Постанова

Іменем України

07 червня 2023 року

м. Київ

справа № 947/38823/20

провадження № 61-5133св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Коломієць Г. В., Лідовця Р. А., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - Одеська міська рада,

відповідач - ОСОБА_1 ,

представник відповідача - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 18 серпня

2021 року у складі судді Салтан Л. В. та постанову Одеського апеляційного суду від 17 травня 2022 року у складі колегії суддів: Гірняк Л. А.,

Цюри Т. В., Комлевої О. С.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2020 року Одеська міська рада звернулася до суду із позовом до ОСОБА_1 про скасування рішень про державну реєстрацію про право власності та звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки шляхом знесення об`єкта самочинного будівництва.

На обґрунтування позовних вимог зазначала, що відповідно до договору дарування від 08 вересня 1999 року ОСОБА_1 є власницею квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 34,9 кв. м, житловою площею 23,7 кв. м.

13 червня 2005 року на підставі договору купівлі-продажу ОСОБА_3 набула право власності на гараж-сарай, загальною площею 27,0 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

11 березня 2019 року державним реєстратором прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та реєстрації за ОСОБА_1 права власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 74,0 кв. м, житловою площею 23,7 кв. м.

12 березня 2019 року державний реєстратор вніс виправлення щодо зазначеного майна та додав до розділу номер гаражу-сараю, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

18 липня 2019 року державним реєстратором внесені зміни до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, змінено площу зазначеного майна на 61,9 кв. м та 23.7 кв. м, видалено технічний паспорт від 15 липня 2019 року, довідку фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 (далі -

ФОП ОСОБА_4 ) від 15 липня 2019 року та видалено технічний паспорт від 01 березня 2019 року.

Одеська міська рада посилалась на те, що зазначені реєстрації були проведені з порушенням чинного законодавства, оскільки ОСОБА_1 самовільно зайняла земельну ділянку, та зазначені споруди є самовільними.

Враховуючи викладене, Одеська міська рада просила суд:

скасувати рішення державного реєстратора від 11 березня 2019 року

№ 45892265, що є підставою для проведення державної реєстрації припинення права власності за ОСОБА_1 на об`єкт нерухомого майна РНОНМ: 101, номер запису про право власності: 30635141, а

саме - права власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 74,0 кв. м, житлова площа 23,7 кв. м;

скасувати рішення державного реєстратора від 18 липня 2019 року

№ 47844411, що є підставою для проведення державної реєстрації припинення права власності за ОСОБА_1 на об`єкт нерухомого майна РНОНМ: 101;

зобов`язати ОСОБА_1 за власний рахунок звільнити самовільно зайняту земельну ділянку та знести об`єкт самочинного будівництва шляхом приведення квартири АДРЕСА_1 до попереднього стану, який відповідав умовам договору дарування

від 08 вересня 1999 року, дублікат якого посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Орзіх В. М. від 20 липня 2000 року за № 2451;

зобов`язати ОСОБА_1 за власний рахунок звільнити самовільно зайняту земельну ділянку та знести об`єкт самочинного будівництва шляхом приведення гаражу-сараю за адресою: АДРЕСА_1 до попереднього стану, який відповідав умовам договору купівлі-продажу

від 13 червня 2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Задорожнюк В. К. за № У-218.

Короткий зміст судових рішення суду першої інстанції

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 18 серпня 2021 року позовну заяву Одеської міської ради задоволено.

Скасовано рішення державного реєстратора від 11 березня 2019 року

№ 45892265, що є підставою для проведення державної реєстрації припинення права власності за ОСОБА_1 на об`єкт нерухомого майна РНОНМ: 101.

Скасовано рішення державного реєстратора від 18 липня 2019 року

№ 47844411, що є підставою для проведення державної реєстрації припинення права власності за ОСОБА_1 на об`єкт нерухомого майна РНОНМ: 101.

Зобов`язано ОСОБА_1 за власний рахунок звільнити самовільно зайняту земельну ділянку та знести об`єкт самочинного будівництва шляхом приведення квартири за адресою: квартира

АДРЕСА_1 , до попереднього стану, який відповідав умовам договору дарування від 08 вересня 1999 року, дублікат якого посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Орзіх В. М. від 20 липня 2000 року № 2451.

Зобов`язано ОСОБА_1 за власний рахунок звільнити самовільно зайняту земельну ділянку та знести об`єкт самочинного будівництва шляхом приведення гаражу-сараю за адресою: АДРЕСА_1 , до попереднього стану, який відповідав умовам договору купівлі-продажу

від 13 червня 2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Задорожнюк В. К. № У-218.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що з наданих різних технічних паспортів судом встановлено, що площа зазначеного майна змінювалась. Таким чином, внаслідок проведеної забудови-реконструкції відбулася безпідставна та протиправна забудова земельної ділянки, що належить до комунальної власності м. Одеси. Отже, є підстави вважати наведений об`єкт самочинно збудованим, оскільки він збудований на самовільно зайнятій земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, та без належного документа, який дає право виконувати будівельні роботи. Відповідач використовує вищезазначену земельну ділянку без правовстановлюючих документів на землекористування, чим порушує вимоги діючого законодавства України, що є підставою для задоволення позову Одеської міської ради.

Відсутність оформленого відповідно до вимог законодавства речового права на земельну ділянку взагалі виключає можливість проводити на ній будь-які будівельні роботи, та, тим більш, вводити в експлуатацію реконструйований об`єкт, який будувався на земельній ділянці, що не була відведена в установленому законодавством порядку для цієї мети, що прямо вказує на самочинне будівництво, здійснене із порушенням прав територіальної громади м. Одеси.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Одеського апеляційного суду від 17 травня 2022 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишено без задоволення. Рішення Київського районного суду м. Одеси від 18 серпня

2021 року залишено без змін.

Постанову суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що відповідачем здійснено самочинне будівництво у вигляді реконструкції квартири та гаражу-сараю. З урахуванням того, що земельна ділянка не передавалась ані відповідачці, ані іншим особам у власність чи/або користування, не була відведена в установленому законодавством порядку для нового будівництва чи/або реконструкції, то таке проведення ОСОБА_1 будівельних робіт прямо вказує на самочинне будівництво у розумінні статті 376 ЦК України.

Так як зазначене майно розташоване на землях комунальної власності територіальної громади м. Одеси, зокрема гараж-сарай, тому офіційне підтвердження державним реєстратором права власності на об`єкт нерухомого майна, що розташований на земельній ділянці комунальної власності, яка не відводились/надавалась у встановленому порядку для розміщення такого об`єкта, прямо порушує як вимоги діючого законодавства, так і права територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

У червні 2022 року до Верховного Суду засобами поштового зв`язку представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 через систему «Електронний суд» подав касаційну скаргу на рішення Київського районного суду м. Одеси

від 18 серпня 2021 року та постанову Одеського апеляційного суду

від 17 травня 2022 року, у якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Підставами касаційного оскарження вказаних судових рішень представник заявника зазначає неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права, порушення норм процесуального права, вказує, що суди в оскаржуваних судових рішеннях застосували норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 04 лютого 2019 року у справі № 807/242/14, від 05 лютого 2019 року у справі

№ 821/1157/16 та № 2а-10138/12/2670, від 18 березня 2019 року у справі

№ 263/68/17, від 08 квітня 2019 року у справі № 368/513/16-ц, від 26 червня 2019 року у справі № 461/3647/16-ц, від 28 серпня 2019 року у справі

№ 295/7193/15-ц, від 02 березня 2020 року у справі № 826/15618/17,

від 26 червня 2020 року у справі № 826/7847/17, від 23 червня 2020 року у справі № 922/2589/19, від 03 листопада 2020 року у справі № 523/86/19,

від 09 квітня 2021 року у справі № 640/4901/20, від 19 серпня 2021 року

у справі № 640/22646/19, від 13 жовтня 2021 року у справі № 520/8662/19,

від 20 січня 2022 року у справі № 760/15616/18, та не дослідили зібрані

у справі докази (пункти 1 та 4 частини другої статті 389 ЦПК України, пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України).

Касаційну скаргу мотивовано тим, що судами при розгляді справи не було застосовано закон, який підлягав застосуванню (частина друга

статті 19 Конституції України, пункт 4 частини першої статті 1, пункт 5 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», частини першу-третю статті 42 ЗК України), тому що ОСОБА_1 не здійснює забудову нової земельної ділянки, а використовує земельну ділянку під належними їй об`єктами в складі багатоквартирного будинку, як співвласниця такого будинку має право на прибудинкову території під цим будинком, нормами земельного законодавства не передбачено можливості передання у власність чи користування окремим співвласникам багатоквартирних будинків земельної ділянки, на якій розташований багатоквартирний житловий будинок, або її частини.

Єдиними доказами порушення своїх прав та самочинних дій відповідача були матеріали перевірки, здійсненої Управлінням державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради: акт, припис, протокол

від 19 липня 2019 року, постанова від 01 серпня 2019 року про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 . Проте рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 14 липня 2021 року, залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду

від 27 жовтня 2021 року, у справі № 522/13732/19 позов ОСОБА_1 задоволено, скасовано постанову № 585/19 Управління Державного Архітектурно будівельного контролю Одеської міської ради від 01 серпня 2019 року у справі про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого частиною п`ятою статті 96 КУпАП.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 12 липня 2022 року відкрито касаційне провадження в указаній справі і витребувано цивільну справу

№ 947/38823/20 з Київського районного суду м. Одеси.

У серпні 2022 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 03 квітня 2023 року справу за позовом Одеської міської ради до ОСОБА_1 про скасування рішень про державну реєстрацію про право власності та звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки шляхом знесення об`єкта самочинного будівництва призначено до судового розгляду.

Відзив на касаційну скаргу до суду не надійшов

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Відповідно до інформації, що міститься в Державному реєстрі речових прав на нерухоме на підставі договору дарування (дублікат договору дарування від 20 липня 2000 року за № 2451) від 08 вересня 1999 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Орзіх В. М. за № 2721, ОСОБА_1 набула у власність квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 34,9 кв. м, житлова площа - 23,7 кв. м.

13 червня 2005 року на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу

Задорожнюк В. К. за № У-218, ОСОБА_1 набула у власність гараж-сарай (нежитлова будівля, що не є приміщенням) загальною площею 27,0 кв. м, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

05 березня 2019 року ОСОБА_1 звернулась до державного реєстратора КП «Агенція державної реєстрації» Кушнерової Р. В. із заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за № 32993920 (редагування заяви

від 05 березня 2019 року № 158555355).

11 березня 2019 року державний реєстратор КП «Агенція державної реєстрації» Кушнерова Р. В. приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) за № 4592265 та реєструє за ОСОБА_1 право власності на квартиру

АДРЕСА_1 загальною площею 74,0 кв. м, житлова площа -23,7 кв. м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101, номер запису про прав власності: 30635141.

12 березня 2019 року державним реєстратором КП «Агенція державної реєстрації» Кушнеровою Р. В. проведено реєстрацію виправлень щодо права власності на зазначений об`єкт нерухомого майно та додано до розділу номер об`єкта в РПВН: 10682375 (зазначений номер стосується гаражу-сараю за адресою: АДРЕСА_1 , реєстрація права власності на який була проведена до 01 січня 2013 року).

18 липня 2019 року державним реєстратором КП «Агенція державної реєстрації» Дунай Х. Б. прийнято рішення про внесення змін до розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відкритого на об`єкт нерухомого майна за реєстраційним номером 101, а саме: загальна площа: 74 кв. м, житлова площа 23,7 кв. м, змінено на загальна площа: 61,9 кв. м, житлова площа 23,7 кв. м. Також додано технічний паспорт, виданий ФОП « ОСОБА_5 » від 15 липня 2019 року № б/н, довідку, видану ФОП « ОСОБА_5 » від 15 липня 2019 року № 19.1064К., видалено технічний паспорт, виданий ТОВ «Пром-Строй ЛТД» від 01 березня 2019 року № б/н.

Виходячи із інформації Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 11 березня 2019 року за № 4592265, згідно з яким до Державного реєстру речових прав внесено запис про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_1 на вищезазначене нерухоме майно, прийнято на підставі наступних документів:

1) договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Задорожнюк В. К. за № У - 218;

2) дублікату договору дарування від 20 липня 2000 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Орзіх В. М. за № 2451,

3) технічного паспорту, виданого ТОВ «Пром-Строй ЛТД» від 01 березня

2019 року № б/н, 4) технічного висновку, виданого ТОВ «Пром-Строй ЛТД»

від 01 березня 2019 року № 234212.

Позиція Верховного Суду

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судами установлено, що Харківська міська рада звернулась до суду з позовом про захист права комунальної власності на земельну ділянку відповідно до частини четвертої статті 376 ЦК України.

Згідно з частиною третьою статті 375 ЦК України право на забудову власник реалізує за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням.

Право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації (частина четверта статті 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»).

Відповідно до частини четвертої статті 376 ЦК України якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

Позивач у позові зазначав, що самочинне будівництво здійснювалося без узгодження з власником (Харківська міська рада) земельної ділянки, на цій підставі просив знести об`єкт самочинного будівництва.

При цьому позов про знесення самочинного будівництва позивач аргументував не реалізацією передбачених законами України повноважень суб`єкта владних повноважень щодо здійснення державного контролю за дотриманням законодавства у сфері містобудівної діяльності, а необхідністю захисту права комунальної власності на земельну ділянку, що свідчить про приватноправовий характер спірних правовідносин.

Здійснення зазначеного державного контролю означає обов`язковість прийнятих за його результатами рішень для підконтрольного суб`єкта, що підтверджує владно-управлінський характер, а відтак і публічно-правову природу таких правовідносин. Натомість Харківська міська рада в межах наданих їй законами повноважень відповідного контролю не здійснювала, рішень, обов`язкових для виконання відповідачем, не приймала, приписів про усунення порушень не видавала, а спір, який є предметом цього судового розгляду, пов`язаний із вирішенням питання щодо речового права (близькі за змістом висновки щодо юрисдикції суду викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 639/6261/13-ц (провадження № 14-28цс19), від 07 серпня 2019 року у справі

№ 523/11508/18-ц (провадження № 14-336цс19), від 21 серпня 2019 року у справі № 520/9253/17-ц (провадження № 14-312цс19) та у постановах Верховного Суду від 12 січня 2022 року у справі № 521/14121/16-ц (провадження № 61-1071св21), від 29 червня 2022 року у справі

№ 639/6261/13-ц (провадження № 61-18352св20)).

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з положеннями статті 1 Закону України «Про основи містобудування» містобудування (містобудівна діяльність) - це цілеспрямована діяльність державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, громадян, об`єднань громадян по створенню та підтриманню повноцінного життєвого середовища, яка включає прогнозування розвитку населених пунктів і територій, планування, забудову та інше використання територій, проектування, будівництво об`єктів містобудування, спорудження інших об`єктів, реконструкцію історичних населених пунктів при збереженні традиційного характеру середовища, реставрацію та реабілітацію об`єктів культурної спадщини, створення інженерної та транспортної інфраструктури.

Відповідно до статті 5 Закону України «Про основи містобудування» при здійсненні містобудівної діяльності повинні бути забезпечені, крім іншого, розробка містобудівної документації, проектів конкретних об`єктів згідно з вихідними даними на проектування, з дотриманням державних стандартів, норм і правил; розміщення і будівництво об`єктів відповідно до затверджених у встановленому порядку містобудівної документації та проектів цих об`єктів; урахування державних та громадських інтересів при плануванні та забудові територій; урахування законних інтересів та вимог власників або користувачів земельних ділянок та будівель, що оточують місце будівництва.

Згідно із статтею 17 Закону України «Про основи містобудування» містобудівна документація - затверджені текстові і графічні матеріали, якими регулюється планування, забудова та інше використання територій. Містобудівна документація є основою, зокрема, для вирішення питань щодо розташування та проектування нового будівництва, здійснення реконструкції, реставрації, капітального ремонту об`єктів містобудування та упорядкування територій.

Більш детальне регулювання правовідносин у сфері містобудування передбачено Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності».

Згідно з положеннями частини другої статті 24 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» забудова земельної ділянки здійснюється в межах її цільового призначення, встановленого відповідно до законодавства.

Частинами четвертою та п`ятою статті 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» встановлено, що право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації. Проектування та будівництво об`єктів здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок у такому порядку: отримання замовником або проектувальником вихідних даних; розроблення проектної документації та проведення у випадках, передбачених статтею 31 цього Закону, її експертизи; затвердження проектної документації; виконання підготовчих та будівельних робіт; прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів; реєстрація права власності на об`єкт містобудування.

Згідно з положеннями частини першої статті 29 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» основними складовими вихідних даних є містобудівні умови та обмеження; технічні умови; завдання на проектування.

Пунктом 8 частини першої статті 1 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» визначено, що містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки - це документ, що містить комплекс планувальних та архітектурних вимог до проектування і будівництва щодо поверховості та щільності забудови земельної ділянки, відступів будинків і споруд від червоних ліній, меж земельної ділянки, її благоустрою та озеленення, інші вимоги до об`єктів будівництва, встановлені законодавством та містобудівною документацією.

Системний аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що містобудівні умови та обмеження є складовою вихідних даних, отримання яких є умовою для набуття власниками земельних ділянок або землекористувачами права на забудову земельної ділянки. Містобудівні умови та обмеження є видом містобудівної документації та визначають комплекс планувальних та архітектурних вимог до проєктування і будівництва, дотримання яких є обов`язковим для всіх суб`єктів містобудівної діяльності.

Відповідно до частин першої-другої статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Згідно з частиною четвертою зазначеної статті, якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

Системний аналіз статті 376 ЦК України дає підстави для висновку про те, що само по собі самочинне будівництво без дозволу власника становить із себе порушення права власності останнього.

Крім того, конструкція статті 376 ЦК України не обумовлює задоволення позовних вимог власника земельної ділянки про знесення самочинного будівництва пред`явленням будь-яких інших вимог, зокрема про повернення самовільно зайнятої земельної ділянки, а фактичні обставини у судових справах можуть бути відмінними.

Отже, не заявлення такої вимоги про повернення самовільно зайнятої земельної ділянки не є підставою відмови у позові власнику земельної ділянки про знесення самочинно побудованого.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 жовтня 2019 року у справі № 920/447/18 (провадження № 12-80гс19) дійшла висновку, що відповідно до статті 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (стаття 126 ЗК України).

Таким чином, право власності та право користування земельною ділянкою із земель державної та комунальної власності виникає лише за наявності рішення компетентних органів і тільки в межах вказаних в цих рішеннях, і такі повноваження в межах міста є виключною компетенцією Ради. Тобто підставою набуття права власності чи права користування земельними ділянками комунальної власності вказаної адміністративної одиниці для громадян та юридичних осіб, як і визначення умов такого користування є відповідне рішення Ради.

Верховний Суд у постанові від 06 листопада 2019 року у справі

№ 911/1292/18 дійшов висновку про те, що питання переходу права на земельну ділянку у разі набуття права на жилий будинок, будівлю, споруду, що розміщені на ній, регулюються статтею 120 ЗК України. До кола обставин, які підлягають доказуванню у спорі про зобов`язання передачу земель у власність позивача, належать обставини щодо підстав набуття (переходу) права власності на нежитлову будівлю, наявності у попереднього власника відповідного права на земельну ділянку, та, зокрема, виходячи з приписів статті 120 ЗК України, правових підстав переходу права власності на земельну ділянку на момент набуття у власність нежитлової будівлі.

Верховний Суд у постанові від 02 вересня 2020 року у справі № 641/2895/19 (провадження № 61-338св20) у справі за позовом Харківської міської ради до особи про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки та приведення її у придатний стан для подальшого використання, дійшов висновку про те, що суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову не звернув увагу на предмет спору та не з`ясував, яку частину земельної ділянки займає споруджена прибудова, огорожа, їх розмір і конфігурації; не перевірив наявність обставин з якими Харківська міська рада пов`язувала пред`явлення цього позову та передбачених законом підстав для його задоволення. Крім того, відмовляючи у задоволенні позову міської ради, суди не вказали у який спосіб територіальна громада, інтереси якої представляє позивач, може захистити своє право власності на земельну ділянку, яка самовільно зайнята прибудовою до квартири відповідача та огороджена парканом. Апеляційний суд не усунув недоліки, допущені судом першої інстанції, та передчасно погодився з висновком про відмову в задоволенні позову.

При цьому на відміну від дій зі звільнення земельної ділянки від паркану, знесення самочинного об`єкта нерухомості (в цьому разі - прибудови), відповідно до статті 376 ЦК України є крайнім заходом впливу на забудовника і можливе тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи з метою усунення порушень щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності та коли неможлива перебудова об`єкта нерухомості чи особа відмовляється від здійснення такої перебудови. З огляду на викладене, а також технічні характеристики прибудови, суду необхідно з`ясувати чи вживає відповідач юридично значимі дії спрямовані на узаконення вказаної прибудови та оформлення правовідносин із міською радою щодо користування земельною ділянкою комунальної власності, на якій розташована прибудова, і чи можливе врегулювання спору шляхом досягнення угоди між сторонами.

Верховний Суд у постанові від 29 вересня 2020 року у справі № 648/533/16-ц (провадження № 61-20574св19) дійшов висновку про те, що в разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, в тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема з позовом про усунення перешкод у розпоряджанні власністю (негаторний позов).

Частинами другою, третьою статті 152 ЗК України передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав.

Верховний Суд у справі № 648/533/16-ц погодився з висновками суду апеляційної інстанції про те, що розташування будівлі гаража літера «Г» відповідача не відповідає вимогам ДБН та займає частину земельної ділянки позивача, що чинить останньому перешкоди у користуванні власністю, а

саме - земельною ділянкою для обслуговування будинку та прибудинкової території.

У справі, що переглядається, суди встановили, що відповідач використовує вищезазначену земельну ділянку без правовстановлювальних документів на землекористування, чим порушує вимоги діючого законодавства України.

Статтею 376 ЦК України передбачено, що житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проєкту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Тобто, враховуючи приписи статті 376 ЦК України, самочинне будівництво не створює прав у особи, яка його здійснила.

Враховуючи відсутність у ОСОБА_1 документів, що посвідчують право власності або право користування земельною ділянкою, а власник земельної ділянки Одеська міська рада заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, оскільки це порушує права інших осіб, Верховний Суд дійшов висновку про те, що суди попередніх інстанцій правильно застосували положення статті 376 ЦК України та дійшли обґрунтованого висновку про задоволення позову.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно зі статтею З Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав є обов`язковою. Інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру прав.

Відповідно до частини першої статті 11 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

Згідно із частиною першою статті 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав проводиться в такому порядку: 1) формування та реєстрація заяви в базі даних заяв; 2) прийняття документів, що подаються разом із заявою про державну реєстрацію прав, виготовлення їх електронних копій шляхом сканування (у разі подання документів у паперовій формі) та розміщення їх у Державному реєстрі прав; 3) встановлення черговості розгляду заяв про державну реєстрацію прав, що надійшли на розгляд;

4) перевірка документів на наявність підстав для зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав, зупинення державної реєстрації прав та прийняття відповідних рішень; 5) прийняття рішення про державну реєстрацію прав або про відмову в такій реєстрації; 6) відкриття (закриття) розділу в Державному реєстрі прав та/або внесення до Державного реєстру прав відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів цих прав; 7) формування інформації з Державного реєстру прав для подальшого використання заявником; 8) видача документів за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав.

Згідно із частиною другою статті 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Порядок державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, яка набрала чинності 01 січня 2016 року, та діяла на момент вчинення спірної державної реєстрації речового права (далі - Порядок).

Цей Порядок визначив умови, підстави та процедуру проведення відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, об`єкти незавершеного будівництва та їх обтяжень, перелік документів, необхідних для її проведення, права та обов`язки суб`єктів у сфері державної реєстрації прав, а також умови, підстави та процедуру взяття на облік безхазяйного нерухомого майна.

Відповідно до пункту 12 Порядку розгляд заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, здійснюється державним реєстратором, який встановлює черговість розгляду заяв, що зареєстровані в базі даних заяв на це саме майно, а також відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами та їх обтяженнями.

Згідно із пунктом 18 Порядку за результатом розгляду заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор приймає рішення щодо державної реєстрації прав або щодо відмови в такій реєстрації.

Так, відповідно до пункту 54 Порядку (у редакції чинній на час проведення державної реєстрації) для державної реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна, що створюється шляхом поділу або об`єднання, подаються:

документ, що посвідчує право власності на об`єкт нерухомого майна до його поділу або об 'єднання (крім випадків, коли право власності на такий об`єкт вже зареєстровано в Державному реєстрі прав);

документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта (крім випадків, коли об`єкт нерухомого майна створюється шляхом поділу або об`єднання без проведення будівельних робіт, що відповідно до законодавства потребують отримання дозволу на їх проведення);

технічний паспорт на новостворений об`єкт нерухомого майна;

документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси (крім випадків поділу або об`єднання таких об`єктів нерухомого майна, як квартира, житлове або нежитлове приміщення тощо).

Документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, не вимагається у разі, коли реєстрація такого документа здійснювалася в Єдиному реєстрі документів.

У такому разі державний реєстратор відповідно до наданих заявником у відповідній заяві відомостей про реєстраційний номер документа, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, обов`язково перевіряє наявність реєстрації такого документа в Єдиному реєстрі документів, відсутність суперечностей між заявленими правами та відомостями, що містяться в цьому Реєстрі.

Як встановлено судами у цій справі з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси (довідка з Адресного реєстру міста Одеси чи/або розпорядження Київської районної адміністрації Одеської міської ради), відповідачкою не подавався, відомості про кадастровий номер земельної ділянки, на якій розташовано зокрема гараж-сарай (нежитлова будівля), відсутні.

Натомість, в порушення діючих норм законодавства, державним реєстратором від імені держави, за відсутності документів які засвідчують прийняття в експлуатацію та присвоєння адреси новоствореному об`єкту нерухомого майна, підтверджено виникнення у ОСОБА_1 права власності на квартиру під АДРЕСА_1 загальною площею 61,9 кв. м, житлова площа - 23,7 кв. м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101, номер запису про прав власності: 30635141.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції, з висновками кого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про те, що оскільки зазначене майно розташоване на землях комунальної власності територіальної громади м. Одеси, зокрема гараж-сарай, тому офіційне підтвердження державним реєстратором права власності на об`єкт нерухомого майна, що розташований на земельній ділянці комунальної власності, яка не відводились/надавалась у встановленому порядку для розміщення такого об`єкта, прямо порушує як вимоги діючого законодавства, так і права територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

У справі, яка переглядається, проаналізувавши зміст оскаржуваних судових рішень, Верховний Суд дійшов висновку, що при вирішенні спору по суті судами були ухвалені судові рішення відповідно до встановлених ними обставин на підставі поданих сторонами доказів, які мають індивідуальний характер. Судами попередніх інстанції правильно застосовані норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.

Таким чином Верховний Суд в цій справі дійшов висновку про необґрунтованість наведеної в касаційній скарзі підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77-80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

З урахуванням того, що наведені в касаційній скарзі доводи аналогічні доводам апеляційної скарги та були предметом дослідження й оцінки судом апеляційної інстанції, який з дотриманням вимог статей 367, 368 ЦПК України перевірив їх та обґрунтовано спростував, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у оскаржуваних судових рішеннях, питання обґрунтованості висновків судів попередніх інстанцій, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в касаційній скарзі, не спростовують висновків судів та за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів і встановлення обставин, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Обставини справи встановлені судами першої та апеляційної інстанцій на підставі оцінки зібраних доказів, проведеної з дотриманням вимог процесуального закону. Тобто суди дотрималися принципу оцінки доказів, згідно з яким суди на підставі всебічного, повного й об`єктивного розгляду справи аналізують і оцінюють докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв`язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін.

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.

Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 18 серпня 2021 року та постанову Одеського апеляційного суду від 17 травня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: Г. В. Коломієць

Р. А. Лідовець

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта