Справа № 727/8784/23
Провадження № 2/727/1567/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 жовтня 2023 року Шевченківський районний суд м. Чернівці, в складі:

головуючий суддя Слободян Г.М.

секретар судового засідання Вакарчук Т.Р.

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження, у відкритому судовому засіданні, в залі суду м. Чернівці цивільну справу за позовною заявою за позовною заявою ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , фактичне місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (РНОКПП: НОМЕР_2 ; зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 ) про поділ майна подружжя, -

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позову.

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із позовною заявою до ОСОБА_2 про поділ майна. Заявлені позовні вимоги мотивує тим, що 05.05.2014 року вона уклала шлюб з ОСОБА_2 , зазначає, що ІНФОРМАЦІЯ_3 від шлюбу у них народився син - ОСОБА_3 . Посилається на те, що рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 23.12.2020 року шлюб між ними розірвано. Стверджує, що за час шлюбу було за спільні кошти та в інтересах сім`ї було набуто нерухоме та рухоме майно, а саме автомобіль та квартиру, вказує, що вони з чоловіком погодили, що якщо головою сім`ї є чоловік, то і представником сім`ї, який буде представляти її під час підписання та нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу буде він а поивачка, як дружина покупця, у відповідності до ч.3 ст. 65 СК України, надавала письмову згоду на укладення договору купівлі-продажу квартири, що посвідчується заявою, підпис на якій нотаріально посвідчений. Зазначає, що надалі, 25.02.2020 року право власності на придбане ними майно нотаріусом, як державним реєстратором, було зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на ім`я відповідача, ОСОБА_2 .

На виклад обставин у позові вказує, що на момент подання позову до суду відповідач не бажає вирішити питання поділу спільного майна подружжя (квартири, автомобіля) у добровільному порядку та чинить їй перешкоди у користуванні майном. Стверджує, що вона неодноразово зверталася до відповідача з проханням щодо поділу майна у добровільному порядку, але останній не бажає вирішити питання поділу у добровільному порядку.

Вважає, що є всі підстави визнати квартиру АДРЕСА_2 та автомобіль спільною сумісною власністю подружжя. А тому просить, визнати квартиру АДРЕСА_2 об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ???та визнати за нею право власності на частки данної квартири; припинити право власності ОСОБА_2 на частки квартири АДРЕСА_3 ; визнати об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_4 автомобіль марки SUZUKI BALENO SEDAN та стягнути з ОСОБА_2 на її користь вартості автомобіля марки SUZUKI BALENO SEDAN, у розмірі 45710,75 грн. А також стягнути судові витрати по справі.

Рух по справі та позиція сторін.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 30.08.2023 року відкрито провадження в справі.

Відзиву на позовну заяву в суд не подано.

Сторони в судове засідання не з`явилися будучи належним чином повідомленими про день час і місце розгляді справи.

Позивачем ОСОБА_1 до суду скеровано письмову заяву в якій просить справу розглядати у її відсутність; позовні вимоги підтримано в повному обсязі, у разі неявки відповідача в судове засідання не заперечує проти ухвалення заочного рішення.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з?явився, будучи належним чином повідомленим про час, дату та місце розгляду справи; відомостей про поважність неявки до суду не надав.

Виходячи з вимог п.5 ч.2 ст.223, ч.5 ст.223 та п.3 ч.1 ст.257 ЦПК України суд вважає, що судовий розгляд справи за відсутності сторін та відповідно представників сторін, зокрема, згідно ст. 223 ч.3 п.1 ЦПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України - у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити заочне рішення, у зв`язку з неподанням відповідачем відзиву, та відсутністю заперечень позивача щодо заочного розгляду справи, що відповідає положенням п. 3, п. 4 ч. 1ст. 280 ЦПК України.

На підставі ч.2 ст.247 Цивільного процесуального кодексу України, в разі неявки всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши надані позивачем документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, зважає на наступне.

Згідно ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Досліджені судом докази та застосовані норми права.

05.05.2014 року ОСОБА_1 уклала шлюб з ОСОБА_2 , який зарестровано у виконавчому комітеті Берегометської селищної ради Вижницького району Чернівецької області, про що 05.05.2014 року зроблено відповідний актовий запис за №13, свідоцтво серії НОМЕР_3 від 05.05.2014 року (а.с.6).

Відповідно до рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 23.12.2020 року вищезазначений шлюб розірвано. Рішення набрало законної сили 25.01.2021 року (а.с.7-8).

Згідно нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу квартири, 25.02.2020 року подружжям було придбано квартиру АДРЕСА_2 купівлі-продажу квартири від 25.02.2020р., який посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Тумак А.М. та зареєстровано в реєстрі за № 125). Інвентарна вартість об`єкту поділу становить 184564,00 грн. (а.с.12-15).

Згідно заяви ОСОБА_1 , як дружина покупця, у відповідності до ч.3 ст. 65 СК України, надавала письмову згоду на укладення договору купівлі-продажу квартири, що посвідчується заявою, підпис на якій нотаріально посвідчений (а.с.10).

Разом з цим, 25.02.2020 року право власності на придбане майно, було зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на ім`я ОСОБА_2 , що посвідчується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно сформованою 07.05.2021 року (а.с.9).

14 березня 2017 року за спільні грошові кошти подружжям також було придбано автомобіль марки «SUZUKI BALENO SEDAN» 1,3, 1996 p.в., p. #B01658B1, який зареєстрований на ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію тз (а.с.16).

Вартість автомобіля, згідно даних з автомобільних сайтів з мережі Інтернет, станом на 11.07.2023 року становить 91421,50 грн. (2500 доларів США х 36,5686) (а.с.17-20).

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст.372 ЦК України.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, диспозитивність (пункт 5 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій (частина третя та четверта статті 12 ЦПК України).

Згідно ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ч. 1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Держава не втручається у здійснення власником права власності.

Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 355 Цивільного кодексу України визначено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності (ч. 2 ст. 355 ЦК України).

Частиною 1ст.61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Статтею 163 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною 1ст.69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Частиною 1 статті 190ЦК України визначено, що майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки.

Відповідно до ч. 1 ст. 63СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною 1 статті 70СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб,розірвання шлюбу,визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60,69 СК, ч. 3ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Згідно правової позиції ВСУ у справі за № 6-2099цс16 від 12.10.2016 року за загальним правилом, закріпленим у частині четвертій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.

Тлумачення абзацу 3 частини 2 статті 3 СК України, з урахуванням принципу розумності, свідчить, що у разі роздільного проживання батьків, дитина належить до сім`ї того з них, з яким вона проживає, і не належить до сім`ї іншого з батьків. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.

Отже, у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості (ст.ст.77,78 ЦПК України), і це є її процесуальним обов`язком (ст.ст.12,81 ЦПК України).

Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості.

Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. N 11).

Верховний Суд зазначив, що тлумачення статті 60 СК України дозволяє зробити висновок, що законом встановлено про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Верховний Суд зауважив, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Постановою Судової палати в цивільних справах ВСУ від 12.10.2016 року по справі №6-646цс16 зазначено, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом набуття під час шлюбу, але і спільною участю подружжя своїми коштами в чи працею в набутті цього майна. Застосовуючи норму ст.60 СК, і визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен встановити не тільки факт набуття майна, але й той факт,що джерелом його отримання були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. В випадку набуття майна, хоча і в шлюбі, але на особисті кошти подружжя, це майно не може рахуватись об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є приватною власністю того з подружжя, який на особисті кошти його придбав.

Сам по собі факт придбання спірного майна під час шлюбу не можна вважати безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Верховний Суд України в своїй правовій позиції від 25.11.2015 року,розглянувши справу №6-2333цс15, зазначив наступне.

Ст. 60 СК України визначено,що майно придбане подружжям під час шлюбу,належить дружині і чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того чи мав він самостійний заробіток дохід.

У відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК майном , яке є особистою власністю дружини чи чоловіка, є майно, яке придбано ним за час шлюбу за кошти ,які належать саме йому особисто.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя є не тільки фактом набуття його під час шлюбу, але і спільними участю подружжя засобами та працею в набутті майна. Застосовуючи ст.60 СК України і признаваючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен встановити факт набуття майна під час шлюбу, але і факт, що джерелом його отримання були спільні кошти або спільна праця подружжя. Такими критеріями є - 1)час набуття такого майна, 2) засоби, за які це майно було набуте (джерело набуття) 3) мета придбання майна, яка надає йому правовий статус спільної власності подружжя.

Отже, судом встановлено, що позивач і відповідач перебувають в шлюбі з 2014 року, вищевказане майно є об`єктом спільної сумісної власності подружжя та наявні фактичні та правові підстави для його поділу.

Згідно ст.15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу , який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У відповідності до ст.4 Цивільно-процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановлену цивільно-процесуальним кодексом звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У відповідності до ст.64 Конституції України право на звернення до суду за захистом своїх прав і свобод не підлягає обмеженню. Дане право гарантоване усім фізичним та юридичним особам, права і свободи чи інтереси яких порушені, незнані або оспорені. Згідно ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб у спосіб визначений законами України.

У відповідності до ст.12 ЦПК України суд розглядає справу на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.

У відповідності до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини"суди застосовують при розгляді справКонвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

За змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі "Хаджинастасиу проти Греції" національні суди повинні зазначати з достатньою ясністю підстави, на яких ґрунтується їхнє рішення, що серед іншого, дає стороні можливість ефективно скористатися наявним у неї правом на апеляцію; у рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Кузнєцов та інші проти Російської Федерації" зазначено, що ще одним завданням вмотивованого рішення є необхідність продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Така позиція є усталеною практикою Європейського суду з прав людини (Серявін та інші проти України, Проніна проти України) і з неї випливає, що нехтування судом доречних аргументів сторони є порушеннямст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідачем не надано жодного доказу для спростування позовних вимог, позивача. Своїм правом на відзив відповідач не скористався.

Суд, всебічно та повно з`ясувавши обставини, на які посилається позивач, як на підставу заявлених вимог, оцінивши належність доказів, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги ґрунтуються на законі і підлягають до задоволення.

Щодо судових витрат. Щодо розподілу судових витрат положеннями ст. 141 ЦПК України визначено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Отже, на підставі викладено з відповідача слід стягнути суму сплаченого судового збору позивачем.

Враховуючи викладене, та приписи чинного законодавства, суд приходить до висновку про обґрунтованість заявлених позовних вимог, в зв`язку з чим позовна заява підлягає задоволенню.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 21, 57, 60, 61, 70, 71 СК України, ст. ст. 15, 16, 23, 183, 204, 370 ЦК України, ст. ст. 3-5, 7-13, 17, 43, 49, 76-82, 137, 141, 211, 258, 263, 264, 265, 268, 352 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Заочне рішення по справі.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя задовольнити.

Визнати квартиру АДРЕСА_2 об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ???

Визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) право власності на частки квартири АДРЕСА_2 . ???

Припинити право власності ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (РНОКПП: НОМЕР_2 ; зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 ) на частки квартири АДРЕСА_2 .

Визнати об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 автомобіль марки SUZUKI BALENO SEDAN, 1,3, 1996 p.в., p.н. НОМЕР_4 , VIN- НОМЕР_5 .

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (РНОКПП: НОМЕР_2 ; зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , фактичне місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 ) вартості автомобіля марки SUZUKI BALENO SEDAN, 1,3, 1996 p.в., p.н. НОМЕР_6 , VIN - НОМЕР_5 у розмірі 45710,75 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (РНОКПП: НОМЕР_2 ; зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , фактичне місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 ) сплачений судовий збір у розмірі 1379,93 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Заочне рішення може бути переглянуто судом за письмовою заявою відповідача, поданою ним протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Чернівецького апеляційного суду через Шевченківський районний суд м. Чернівці протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст судового рішення складено 03.11.2023 року.

Суддя Слободян Г.М.