П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 листопада 2023 року м. Київ

Справа № 761/15116/23

Провадження: № 22-ц/824/13249/2023

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О.,

суддів Нежури В. А., Кулікової С. В.

секретар Сакалош Б. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 27 червня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Каніковського Б. А.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до Київської міської ради про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

у с т а н о в и в:

В травні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що він є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС категорії 1.

З 26 липня 2002 року перебуває разом зі своєю сім`єю на обліку в Шевченківській районній державній адміністрації м. Києва у черзі на позачергове отримання житлової площі (пільга - учасник ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС 1 категорії), зі складом сім`ї - 4 особи.

Зазначав, що він та його родина віднесені до категорії громадян, які мають бути забезпечені житлом протягом року з дати звернення до відповідача з відповідною заявою. Однак, відповідач, допустивши протиправну бездіяльність, досі не забезпечив ОСОБА_1 та членів його сім`ї відповідною жилою площею, чим порушив права та законні інтереси.

07 вересня 2022 року ОСОБА_1 , звернувся до відповідача із заявою з проханням надати гарантоване державою житло, адже відповідно до законодавства особи забезпечуються жилою площею протягом року з дня подання заяви, а уже пройшов 21 рік.

У відповідь на цю заяву відповідач надіслав листа № М-6869-005/3 від 05.10.2022 року, в якому зазначив, що Державним бюджетом України на 2015 - 2022 роки асигнування для виконання програми із забезпечення житлом громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, не передбачені та питання про поліпшення житлових умов його родини буде винесено на розгляд міської комісії найближчим часом.

Клопотанням від 20.02.2023 року щодо винесення на розгляд міської комісії по розподілу житлової площі постраждалим внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС, департаментом соціальної політики повідомило, що засідання міської Комісії скликаються за наявності житлової площі, яку до Департаменту передає Департамент будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) для подальшого її розподілу серед постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи, які потребують поліпшення житлових умов і перебувають на квартирному обліку, але не зазначив, що і в 2023 році Державним бюджетом України асигнування для виконання програми із забезпечення житлом громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи теж не передбачені.

За викладених обставин просив визнати бездіяльність Київської міської ради, яка полягає у ненаданні ОСОБА_1 , учаснику ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС категорії 1, гарантованої державою житлової площі протиправною та зобов`язати Київську міську раду вчинити дії - надати ОСОБА_1 гарантовану державою житлову площу відповідно до п. 10 ст. 20 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 27 червня 2023 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із таким судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що суд першої інстанції помилково послався на висновки Верховного Суду, не звернув увагу, що їх суперечливість із вимогами чинного законодавства.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 28 серпня та 28 вересня 2023 року відкрито апеляційне провадження у справі та призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.

У відзиві на апеляційну скаргу Нестерова К.Ю. в інтересах Київської міської ради вказує, що жодних аргументів, які могли б свідчити про бездіяльність відповідача, скаржником наведено не було.

Зауважила, що ОСОБА_1 перебуває у загальноміському реєстрі за категорією «Потерпілі у зв`язку із аварією на ЧАЕС (1 категорія)», номер в черзі становить 1065. Інформації та відомостей про право на зміну черговості відповідачем надано не було.

В судовому засіданні ОСОБА_1 підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

Нестерова К.Ю. в інтересах Київської міської ради заперечила проти апеляційної скарги та просила рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Як убачається із матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_1 , є учасником ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС 1 категорії, є інвалідом війни 2 групи.

З 26 липня 2002 року позивач та члени його сім`ї у складі 4 осіб перебувають на квартирному обліку у Шевченківській районній державній адміністрації міста Києва та мають позачерговий порядок забезпечення житлом.

Листом № М-6869-005/3 від 05.10.2022 року позивачу було повідомлено, що Державним бюджетом України на 2015 - 2022 роки асигнування для виконання програми із забезпечення житлом громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, не передбачені.

Станом на 01.04.2023, у загальноміському Реєстрі за категорією «Потерпілі в зв`язку з аварією на ЧАЕС (1 категорія)» черга ОСОБА_1 під № 1 097.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що з огляду на встановлені обставини справи, зокрема, щодо розгляду звернень ОСОБА_1 про поліпшення житлових умов його та його родини, позивачем не було доведено позовних вимог.

Перевіряючи такі висновки суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів ураховує наступне.

Частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що кожна особа має право на судовий захист свого цивільного права та інтересу у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Суд при розгляді справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем.

У разі пред`явлення позову не до всіх належних відповідачів суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та зобов`язаний вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і стосовно тих відповідачів, які зазначені в ньому.

Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно зі специфікою спірних правовідносин), суд повинен відмовляти у задоволенні позову.

Отже, визначення відповідачів, предмета і підстав позову є правом позивача.

Разом з тим установлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Встановивши, що позов пред`явлений до неналежного відповідача та немає визначених процесуальним законом підстав для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача.

Такі правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18); від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц (провадження № 14-178цс18); від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц (провадження № 14-392цс18); від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц (провадження № 14-512цс18); від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (провадження № 14-511цс18), від 05 травня 2019 року у справі № 554/10058/17 (провадження № 14-20цс19).

Верховний Суд у постанові від 28 жовтня 2020 року у справі № 761/23904/19 (провадження № 61-9953св20) вказав, що визначення позивачем у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 16 Закону України «Про місцеве самоврядування» органи місцевого самоврядування є юридичними особами і наділяються цим та іншими законами власними повноваженнями, в межах яких діють самостійно і несуть відповідальність за свою діяльність відповідно до закону.

Відповідно до статті 143 Конституції України, територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності; затверджують програми соціально-економічного та культурного розвитку і контролюють їх виконання; затверджують бюджети відповідних адміністративно-територіальних одиниць і контролюють їх виконання; встановлюють місцеві податки і збори відповідно до закону; забезпечують проведення місцевих референдумів та реалізацію їх результатів; утворюють, реорганізовують та ліквідовують комунальні підприємства, організації і установи, а також здійснюють контроль за їх діяльністю; вирішують інші питання місцевого значення, віднесені законом до їхньої компетенції.

Частиною 1 статті 36 Житлового кодексу України, пунктом 8 розділу 2 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській PCP, затверджених постановою Ради Міністрів УРСР і Укрпрофради від 11.12.1984 № 470, квартирний облік здійснюється, за місцем проживання громадян у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів та відповідні управління в районних у місті Києві державні адміністрації.

Відповідно до частини 1 статті 10-1 Закону України «Про столицю України - місто-герой Київ», виконавчим органом Київської міської ради є Київська міська державна адміністрація, яка паралельно виконує функції державної виконавчої влади, що є особливістю здійснення виконавчої влади в місті Києві.

Отже, визначення позивачем в якості відповідача Київську міську раду є помилковим, оскільки належним відповідачем у цій справі має бути Київська міська державна адміністрація, що в свою чергу є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад.

По суті, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в позові, проте не звернув уваги на, те що позивачем заявлено позов до неналежного відповідача, що є достатньою підставою для відмови в позові.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно ч. 4 ст. 376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

За наведених обставин, рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 27 червня 2023 року підлягає зміні, шляхом викладення його мотивувальної частини в редакції цієї постанови, а відтак апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід задовольнити частково.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 27 червня 2023 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 08 грудня 2023 року.

Головуючий Т. О. Невідома

Судді В. А. Нежура

С. В. Кулікова