печерський районний суд міста києва
Справа № 757/4892/21-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада 2023 року

Печерський районний суд м. Києва у складі:

головуючого - судді Хайнацького Є.С.,

при секретарі судового засідання - Сміян А.Ю.,

за участю:

позивача: не з`явився,

представника відповідача: не з`явився,

представника третьої особи: не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк», за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон», про стягнення коштів, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» (далі - відповідач, АТ КБ «Приватбанк»), в якому просить стягнути з відповідача на користь позивача грошові кошти в сумі 6 093 121,67 грн., з яких: 5 989 440,00 грн. пені; 63 336,61 грн. інфляційних втрат; 40 345,06 грн. - три проценти річних.

В обґрунтування позову позивач зазначає, що постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15.03.2018 року у справі № 201/15707/15-ц, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 18.03.2019 року, стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» на користь позивача кошти в розмірі 549 440,00 грн., з яких: 400 000,00 грн. депозитного вкладу та 144 000,00 грн. процентів за договором депозитного вкладу за період з 23.07.2013 року по 22.07.2015 року включно, 5 440,00 судового збору.

Зазначене судове рішення обґрунтовано тим, що 22.07.2013 року між сторонами укладено договір «Стандарт 12 міс.» № SAMDN1125, за умовами якого позивач передав відповідачу в якості депозитного вкладу грошові кошти в сумі 400 000,00 грн. на строк до 22.07.2014 року зі сплатою 18 % річних. 06.07.2015 року представник позивача звернувся до відповідача з письмовою заявою про розірвання договору, видачу депозитного вкладу та нарахованих за ним процентів у повному обсязі. Відповідач отримав заяву, однак вклад та проценти не повернув.

04.09.2020 року судове рішення фактично виконано, що підтверджується випискою по банківському рахунку та постановою від 08.09.2020 року про закінчення виконавчого провадження № НОМЕР_4 Відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС МЮУ.

Відтак, позивач вважає, що наявні правові підстави для покладення на відповідача відповідальності, передбаченої ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» та ст. 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Так, позивач наводить розрахунок сум, що підлягають стягненню:

- пеня в розмірі 5 989 440,00 грн. за період з 03.09.2019 року по 03.09.2020 року (дата, що передує даті повернення вкладу та процентів): 544 000,00 грн. (борг за договором вкладу) х 367 (кількість днів прострочення) / 100;

- інфляційні втрати в розмірі 63 336,61 грн. за період з 16.03.2018 року по 03.09.2020 року: 544 000,00 грн. (борг за договором вкладу) х 1.116427584 (середній індекс інфляції) - 544 000,00 грн. (борг за договором вкладу);

- 3 % річних у розмірі 40 345,06 грн. за період з 16.03.2018 року по 03.09.2020 року: з 16.03.2018 року по 31.12.2019 року - 544 000,00 грн. х 3 % х 656 : 365 : 100 = 29 331,29 грн. та з 01.01.2020 року по 03.09.2020 року - 544 000,00 грн. х 3 % х 247 : 366 : 100 = 11 013,77 грн.

Посилаючись на зазначені обставини, на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», ст.ст. 526, 599, 610, 611, 625 ЦК України позивач звернувся до суду з указаним позовом.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 01.02.2021 року відкрито провадження в порядку загального позовного провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до АТ КБ «Приватбанк» про стягнення коштів та призначено підготовче засідання у справі на 19.03.2021 року.

Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 19.03.2021 року відкладено підготовче засідання у справі на 28.04.2021 року.

29.03.2021 року до суду надійшов відзив представника відповідача на позовну заяву, в якому він просить: зупинити провадження у справі до закінчення перегляду Великою Палатою Верховного Суду справи № 320/5115/17-ц; у випадку задоволення позову в частині стягнення пені - зменшити розмір пені, щонайменше, до розміру відсотків (144 000,00 грн.), які були стягнуті з банку за судовим рішенням у справі № 201/15707/15-ц.

Відзив обґрунтований тим, що датою фактичного виконання боржником за судовим рішенням у справі № 201/15707/15-ц є дата списання коштів виконавчою службою з рахунка боржника - 03.02.2020 року, а не дата отримання коштів позивачем - 04.09.2020 року. Так, з кореспондентського рахунку відповідача № НОМЕР_1 , відкритого в Національному Банку України (далі - НБУ), 03.02.2020 року списано грошові кошти в розмірі 604 561,57 грн. на виконання судового рішення № 201/15707/15-ц та на підставі відкритого виконавчого провадження № НОМЕР_4, що підтверджується випискою по кор. рахунку АТ КБ «Приватбанк» за період з 03.02.2020 року по 03.02.2020 року та платіжною вимогою № 30/20/2 від 30.01.2020 року на суму 604 561,57 грн., яка надійшла до відповідача від НБУ 30.01.2020 року. Відтак, несвоєчасне надходження коштів відбулось з вини виконавчої служби, а не відповідача, тому здійснення позивачем нарахувань за період з 03.02.2020 року по 03.09.2020 року є безпідставним. Крім того, нарахування пені можливо лише за період з 16.01.2020 року по 02.02.2020 року, тобто за 18 днів, з розрахунку: 544 000,00 грн. х 3 % х 18 днів = 293 760,00 грн., оскільки стягнення пені обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду (ст.ст. 258, 266 ЦК України), а позивач звернувся до суду з позовом 16.01.2021 року. Крім того, розмір пені є завищеним, надмірним та перевищує розмір збитків, завданих позивачу, тому відповідач просить зменшити розмір пені, щонайменше, до розміру відсотків - 144 000,00 грн., які стягнуті з банку рішенням суду.

28.04.2021 року до суду надійшла відповідь представника позивача на відзив на позовну заяву, у якій він просить відмовити в задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі. Також, з наданої відповідачем виписки по власному рахунку № НОМЕР_1 вбачається, що відповідач перерахував кошти з одного свого рахунку на інший; доказів перерахування коштів на рахунок МЮУ у Державній казначейській службі У країни у м. Києві не надано, тому доводи відповідача про фактичне виконання рішення суду 03.02.2020 року є безпідставними.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 28.04.2021 року зупинено провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до АТ КБ «Приватбанк» про стягнення коштів до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 320/5115/17-ц за позовом фізичної особи до АТ КБ «Приватбанк» про стягнення процентів, 3% річних, неустойки (пені) за договором банківського вкладу.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 01.02.2022 року відновлено провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до АТ КБ «Приватбанк» про стягнення коштів та призначено підготовче засідання у справі на 15.04.2022 року.

Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 15.04.2022 року відкладено підготовче засідання у справі на 03.10.2022 року.

Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 03.10.2022 року відкладено підготовче засідання у справі на 02.02.2023 року.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 02.02.2023 року залучено до участі у даній справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон» (далі - третя особа, ТОВ «ФК «Фінілон»).

Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 02.02.2023 року відкладено підготовче засідання у справі на 25.04.2023 року.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 25.04.2023 року закрито підготовче провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до АТ КБ «Приватбанк», за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, ТОВ «ФК «Фінілон», про стягнення коштів та призначено справу до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні на 15.08.2023 року.

15.08.2023 року представником відповідача подано до суду додаткові пояснення, у яких зазначено, що відповідно до висновків Верховного Суду, зазначених відповідачем у цих поясненнях, після розірвання договору банківського вкладу вимоги про стягнення пені на підставі Закону України «Про захист прав споживачів» задоволенню не підлягають, оскільки цей Закон не поширюється на спірні правовідносини.

Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 15.08.2023 року оголошено перерву у справі.

Позивач у судове засідання не з`явився; про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином; в матеріалах справи наявна заява представника позивача про розгляд справи за його відсутності та позивача, в якій останній підтримав вимоги позовної заяви в повному обсязі, просив задовольнити.

Представник відповідача у судове засідання не з`явився; про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином; подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, просив відмовити в задоволенні позову з підстав, викладених у відзиві на позов та поясненнях.

Представник третьої особи у судове засідання не з`явився; про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Дослідивши та оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, враховуючи наступне.

Судом встановлено, що 22.07.2013 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «Приватбанк» укладено договір № SAMDN1125 (Вклад «Стандарт на 12 міс.»), за умовами якого позивач передав відповідачу вклад у розмірі 400 000,00 грн. на строк до 22.07.2014 року зі сплатою 18 % річних.

06.07.2015 року представник позивача звернувся до відповідача з письмовою заявою про розірвання договору, видачу депозитного вкладу та нарахованих за ним процентів у повному обсязі, на що банк надав відповідь про неможливість повернення грошових коштів.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 25.02.2016 року у справі № 201/15707/15-ц стягнуто з ПАТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 за договором депозитного вкладу № SAMDN1125 стандарт від 22.07.2013 року грошові кошти в розмірі 556 960 грн. та судовий збір в розмірі 5 569,60 грн.

Постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15.03.2018 року у справі № 201/15707/15-ц, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 18.03.2019 року, рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровськ від 25.02.2016 року змінено в частині розміру присуджених до стягнення з банку грошових сум вкладу, відсотків та судового збору. Стягнуто з ПАТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 400 000,00 грн. вкладу та 144 000,00 грн. відсотків за період з 23.07.2013 року по 22.07.2015 року включно, 5 440,00 грн. на повернення судового збору. В решті рішення залишено без змін.

08.09.2020 року головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Мурихіним С.В. винесено постанову про закінчення виконавчого провадження № НОМЕР_4 з примусового виконання виконавчого листа № 201/15707/15-ц, виданого 22.05.2018 року Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська, про стягнення з ПАТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 400 000,00 грн. вкладу та 144 000,00 грн. відсотків за період з 23.07.2013 року по 22.07.2015 року включно, 5 440,00 грн. на повернення судового збору.

Зазначеною постановою про закінчення виконавчого провадження № НОМЕР_4 встановлено, що рішення суду виконано фактично; представнику стягувача за довіреністю перераховано кошти в розмірі 549 440,00 грн.

Згідно з копією Виписки по картковому рахунку ОСОБА_2 04.09.2020 року зараховано грошові кошти в розмірі 549 440,00 грн. згідно з виконавчим листом № 201/15707/15-ц, виданим 22.05.2018 року Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська, про стягнення з ПАТ КБ «Приватбанк» коштів на користь ОСОБА_1 за довіреністю 1270 від 23.02.2017 року.

Відповідно до копії довіреності від 23.02.2017 року ОСОБА_1 уповноважив ОСОБА_2 , зокрема, отримувати і розпоряджатися належними коштами з особистого рахунку за вкладом, що зберігаються в ПАТ «Приватбанк» на банківському вкладі «Стандарт 12 міс.» (заява № SAMDN1125 від 22.07.2013).

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має права на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За змістом ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За положеннями ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з ч. 1 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Договір банківського вкладу укладається у письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту (ч. 1 ст. 1059 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 527 ЦК України встановлено, що боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Статтею 525 ЦК України передбачена недопустимість односторонньої відмови від зобов`язання.

За положеннями ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

У постанові Верховного Суду від 08.09.2021 року у справі № 727/898/19 вказано, що у цивільному законодавстві закріплено конструкцію «розірвання договору» (ст.ст. 651 - 654 ЦК України). Вона охоплює собою розірвання договору: за згодою (домовленістю) сторін; за рішенням суду; внаслідок односторонньої відмови від договору. У спеціальних нормах ЦК України досить часто використовується формулювання «відмова від договору» (наприклад, у ст.ст. 665, 739, 766, 782). Односторонню відмову від договору в тих випадках, коли вона допускається законом або договором, слід кваліфікувати як односторонній правочин, оскільки вона є волевиявленням особи, спеціально спрямованим на припинення цивільних прав та обов`язків.

Схожі висновки викладені у постанові Верховного Суду від 14.12.2021 року у справі № 757/71432/17-ц.

Під час розгляду справи № 201/15707/15-ц судами встановлено, що сторонами договору № SAMDN1125 (Вклад «Стандарт на 12 міс.») від 22.07.2013 року погоджено можливість дострокового розірвання цього договору, за умови попередження один одного за два банківських дні. 06.07.2015 року представник позивача звернувся до відповідача з письмовою заявою про розірвання договору, видачу депозитного вкладу та нарахованих за ним процентів у повному обсязі, на що банк надав відповідь про неможливість повернення грошових коштів.

У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим (ч. 3 ст. 651 ЦК України).

За приписами ч. 1 ст. 1075 ЦК України договір банківського рахунка розривається за заявою клієнта у будь-який час.

Відповідно, через два банківські дні з моменту отримання відповідачем заяви позивача від 06.07.2015 року про розірвання договору укладений сторонами договір банківського вкладу вважається розірваним, і АТ КБ «Приватбанк» зобов`язане було виплатити позивачеві суму вкладу із нарахованими на нього процентами.

У зв`язку з неповерненням відповідачем позивачу суми вкладу та процентів на вклад позивач звернувся до суду з відповідним позовом, внаслідок чого постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15.03.2018 року у справі № 201/15707/15-ц, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 18.03.2019 року, стягнуто з ПАТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 400 000,00 грн. вкладу та 144 000,00 грн. відсотків за період з 23.07.2013 року по 22.07.2015 року включно, 5 440,00 грн. на повернення судового збору.

У постанові головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Мурихіна С.В. про закінчення виконавчого провадження № НОМЕР_4 від 08.09.2020 року встановлено, що вищевказане рішення суду виконано фактично; представнику стягувача за довіреністю перераховано кошти в розмірі 549 440,00 грн.

Як вбачається з копії Виписки по картковому рахунку ОСОБА_2 04.09.2020 року зараховано грошові кошти в розмірі 549 440,00 грн. згідно з виконавчим листом № 201/15707/15-ц, виданим 22.05.2018 року Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська про стягнення з ПАТ КБ «Приватбанк» коштів на користь ОСОБА_1 за довіреністю 1270 від 23.02.2017 року.

Зазначені грошові кошти перераховано ОСОБА_2 на підставі довіреності від 23.02.2017 року, виданої ОСОБА_1 .

З огляду на зазначене, датою повернення вкладу та процентів на суму вкладу за укладеним сторонами договором № SAMDN1125 (Вклад «Стандарт на 12 міс.») від 22.07.2013 року є 04.09.2020 року.

Відтак, суд погоджується з доводами позивача, що період прострочення відповідачем виконання грошового зобов`язання з повернення позивачу вкладу та процентів на вклад, стягнутих з відповідача на користь позивача постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15.03.2018 року у справі № 201/15707/15-ц, - з 16.03.2018 року (день, наступний після набрання судовим рішенням законної сили) по 03.09.2020 року (день, що передує дню фактичного повернення вкладу та процентів).

Стосовно доводів відповідача, що позивачем безпідставно нараховано інфляційні втрати, 3 % річних та пеню за період з 03.02.2020 року по 03.09.2020 року, оскільки датою фактичного виконання боржником за судовим рішенням у справі № 201/15707/15-ц є дата списання коштів виконавчою службою з рахунка боржника - 03.02.2020 року, а не дата отримання коштів позивачем - 04.09.2020 року, суд зазначає наступне.

На обґрунтування вказаних доводів відповідач зазначає, що з кореспондентського рахунку відповідача № НОМЕР_1 , відкритого в НБУ, 03.02.2020 року списано грошові кошти в розмірі 604 561,57 грн. на виконання судового рішення № 201/15707/15-ц та на підставі відкритого виконавчого провадження № НОМЕР_4, що підтверджується випискою по кор. рахунку АТ КБ «Приватбанк» за період з 03.02.2020 року по 03.02.2020 року та платіжною вимогою № 30/20/2 від 30.01.2020 року на суму 604 561,57 грн., яка надійшла до відповідача від НБУ 30.01.2020 року.

Так, у постанові Верховного Суду від 31.07.2019 року у справі № 910/3692/18 міститься висновок, що моментом фактичного виконання судового рішення є саме момент надходження коштів з рахунку боржника на відповідний рахунок виконавчої служби.

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що згідно з платіжною вимогою № 30/20/2 від 30.01.2020 року на суму 604 561,57 грн. (призначення платежу - стягнення боргу в сумі 549 440,00 грн. з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 згідно з виконавчим листом № 201/15707/15-ц, виданим 22.05.2018 року Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська) платником є АТ КБ «Приватбанк», а стягувачем - Міністерство юстиції України, банк стягувача - Державна казначейська служба України у м. Києві, рахунок № UA3000177.

Проте, з доданої до відзиву відповідачем Виписки по рахунку № НОМЕР_1 за період з 03.02.2020 року по 03.02.2020 року вбачається, платником суми в розмірі 604 561,57 грн. є НБУ, рахунок № НОМЕР_2 , а отримувачем - АТ КБ «Приатбанк», рахунок № НОМЕР_1 ; призначення платежу - спис. зг в/л Жовтн р/с м Дніпро від 22.05.18 № 201/15707/15-ц на кор. ОСОБА_1 ,В/збір, витрати вик.пров. зг пост № НОМЕР_4. Стяг. Мінюст Укр., код банку 820172.

Доказів на підтвердження перерахування 03.02.2020 року боржником - АТ КБ «Приватбанк» боргу в сумі 549 440,00 грн. з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 згідно з виконавчим листом № 201/15707/15-ц, виданим 22.05.2018 року Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська, на відповідний рахунок виконавчої служби, а саме, зазначений у платіжній вимозі № 30/20/2 від 30.01.2020 року рахунок стягувача - Міністерства юстиції України, банк стягувача - Державна казначейська служба України у м. Києві, № UA3000177, відповідачем не надано.

З огляду на зазначене, доводи відповідача, що датою фактичного виконання боржником судового рішення у справі № 201/15707/15-ц є дата списання коштів виконавчою службою з рахунка боржника - 03.02.2020 року, суд до уваги не бере, оскільки вони не підтверджені належними, допустимими та достатніми доказами.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, за змістом наведеної норми, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та три проценти річних від простроченої суми входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Аналогічний висновок міститься у постановах Верховного Суду України від 06.06.2012 року у справі № 6-49цс12, від 24.10.2011 року у справі № 6-38цс11.

За змістом ст.ст. 524, 533-535, 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях, що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора.

Таким чином, у зв`язку з простроченням відповідачем виконання грошового зобов`язання - повернення вкладу та процентів на суму вкладу, вимоги позивача про застосування до спірних правовідносин ст. 625 ЦК України та стягнення з відповідача трьох процентів річних за несвоєчасне виконання ним грошового зобов`язання є обґрунтованими.

За ст. 625 ЦК України стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат можливе до моменту фактичного виконання зобов`язання та обмежується останніми 3 роками, які передували поданню позову.

Положення ст.ст. 3, 509, 625 ЦК України передбачають нарахування інфляційних втрат і трьох процентів річних на суму основного боргу (постанова Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 26.10.2018 року у справі № 922/4099/17; постанова Верховного Суду від 21.05.2019 року у справі № 916/2889/13).

З урахуванням викладеного, суд погоджується з наведеним позивачем у позові розрахунком інфляційних втрат та трьох процентів річних, а саме:

- інфляційні втрати за період з 16.03.2018 року по 03.09.2020 року: 544 000,00 грн. (борг за договором вкладу) х 1.116427584 (середній індекс інфляції) - 544 000,00 грн. (борг за договором вкладу) = 63 336,61 грн.

- 3 % річних за період з 16.03.2018 року по 03.09.2020 року: з 16.03.2018 року по 31.12.2019 року - 544 000,00 грн. х 3 % х 656 / 365 = 29 331,29 грн. та з 01.01.2020 року по 03.09.2020 року - 544 000,00 грн. х 3 % х 247 / 366 = 11 013,77 грн.; 29 331,29 грн. + 11 013,77 грн. = 40 345,06 грн.

Таким чином, позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних втрат у розмірі 63 336,61 грн. та трьох процентів річних у розмірі 40 345,06 грн. за період з 16.03.2018 року по 03.09.2020 року є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Разом з тим, стосовно позовних вимог позивача про стягнення з відповідача 5 989 440,00 грн. пені на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» суд зазначає наступне.

У ч. 2 ст. 627 ЦК України передбачено, що у договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Позовні вимоги стосуються правовідносин, які виникли з укладення договорів банківського вкладу.

Відповідно до преамбули Закону України «Про захист прав споживачів» він регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

У Законі України «Про захист прав споживачів» не визначено вичерпного переліку відносин, на які він поширюється, але з урахуванням характеру правовідносин, які ним регулюються, та керуючись загальними принципами цивільного судочинства і наявності в цивільних правовідносинах «слабкої сторони», якою є фізична особа - споживач, можна зробити висновок, що цим Законом регулюються відносини, які виникають з договорів купівлі-продажу, майнового найму (оренди), надання комунальних послуг, прокату, перевезення, зберігання, доручення, комісії, фінансово-кредитних послуг тощо. І особливістю таких правовідносин є участь у них спеціального суб`єкта - споживача.

У ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (п. 22 цієї статті); продукція - це будь-який виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб (п. 19); послуга - діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (п. 17); виконавець - це суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги (п. 3).

Отже, Законом України «Про захист прав споживачів» врегульовані договірні відносини за участі споживача.

Відповідно до ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення.

Отже, пеня, передбачена ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», стягується в разі порушення виконання договірного зобов`язання на користь споживача.

Разом з тим, оскільки через два банківських дні з дати отримання відповідачем заяви позивача від 06.07.2015 року про повернення банківського вкладу та процентів на вклад, договір банківського вкладу, укладений між позивачем та відповідачем, є розірваним, отже, договірні правовідносини з договору банківського вкладу між сторонами припинились.

Відтак, після розірвання договору банківського вкладу між сторонами не існує споживчих правовідносин, а до грошового зобов`язання зі сплати коштів, наявність якого підтверджене судовим рішенням, застосовуються приписи ст. 625 ЦК України у разі його невиконання.

Тобто, з моменту розірвання договору банківського кладу на вказані правовідносини не поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів», а відтак пеня відповідно до ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» не нараховується.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 09.11.2021 року у справі № 320/5115/17.

25.06.2023 року Верховний Суд прийняв постанову у справі № 757/62734/19, у якій зазначив, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 09.11.2021 року у справі № 320/5115/17 зроблено висновок, що «пеня, передбачена ч. 5 ст. 10 Закону № 1023-ХІІ, застосовується в разі порушення виконання договірного зобов`язання на користь споживача. Разом з тим після ухвалення судового рішення Мелітопольським міськрайонним судом Запорізької області від 04 грудня 2014 року (справа № 320/9186/14-ц), яке набрало законної сили 25 березня 2015 року, розірвано договори банківського вкладу, тому між сторонами, кожним із вкладників та банком, припинилися договірні правовідносини з договорів банківського вкладу. Після ухвалення рішення про розірвання договорів банківського вкладу та набрання ним законної сили між сторонами не існує споживчих правовідносин, а до грошового зобов`язання зі сплати коштів, наявність якого підтверджене судовим рішенням, застосовуються приписи ст. 625 ЦК України у разі його невиконання. Тобто з моменту набрання рішенням законної сили на вказані правовідносини не поширюється дія Закону № 1023-ХІІ, а відтак пеня відповідно до ч. 5 ст. 10 Закону № 1023-ХІІ не нараховується». Отже, у вказаній справі Верховний Суд виходив з того, що договори вкладу було розірвано за рішенням суду. Водночас у справі, що переглядається, депозитні договори у судовому порядку розірвані не були. Оскаржувані судові рішення також не суперечать висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду від 01.12.2021 року у справі № 321/404/19-ц, від 08.12.2021 року у справі № 757/26746/17-ц, від 21.12.2021 року у справі № 369/7118/18-ц, від 16.02.2022 року у справі № 757/38605/19-ц, на які посилається заявник у касаційній скарзі, оскільки у вказаних справах Верховний Суд виходив з того, що депозитні договори були достроково розірвані за ініціативою вкладників, а з моменту припинення договору банківського вкладу на правовідносини сторін не поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів». Водночас, у справі, що переглядається, суд апеляційної інстанції встановив, що дострокове розірвання депозитних договорів за заявами ОСОБА_1 не відбулося.

Таким чином, правовідносини у справі № 757/62734/19, за результатами розгляду якої Верховним Судом прийнято постанову від 25.06.2023 року, не є подібними з правовідносинами у даній справі № 757/4892/21-ц, оскільки в даній справі укладений сторонами договір банківського вкладу є розірваним через два банківських дні з моменту отримання відповідачем повідомлення позивача про розірвання договору, і АТ КБ «ПриватБанк» зобов`язане було виплатити позивачеві суму вкладу із нарахованими на нього процентами, а у справі № 757/62734/19 суд апеляційної інстанції встановив, що дострокове розірвання депозитних договорів за заявами ОСОБА_1 не відбулося.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України).

Так, позивач просить стягнути з відповідача пеню на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за період з 03.09.2019 року по 03.09.2020 року, тобто через чотири роки після розірвання договору банківського вкладу, відтак, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача 5 989 440,00 грн. пені.

За таких обставин, відсутні підстави для вирішення клопотання відповідача про зменшення розміру пені відповідно до принципів розумності, справедливості та пропорційності.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У ч. 1 ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних втрат та трьох процентів річних у зв`язку з невиконанням грошового зобов`язання ґрунтуються на вимогах закону та підлягають задоволенню, разом з тим, позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача пені на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» задоволенню не підлягають. Відтак, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову.

Згідно зі ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Так, позивачем понесені в якості судових витрат витрати зі сплати судового збору в розмірі 1 556,00 грн., що підтверджується квитанцією від 26.01.2021 року № ПН1883193.

Оскільки позивач просив стягнути з відповідача грошові кошти в загальному розмірі 6 093 121,67 грн., однак суд задовольняє позовні вимоги лише в частині стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів у розмірі 103 681,67 грн., що становить 1,70 %, то з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 26,45 грн. у відшкодування судових витрат.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 15, 16, 509, 525-527, 530, 599, 610, 625, 629, 651, 1058, 1075 Цивільного кодексу України, ст.ст. 3, 4, 12, 13, 19, 76-81, 133-141, 259, 263-265, 273, 274, 275, 278, 279, 353-355 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк», за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон», про стягнення коштів, - задовольнити частково.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 63 336 (шістдесят три тисячі триста тридцять шість) грн. 61 коп. інфляційних втрат та 40 345 (сорок тисяч триста сорок п`ять) грн. 06 коп. - три проценти річних.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 26 (двадцять шість) грн. 45 коп.

Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_3 .

Відповідач - Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк»: 01011, м. Київ, вул. Грушевського, 1Д, .

Третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон»: 49000, Дніпропетровська область, м. Дніпро, вул. Січеславська набережна, буд. 29-А, .

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційні скарги на рішення подаються учасниками справи до Київського апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено та підписано 15.11.2023 року.

Суддя Є.С. Хайнацький