріалах справи і посідчені належним чином адвокатом Нечаєвим В.В. шляхом проставлення напису «Згідно з оригіналом», зазначена дата посвідчення, містять підпис адвоката, проставлена печатка та є на ній напис із зазначенням статусу, посади та ПІБ адвоката.

Зазначає, що із оспорюваних договорів купівлі продажу вбачається, що розрахунок між сторонами здійснено у готівковій формі до підписання цього договору. Сума договору становила 333 900,00 грн та 338 019,00 грн відповідно.

За приписами пункту 7 розділу ІІ Положення про ведення касових операцій в національній валюті в Україні, затвердженого Постановою Правління Національного банку України 29.12.2017 № 148, у редакції, чинній на дати укладення спірних договорів купівлі-продажу, фізичні особи мають право здійснювати розрахунки готівкою: між собою за договорами купівлі-продажу, які підлягають нотаріальному посвідченню, у розмірі до 50 000 (п`ятдесяти тисяч) гривень включно. Платежі на суму, яка перевищує 50 000 гривень, здійснюються шляхом переказу коштів з поточного рахунку на поточний рахунок або внесення та/або переказу коштів на поточні рахунки (у тому числі на депозит нотаріуса на окремий поточний рахунок у національній валюті).

Відсутність проведення належного розрахунку за обома договорами також додатково підтверджує, що такі договори не мали мети настання реальних наслідків.

Отже, ОСОБА_2 знав про наявність як цивільного позову, так і ухвали про арешт його майна, знав про те, що за результатами розгляду кримінальної справи цивільний позов буде задоволено; добровільно обвинувачений рішення суду не виконував, лише в рамках ВП № 64075829 надіслав у 2022 році 20000,00 грн на користь позивача, і на момент розгляду та вирішення цієї справи не є закінченим та, укладення відповідачем ОСОБА_2 оспорюваного договору зумовило наслідок у вигляді зменшення обсягу майна, на яке може бути звернуто стягнення з метою виконання виконавчого листа на користь позивача ОСОБА_1 .

Таким чином, констатуємо про наявність прямого причинно-наслідкового зв`язку між укладенням оспорюваних договорів та задоволенням прав позивача як кредитора за деліктними зобов`язаннями шляхом отримання належних їй сум, присуджених вироком Виноградівського районного суду від 16.09.2019 року.

Відтак можливість виконання виконавчого документа №299/2359/18 про стягнення з ОСОБА_2 суми відшкодування шкоди фактично залежить від майнового стану останнього, а тому, на переконання апелянта, позивач цілком обґрунтовано може ставити питання про правомірність відчуження відповідачем належного йому майна, оскільки вказані обставини безпосередньо впливають на можливість звернення стягнення на таке майно та задоволення майнових інтересів позивачки, позаяк відчуження відповідачем нерухомого майна унеможливлює звернення стягнення на таке майно.

Вважає, що суд першої інстанції вдався до надмірного формалізму та мав врахувати подані докази, засвідчені належним чином та не мав вдаватися до застосування положень, які не поширюються на копії документів, що подаються учасниками справи, і в силу відсутності сумнівів щодо достовірності доказів, не мав вважати такі неналежними копіями та прийняти рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , і третя особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору приватного нотаріуса Берегівського районного нотаріального округу Юска Н.М. у дане судове засідання не з`явились, але про дату, час, і місце судового засідання повідомлені належним чином, що стверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення.

Відтак, враховуючи приписи частини 2 статті 372 ЦПК України розгляд справи слід проводити у відсутності не зявившихся сторін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню за наступних доводів.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

А ч. 1 ст. 5 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Так з приписів ст. 76, ч.ч. 1, 2 ст. 77, ст.ст. 78, 79 і 80, ч.ч. 1, 4 ст. 81 ЦПК України вбачається, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відхиляючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що у зв`язку з відсутністю належних та допустимих доказів на підтвердження позовних вимог, такі позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Проте, колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на такі мотиви.

У ході апеляційного розгляду, колегією суддів встановлено, що ОСОБА_1 є потерпілою у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 03.05.2018 року за № 0000480 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 286 Кримінального кодексу України (надалі - КК України), за фактом дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок якої померла дочка позивачки - ОСОБА_5 .

В ході досудового розслідування позивачка та інші потерпілі подали слідчому цивільний позов.

Під час досудового розслідування у вказаному кримінальному провадженні було постановлено 13 липня 2018 року ухвалу слідчого судді про накладення арешту на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 80,2 кв.м, житловою площею 58,8 кв.м, який належав на праві власності підозрюваному відповідачу ОСОБА_2 . Ухвалу слідчого судді постановлено в результаті розгляду клопотання представника потерпілої, поданого після повідомлення ОСОБА_2 про підозру у вчиненні кримінального правопорушення. Прокурор, якому копію ухвали слідчого судді було направлено для виконання, не вніс до державного реєстру відомості про накладення відповідного обтяження.

Проте, 23 серпня 2018 року між ОСОБА_8 , який діяв на підставі довіреності від 22.08.2018 року від імені ОСОБА_2 (продавець) та ОСОБА_4 (покупець) укладено Договір купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами за АДРЕСА_1 , який розміщений на земельній ділянці площею 0,2500 га. за кадастровим номером :07:002:0052 за суму 333.900,00 гривень, який посвідчено приватним нотаріусом Виноградівського районного нотаріального округу Юскою Наталією Миколаївною, та зареєстровано в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за № 582.

Та 30 серпня 2018 року між ОСОБА_4 (продавець) та ОСОБА_3 (покупець), укладено Договір купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами за АДРЕСА_1 , який розміщений на земельній ділянці площею 0,2500 га. за кадастровим номером :07:002:0052 за суму 338.019,00 гривень, який посвідчено приватним нотаріусом Виноградівського районного нотаріального округу Юскою Наталією Миколаївною, та зареєстровано в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за № 595.

16.09.2019 року Виноградівським районним судом Закарпатської області ухвалено вирок, яким ОСОБА_2 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого частиною другою статті 286 КК України, який змінено ухвалою Львівського апеляційного суду від 08.12.2020 року. Вироком суду ухвалено стягнути з ОСОБА_2 на користь потерпілих ОСОБА_6 , ОСОБА_1 по 150.000,00 грн, та на користь потерпілого ОСОБА_7 12.112,69 грн.

24.12.2020 року на підставі вироку Виноградівського районного суду від 16.09.2019 року районним судом видано виконавчий лист, який направлено для виконання до Виноградівського районного відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ). Та під час примусового виконання вироку суду встановлено, що житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , не належить вже боржнику ОСОБА_2

19.01.2021 року головним державним виконавцем Виноградівського районного відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Олашин Н.В. відкрито виконавче провадження № 64075829 з примусового виконання виконавчого листа від 24.12.2020 року № 299/2359/18, виданого Виноградівським районним судом Закарпатської області про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 боргу в сумі 150000,00 грн.

28.01.2021 року державним виконавцем Виноградівського районного відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Олашин Н.В. зареєстровано обтяження арешт житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі постанови Виноградівського районного відділу державної виконавчої служби за № 64076262, номер запису про обтяження: 40306309, суб`єкт обтяження: Козьма О.М.

Вирішуючи заявлені позовні вимоги, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду не відповідають.

Відповідно до статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, зокрема з договорів та інших правочинів.

Згідно зі статтею 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків договору, яким є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору (частина третя статті 626 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною першою статті 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України).

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

У частині п`ятій статті 203 ЦК України зазначено, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України).

Учасники цивільних відносин при здійсненні своїх прав зобов`язані діяти добросовісно, утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб; не допускаються дії, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. На цих засадах мають ґрунтуватися і договірні відносини.

Обов`язок діяти добросовісно поширюється на усі сторони дійсного правочину та особу, яка прийняла виконання (подібний висновок щодо двостороннього правочину викладно у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 688/2908/16-ц (провадження № 14-28цс20)).

У зв`язку з цим межею реалізації принципу свободи договору має бути неприпустимість зловживання правом.

Фраудаторні правочини у цивілістичній доктрині це правочини, які вчиняються сторонами з порушенням принципів доброчесності та з метою приховування боржником своїх активів від звернення на них стягнення окремими кредиторами за зобов`язаннями боржника, завдаючи тим самим шкоди цьому кредитору.

У ЦК України немає окремого визначення фраудаторних правочинів, їх ідентифікація досягається через застосування принципів (загальних засад) цивільного законодавства та меж здійснення цивільних прав. Спільною ознакою таких правочинів є вчинення сторонами дій з виведення майна боржника на користь третіх осіб з метою унеможливлення виконання боржником своїх зобов`язань перед кредиторами та з порушенням принципу добросовісності поведінки сторони у цивільних правовідносинах.

Добросовісність є однією з основоположних засад цивільного законодавства та імперативним принципом щодо дій усіх учасників цивільних правовідносин (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Добросовісність це відповідність дій учасників цивільних правовідносин певному стандарту поведінки, який характеризується чесністю, відкритістю, повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Тобто, цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, що відповідатиме зазначеним критеріям та уявленням про честь і совість.

Частиною третьою статті 13 ЦК України визначено, що не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Зловживання правом це особливий тип правопорушення, яке вчиняється правомочною особою при здійсненні нею належного їй права, пов`язаний з використанням недозволених конкретних форм у межах дозволеного їй законом загального типу поведінки.

Формулювання «зловживання правом» передбачає у собі певну суперечність. Так, особа, яка користується власним правом, має дозвіл на певну поведінку, а якщо її дія не дозволена, то саме тому відбувається вихід за межі свого права (дія без права). Такі випадки трапляються, якщо особа діє недобросовісно, всупереч меті наданого їй права.

Зловживання правом і використання приватноправового інструментарію всупереч його призначенню проявляється у тому, що: 1) особа (особи) «використовувала / використовували право на зло»; 2) наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки є певним станом, у який потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів / умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); 3) враховується правовий статус особи/осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а й про обсяг прав інших учасників цих правовідносин і порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах, або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин), (постанова Верховного Суду від 11 листопада 2021 року у справі № 910/8482/18 (910/4866/21)).

Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказано, що оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною).

Правочини, які вчиняються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути неправомірною та недобросовісною. Отже, правочин не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення. Відтак правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними і зводяться до зловживання правом.

Використання особою належного їй суб`єктивного права не для задоволення легітимних інтересів, а з метою заподіяння шкоди іншим учасникам цивільних правовідносин, задля приховування дійсного наміру сторін при вчиненні правочину є очевидним використанням приватноправового інструментарію всупереч його призначенню та за своєю суттю є «вживанням права на зло». За таких умов недійсність договору як приватноправова категорія є інструментом, який покликаний не допускати, або припиняти порушення цивільних прав та інтересів, або ж їх відновлювати.

Метою доброчесного боржника повинне бути добросовісне виконання всіх своїх зобов`язань, а в разі неможливості такого виконання надання своєчасного та справедливого задоволення (сатисфакції) прав і правомірних інтересів кредитора, зокрема у процедурі банкрутства.

Договір, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторний договір), може бути як оплатним, так і безоплатним. Він може бути як одностороннім, так і багатостороннім за складом учасників, які об`єднуються спільною метою щодо вчинення юридично значимих дій.

Застосування конструкції фраудаторності при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дають змогу кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент (контрагенти), з яким (якими) боржник учиняє оспорюваний договір; ціна договору (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни договору контрагентом боржника; дотримання процедури (черговості) при виконанні зобов`язань, якщо така процедура визначена законом імперативно.

Подібні висновки зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07 вересня 2022 року у справі № 910/16579/20 (провадження № 12-60гс21).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19), зазначено, що згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі вироку) про стягнення коштів, що набрало законної сили. Боржник (дарувальник), проти якого ухвалено вирок про стягнення коштів та відкрито виконавче провадження, та його сини (обдаровувані), які укладають договір дарування, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки укладається договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом.

Отже, договір, який укладений з метою уникнути виконання договору та зобов`язання зі сплати боргу, є зловживанням правом на укладання договору та розпорядження власністю, оскільки унеможливлює виконання зобов`язання і завдає шкоди кредитору. Такий договір може вважатися фраудаторним та може бути визнаний судом недійсним за позовом особи, право якої порушено, тобто кредитора.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду у зазначеній вище постанові вказала, що позивач має право звернутися до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що спрямований на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України) і послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.

А звідси, порушення загальних засад цивільного законодавства (засад справедливості, добросовісності та розумності), визначених імперативно пунктом 6 частини першої статті 3 ЦК України, які мають наслідком вихід учасниками правочину за межі здійснення цивільних прав, наданих договором чи актами цивільного законодавства, з наміром завдати шкоди іншій особі (частина третя статті 13 ЦК України) може бути самостійною підставою недійсності правочину.

Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен установити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення), і настання відповідних наслідків та у разі задоволення позовних вимог зазначити в судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

У справі, яка переглядається апеляційним судом встановлено, що ухвалою слідчого судді Виноградівського районного суду від 13 липня 2018 року за клопотанням цивільних позивачів, яких представляв адвокат Нечаєв В. В. накладено арешт на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 80,2 кв.м, житловою площею 58,8 кв.м, який належав на праві власності підозрюваному відповідачу ОСОБА_2 .

Ухвала Виноградівського районного суду від 13 липня 2018 року в справі № 299/1246/18 про накладення арешту на житловий будинок АДРЕСА_1 , згідно приписів статті 175 КПК України підлягала негайному виконанню з моменту її постановлення.

Проте, 23 серпня 2018 року ОСОБА_2 від імені якого діяв ОСОБА_8 відчужив належний йому житловий будинок ОСОБА_4 , який в свою чергу 30 серпня 2018 року відчужив придбаний житловий будинок ОСОБА_3 .

Відчужуючи зазначений житловий будинок на який могло бути звернуто стягнення в рахунок відшкодування вимог за цивільним позовом в кримінальній справі, ОСОБА_2 повинен був усвідомлювати, що внаслідок таких дій ухиляється від відшкодування завданої шкоди.

Підтвердженням даного твердження є вирок Виноградівського районного суду Закарпатської області від 16 вересня 2019 року, яким ОСОБА_2 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого частиною 2 статті 286 КК України і стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_6 і ОСОБА_1 по 150.000,00 грн. та на користь ОСОБА_7 12.112,69 грн.

Відтак, ОСОБА_2 як боржник міг передбачити негативні наслідки для себе у випадку невиконання судового рішення про відшкодування шкоди.

Як у ході розгляду справи судом першої інстанції, так і апеляційним судом, ОСОБА_2 не надав та матеріали справи не містять доказів, які б спростовували встановлені колегією суддів обставини, зокрема відчуження боржником нерухомого майна, яке було предметом розгляду в ході кримінального провадження, за наявності судового рішення про стягнення з нього заподіяної шкоди та під час дії ухвали суду про накладення арешту на це майно.

Посилання ОСОБА_2 на те, що на стадії виконавчого провадження він сплатив ОСОБА_1 суму 150.000,00 грн., тому рішення суду ним виконано в частині позивачки є безпідставним, так-як відділом ДВС 19.01.2021 року відкрито три виконавчі провадження стосовно як ОСОБА_1 , так і ОСОБА_6 та ОСОБА_7 . А відповідно до частини 1 статті 46 ЗУ «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 року № 1404-VIII, у разі якщо під час розподілу грошових сум у випадку, передбаченому пунктом 3 частини першої статті 45 цього Закону, стягнутої суми недостатньо для задоволення вимог стягувачів за виконавчими документами, кошти розподіляються виконавцем між стягувачами в певній черговості. Зазначене спростовує доводи ОСОБА_2 про те, що він відшкодував ОСОБА_1 спричинену шкоду в повному розмірі. Та крім цього, постановою від 27.11.2023 року головного державного виконавця Виноградівського відділу ДВС у Берегівському районі Закарпатської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Олашин Н.В. скасовано постанову про закінчення виконавчого провадження від 22.11.2023 року у ВП № 64075829 де стягувачем виступає ОСОБА_1 .

Виходячи з огляду встановлених у справі обставин, посилання ОСОБА_2 на те, що він не є боржником ОСОБА_1 , відхиляються колегією суддів як такі, що не підтверджуються належними доказами та спростовуються матеріалами справи.

Оскільки договір купівлі-продажу укладений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, за відсутності погашення таких вимог, такий договір містить ознаки фраудаторності.

Відчужуючи нерухоме майно після виникнення зобов`язання з відшкодування завданої шкоди ОСОБА_2 діяв очевидно недобросовісно та зловживав правами, у зв`язку з чим договір купівлі-продажу не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, який за своєю природою являється фіктивним правочином (стаття 234 ЦК України).

Зазначений висновок колегії суддів узгоджується з правовими висновками викладеними в постановах Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268//16-ц, та від 07 вересня 2022 року у справі № 910/16579/20, в яких зазначено, що договір, який укладений з метою уникнути виконання договору та зобов`язання зі сплати боргу, є зловживанням правом на укладання договору та розпорядження власністю, оскільки унеможливлює виконання зобов`язання і завдає шкоди кредитору. Такий договір може вважатися фраудаторним та може бути визнаний судом недійсним за позовом особи, право якої порушено, тобто кредитора на підставі статей 203, 215 ЦК України.

Наведене за своєю сукупність дає правові підстави апеляційному суду для визнання договорів купівлі-продажу від 23.08.2018 року за реєстром № 582 між ОСОБА_2 від імені якого за довіреністю діяв ОСОБА_8 (продавець) та ОСОБА_4 (покупець), та від 30.08.2018 року за реєстром № 595 між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами за АДРЕСА_1 , який розміщений на земельній ділянці площею 0,2500 га. за кадастровим номером :07:002:0052, недійсними.

Оскільки зазначені правочини є нечинними внаслідок визнання таких недійсними то заявлена позовна вимога про відновлення права власності ОСОБА_2 на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами за АДРЕСА_1 , що розміщений на земельній ділянці площею 0,2500 га. за кадастровим номером :07:002:0052 є безпідставною, позаяк таке право власності поновлюється державним реєстратором.

Суд першої інстанції відхилив позовні вимоги при цьому зазначивши, що позивачкою не надано належних та допустимих доказів на підтвердження заявлених позовних вимог.

Таке твердження суду першої інстанції не відповідає матеріалам справи та у зв`язку із цим є незаконним.

На підтвердження підставності заявлених вимог, ОСОБА_1 інтереси якої представляв адвокат Нечаєв В.В. було надано суду першої інстанції наступні докази: 1. Цивільний позов про відшкодування матеріальної та моральної шкоди завданої вчиненням кримінального правопорушення (т.1, а.с. 18-19); 2. Клопотання слідчому судді Виноградівського районного суду від 12 липня 2018 року про накладення арешту на майно ОСОБА_2 (т.1, а.с. 20-21); 3. Ухвала слідчого судді Виноградівського районного суду від 13 липня 2018 року в справі № 299/1246/18, якою накладено арешт на житловий будинок ОСОБА_2 (т.1, а.с. 22-23); 4. Вирок Виноградівського районного суду від 16 вересня 2019 року в справі № 299/2359/18 щодо засудження ОСОБА_2 (т.1, а.с. 24-29); 5. Нотаріально посвідчену копію Договору купівлі-продажу від 30.08.2018 року за реєстром № 595 між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 (т.1, а.с. 62-69); 6. копію Договору купівлі-продажу від 23.08.2018 року за реєстром № 582 між ОСОБА_2 від імені якого за довіреністю діяв ОСОБА_8 (продавець) та ОСОБА_4 (покупець), (т.2, а.с. 19-22/). Зазначені копії доказів засвідчені адвокатом Нечаєвим В.В. у відповідності до положень пункту 9 частини 1 статті 20 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 5 липня 2012 року № 5076-VI. Відтак, такі докази є належними та допустимими доказами у справі.

Щодо строку позовної давності заявленого ОСОБА_4 , т.2 а.с. 68.

Після набрання вироком Виноградівським районним судом Закарпатської області від 16.09.2019 року в частині засудження ОСОБА_2 за вчинення злочину, передбаченого частиною другою статті 286 КК України, який змінено ухвалою Львівського апеляційного суду від 08.12.2020 року, було видано у справі виконавчий лист за № 299/2359/18 від 24.12.2020 року. Зазначений виконавчий лист було скеровано до Виноградівського РВ ДВС Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) до примусового виконання.

Постановою головного державного виконавця Виноградівського РВ ДВС Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Олашин Н.В., 19.01.2021 року відкрито виконавче провадження ВП № 64075829, де стягувачем виступає ОСОБА_1 , а боржником ОСОБА_2 , т.1, а.с. 32, 33.

Згідно правил частини 1 статті 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

ОСОБА_1 не являлась стороною оспорюваних договорів купівлі-продажу житлового будинку, а тому не могла раніше довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Про факт відчуження ОСОБА_2 власного житлового будинку, ОСОБА_1 стало відомо у ході здійснення виконавчого провадження, коли постало питання щодо звернення стягнення на власність боржника.

Та відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно … від 09.03.2021 року сформованої на запит адвоката ОСОБА_9 встановлено, що з 30.08.2018 року власником житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами за АДРЕСА_1 , який розміщений на земельній ділянці площею 0,2500 га. за кадастровим номером :07:002:0052 являється ОСОБА_3 , т.1, а.с. 30.

В суд з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , ОСОБА_1 звернулась 02 квітня 2021 року.

Наведені доводи дають підставу для висновку, що ОСОБА_1 звернулась у суд з позовом в межах трирічного строку позовної давності передбаченого статтею 257 ЦК України одразу, коли їй стало відомо про факт відчуження ОСОБА_2 житлового будинку, яким є період з 09 березня 2021 року.

Апеляційним судом договори купівлі-продажу від 23.08.2018 року за реєстром № 582 між ОСОБА_2 від імені якого за довіреністю діяв ОСОБА_8 (продавець) та ОСОБА_4 (покупець), та від 30.08.2018 року за реєстром № 595 між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами за АДРЕСА_1 , який розміщений на земельній ділянці площею 0,2500 га. за кадастровим номером :07:002:0052 визнано недійсними.

А звідси, прийняті приватним нотаріусом Виноградівського районного нотаріального округу Юско Наталією Миколаївною як державним реєстратором на підставі зазначених недійсних договорів купівлі-продажу житлового будинку рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , індексний номер: 42774316 від 30.08.2018 року підлягають у відповідності до положень частини 3 статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 року № 1952-IV (в редакції на час розгляду справи) скасуванню.

У зв`язку із скасуванням рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , одночасно з державною реєстрацією припинення таких речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав ОСОБА_2 , тобто має місце поновлення речових прав за первісним власником. Відтак, позовна вимога про визнання за ОСОБА_2 права власності на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами за АДРЕСА_1 , який розміщений на земельній ділянці площею 0,2500 га. за кадастровим номером :07:002:0052 є безпідставною, тому в задоволенні такої слід відмовити.

Колегія суддів враховує ту обставину стосовно того, що Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Відтак, суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32). Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

А звідси, в доводах апеляційної скарги наведені ті обставини, які слугують підставою для колегії суддів стосовно часткового задоволення заявлених позовних вимог, оскільки впливають на правові висновки у спірних правовідносинах та спростовують висновки суду першої інстанції.

Наведеного суд першої інстанції не врахував, та безпідставно дійшов висновку про відмову в задоволенні заявлених позовних вимог. Відтак, такі висновки суду першої інстанції є такими, що не ґрунтуються на вимогах діючого законодавства та досліджених обставинах, разом з зібраними у справі доказами та доводами учасників справи.

Зважуючи на встановлене у контексті вимоги пунктів 1 - 4 частини 1 статті 376 ЦПК України, колегія суддів належним чином дослідивши усі надані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, дійшла обґрунтованого висновку про те, що право ОСОБА_1 на отримання відшкодування шкоди завданої злочином за рахунок майна ОСОБА_2 , у спірних правовідносинах є порушеним, тому позовні вимоги підлягають частковому задоволенню за вищенаведених доводів, та у зв`язку із цим доводи апеляційної скарги також є частково підставними.

Оскільки рішення суду першої інстанції ухвалено за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду обставинам справи та неправильного застосування норм матеріального і процесуального права, тому воно підлягає скасуванню з постановленням нового судового рішення про часткове задоволення позову.

Апеляційна скарга містить вимогу про постановлення у справі окремої ухвали стосовно дій судді Бак М.Д.

Згідно частини 1 статті 262 ЦПК України суд, виявивши при вирішенні спору порушення законодавства або недоліки в діяльності юридичної особи, державних чи інших органів, інших осіб, постановляє окрему ухвалу, незалежно від того, чи є вони учасниками судового процесу.

Окрема ухвала суду є процесуальним засобом судового впливу на виявлені під час судового розгляду грубих порушень законодавства, а також причини та умови, що цьому сприяли. Правовими підставами постановлення окремої ухвали є виявлення під час розгляду справи порушень норм матеріального та процесуального права, встановлення причин та умов, що сприяли вчиненню таких порушень. Вирішення питання щодо постановлення окремої ухвали є правом, а не обов`язком суду.

Враховуючи, що апеляційний суд у процесі перегляду цієї справи не встановив порушень, які б слугували достатньою підставою для постановлення окремої ухвали відносно судді ОСОБА_10 , то клопотання ОСОБА_1 про постановлення окремої ухвали задоволенню не підлягає.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно пункту 2 частини 2 статті 141 ЦПК України, у разі задоволення позову, судовий збір покладається на відповідача.

За подачу позову ОСОБА_1 сплатила судовий збір у розмірі 2 724,00 грн., т.1, а.с. 37, 103. Та за подачу апеляційної скарги ОСОБА_1 сплатила судовий збір у розмірі 2851,50 грн. Відтак, з кожного з відповідачів підлягає стягненню судовий збір в розмірі по 1 707,17 грн.

Згідно довідки до акту огляду медико-соціальною експертною комісією Серія 12 ААГ за № 302064 від 27.06.2023 року ОСОБА_2 являється інвалідом ІІ групи безстроково, т.2, а.с. 236.

Відповідно до пункту 9 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 року № 3674-VI, від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються: особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю.

Таким чином, керуючись положенням частини 6 статті 141 ЦПК України судовий збір у частині розміру 1 707,17 грн., який підлягає стягненню з ОСОБА_2 у зв`язку з тим, що від звільнений від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях, такий розмір судових виплат слід компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Зважуючи на викладене та керуючись нормами статей 141, 368, 374, 376, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Начаєв Валерій Валерійович, задовольнити частково.

Рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області від 21 вересня 2022 року скасувати та постановити у справі постанову про часткове задоволення позову.

Визнати договір купівлі-продажу житлового будинку від 23.08.2018, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , який посвідчено приватним нотаріусом Виноградівського районного нотаріального округу Юскою Н.М., що зареєстрований в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за № 582 та договір купівлі-продажу житлового будинку від 30.08.2018, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , який посвідчено приватним нотаріусом Виноградівського районного нотаріального округу Юскою Н.М., що зареєстрований в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за № 595 недійсними.

Скасувати рішення приватного нотаріуса Виноградівського районного нотаріального округу Юски Н.М. про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , індексний номер: 42774316 від 30.08.2018 на житловий будинок АДРЕСА_1 .

У задоволенні інших позовних вимог, відмовити.

Компенсувати ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 судові витрати у розмірі 1707,17 гривень, судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Стягнути з ОСОБА_4 , РНОКПП: НОМЕР_2 та ОСОБА_3 , РНОКПП: НОМЕР_3 на користь ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 судові витрати з кожного по 1707,17 гривень, судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний тексту постанови суду складено 08 грудня 2023 року.

Суддя-доповідач:

Судді: