27.11.2023 Єдиний унікальний номер 205/1457/21
Провадження № 2/205/24/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 листопада 2023 року Ленінський районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючого судді - Терещенко Т.П.,

за участю секретаря судового засідання Кривозуб О.С.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

представника відповідача та третьої особи ОСОБА_3 ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження у м. Дніпрі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , про визнання договору дарування недійсним,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з вищевказаною позовною заявою мотивуючи свої вимоги тим, що в березні 2016 року вона познайомилась з ОСОБА_7 . Зазначає, що 03 листопада 2016 року за присутності та участі ОСОБА_5 і ОСОБА_7 у нотаріуса ОСОБА_8 вона підписала договір дарування її квартири за адресою: АДРЕСА_1 , на користь відповідача, а позику 11 000 доларів США повинен був отримати і отримав ОСОБА_7 , який невдовзі зник. Посилається, що з її боку договір укладався з метою уникнення відповідальності за борги по кредитах та як гарантія повернення позики для відповідача, а ОСОБА_5 і ОСОБА_7 приховали від неї факт того, що насправді квартира стане гарантом боргових зобов`язань ОСОБА_7 перед ОСОБА_5 , а 28 липня 2017 року ОСОБА_5 переоформив спірну квартиру на ОСОБА_3 за 49 000 грн. на підставі договору купівлі-продажу, який посвідчено приватним нотаріусом ДМНО Павловською Г.О., і того ж дня ОСОБА_3 уклав договір іпотеки з ОСОБА_6 , що посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Павловською Г.О., оцінивши квартиру в 420 000 грн. Вказує на те, що домовленість передбачала укладання договору позики під заставу квартири, а договір дарування прикривав таку угоду, тобто мав місце удаваний правочин. У зв`язку із викладеним просила визнати недійсним договір дарування квартири за адресою: АДРЕСА_1 , який укладений 03 листопада 2016 року нею на користь ОСОБА_5 , що посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Солошенко Ю.В., та поновити їй строк позовної давності з цим позовом.

16 червня 2021 року ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська відкрито провадження у справі у порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 14 липня 2021 року частково задоволено заяву позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову у цивільній справі шляхом заборони особам, уповноваженим на виконання функцій державних реєстраторів, вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо нерухомого майна, а саме квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

09 серпня 2021 року відповідачем було направлено відзив на позовну заяву, в якому він просив відмовити у повному обсязі у задоволенні позовної заяви, в обґрунтування зазначивши, що 03 листопада 2016 року між сторонами укладено договір дарування квартири, який посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Солошенко Ю.В., зареєстровано в реєстрі за №4345. Однак, після укладання вказаного договору 28 липня 2017 року, через 9 місяців з дати укладення договору дарування (03 листопада 2016 року), позивач вирішила звернутися до суду із позовом до аналогічного складу учасників, як і у цій справі, про визнання договору дарування недійсним (справа №205/4829/17), посилаючись на фіктивність правочину (ст. 234 ЦК України) та обґрунтовуючи позов тими самими обставинами, що і вказаний позов у справі №205/1457/21, яку розглянуто судами трьох інстанцій, і останню крапку в цій історії поставив Верховний Суд у своїй постанові від 23 грудня 2020 року, скасувавши рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська та постанову Дніпровського апеляційного суду, відмовивши в задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання договору дарування недійсним та витребування майна з незаконного володіння. Посилається також на те, що Верховний Суд у своїй постанові у справі №205/4829/17 встановив, що: «Верховний Суд не знаходить підстав для визнання спірного правочину недійсним з підстав введення дарувальника в оману (ст. 230 ЦК України), оскільки звертаючись до суду, позивач вказувала на те, що вона сама (тобто добровільно, свідомо) уклала договір дарування. Крім того, відсутність омани в діях ОСОБА_5 позивач підтвердила своїм підписом у договорі дарування». Вказує, що в той же час позивач лише зазначає про удаваність правочину та при цьому жодним чином не обґрунтовує, з яких підстав суд має визнати його недійсним. Також позивач жодним чином не обґрунтовує, в чому саме полягає удаваність правочину, та не надає жодного доказу цій обставині. Зазначає, що позивач не надала належних та допустимих доказів спрямованості волі сторін оспорюваного нею договору дарування на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені цим договором, та настання між сторонами такого договору інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені договором дарування. Стверджує, що жодних домовленостей про те, що подарована квартира є предметом застави за боргами будь-якої особи, між позивачем та ним не було, також протилежного позивач не доводить жодним доказом, а з іншої ж сторони, Верховним Судом при вирішенні справи №205/4829/17 встановлено, що воля сторін була направлена саме на відчуження квартири, що сторони, зокрема, і підтвердили в самому договорі дарування в пункті 11. Вважає, що звернення до суду із цим позовом є нічим іншим, як зловживанням позивачем наданим правом на захист інтересів у суді, оскільки твердження позивача фактично суперечать всьому тому, що вона стверджувала, під час розгляду справи №205/4829/17, оскільки в минулій справі позивач наполягала на тому, що у момент укладання оскаржуваного договору вона не усвідомлювала правової природи договору дарування та була введена в оману, а наразі вона вже стверджує, що бажала подарувати квартиру під виглядом застави за неіснуючими між ними борговими зобов`язаннями, хоча, в той же час, позивач зазначає про те, що вона не знала, що квартира нібито була гарантією боргових зобов`язань. Посилається на те, що жодних домовленостей між ним та ОСОБА_1 , або ОСОБА_7 про те, що спірна квартира буде погашенням боргу ОСОБА_7 , або предметом застави, не було, про що стверджувалося ним і під час розгляду попередньої справи, і доказів протилежного позивач не надала. Вказує, що в абзаці 2 пункту 5 оспорюваного договору дарування зазначено, що сторони розуміють, що за своєю природою договір дарування є безоплатним, а тому дарувальник не має права вимагати обдаровуваного вчинення на його користь будь-яких дій майнового або немайнового характеру. Кожна із сторін однаково розуміють значення і умови цього договору та його правові наслідки. Стерджує, що з цим позовом позивач звернулася 22 лютого 2021 року, хоча оспорюваний правочин - договір дарування, було укладено між ним та позивачем 03 листопада 2016 року, тобто, з дати укладання договору дарування по дату звернення до суду із цим позовом на підставі ст. 235 ЦК України минуло 4 роки та 3 місяці. Зазначає, що у своїй позовній заяві позивач зазначає про те, що вона переймалася поверненням квартири з моменту усвідомлення ситуації як шахрайської - з 2017 року, тому вважає, що на дату звернення із цим позовом (22 лютого 2021 року) строк позовної давності з її боку не можна вважати недотриманим, однак не обґрунтовує підстав, і позивач не зазначає, яким саме чином та коли були порушені її права при даруванні квартири, що саме, на її думку, ним не було виконано, і про вчинення цього правочину позивач знав з дати його укладання з 03 листопада 2016 року, і стверджує, що початок позовної давності та відповідно право на позов у позивача виникло після укладання договору дарування, тобто з 04 листопада 2016 року, а отже строк позовної давності сплинув 04 листопада 2019 року, і навіть якщо рахувати сплив строку позовної давності з 2017 року, як зазначає позивач у своїй позовній заяві (а саме не пізніше 27 червня 2017 року), оскільки перша позовна заява у справі №205/4829/17, датована саме 27 червня 2017 року, то строк позовної давності сплинув 27 червня 2020 року, оскільки не переривався у зв`язку із пред`явленням позову до того самого відповідача та з тим самим предметом, однак з інших матеріально-правових підстав.

30 червня 2022 року Ленінським районним судом м. Дніпропетровська у підготовчому судовому засіданні суд без виходу до нарадчої кімнати ухвалив закрити підготовче судове засідання та призначити судове засідання до судового розгляду по суті.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 01 лютого 2023 року задоволено клопотання представника позивача ОСОБА_2 про застосування до відповідача ОСОБА_5 заходи процесуального примусу у вигляді попередження та визнано обов`язковою явку відповідача ОСОБА_5

25 вересня 2023 року ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська відмовлено у задоволенні клопотання позивача ОСОБА_1 про призначення судової експертизи у цивільній справі з підстав пропуску строку на подачу вказаного клопотання та відсутності клопотання про поновлення вказаного строку з поважних причин.

Позивач та його представник у судовому засіданні позов підтримали та просили задовольнити у повному обсязі.

У судовому засіданні представник відповідача та третьої особи ОСОБА_3 не визнала позовні вимоги та просила відмовити у повному обсязі в їх задоволенні, а також застосувати наслідки спливу строку позовної давності.

Заслухавши думку позивача, представника позивача, представника відповідача та третьої особи ОСОБА_3 , та пояснення свідків, дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши надані докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов таких висновків.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Судом встановлено, що відповідно до договору дарування квартири від 03 листопада 2016 року ОСОБА_1 добровільно подарувала, а ОСОБА_5 прийняв в дар квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_1 на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності на житло НОМЕР_1 , виданого Управлінням житлового господарства Дніпропетровської міської ради від 23 грудня 2015 року за реєстраційним №105Л-15, право власності №12859013 зареєстровано в Державному реєстрі речових прав 30 грудня 2015 року; дар оцінюється сторонами в сумі 50 004 грн., а вказаний договір було посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Солошенко Ю.В. та зареєстровано в реєстрі за №4345 (а.с. 4-5).

З наявної в матеріалах справи інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна №265285748 від 09 липня 2021 року щодо квартири АДРЕСА_2 судом встановлено, що власником є ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 28 липня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Павловською Г.О., зареєстрованого за №730, та відповідно до договору іпотеки від 28 липня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Павловською Г.О., зареєстрованого за №733, іпотекодавцем є ОСОБА_3 , а іпотекодержателем квартири є ОСОБА_6 (а. с. 59-61).

Частина перша статті 15 ЦК України передбачає, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст. 717 ЦК України встановлено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати у майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Згідно з ч. 2 ст. 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Предметом позову у цій справі є вимоги про визнання удаваним договору дарування майна та застосування наслідків удаваного правочину, оскільки позивач стверджує, що насправді укладено договір позики під заставу квартири, а не договір дарування, а квартира була передана в якості забезпечення боргових зобов`язань.

Відповідно до ст. ст. 6, 11 та 12 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

Положеннями статті 202 ЦК України визначено, що під правочином розуміються дії, спрямовані на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Дії як юридичні факти мають вольовий характер і можуть бути правомірними та неправомірними. Правочини належать до правомірних дій, спрямованих на досягнення правового результату.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені ст. 203 ЦК України, зокрема, відповідно до частини п`ятої цієї статті правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 235 ЦК України передбачено, що удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Частиною 1 ст. 202, частиною 3 ст. 203 ЦК України головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тому основним юридичним фактом, що суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору, а також з`ясування питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме.

Змагальність сторін є одним із основних принципів цивільного судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір, керуючись принципом верховенства права.

За загальним правилом тягар доказування удаваності правочину покладається на позивача. Так відповідно до ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, передбачених цим кодексом.

Заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, позивач має довести: факт укладання правочину, що на його думку є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

Тлумачення змісту статті 235 ЦК України свідчить, що удаваним є правочин, що вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Тобто сторони з учиненням удаваного правочину навмисно виражають не ту внутрішню волю, що насправді має місце. Сторони вчиняють два правочини: один удаваний, що покликаний «маскувати» волю осіб; другий - прихований, від якого вони очікують правових наслідків.

У постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі №6-1026цс16 зроблено правовий висновок, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 522/14890/16-ц.

Згідно з правовим висновком, що міститься у постанові Верховного Суду від 18 листопада 2020 року у справі № 357/3132/15-ц для визнання угоди удаваною позивачу необхідно надати відповідні докази, а суду встановити, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії були направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників.

Обґрунтовуючи позов про визнання договору дарування удаваним на підставі ст. 235 ЦК України ОСОБА_1 посилається на те, що вона не мала на меті дарувати свою квартиру ОСОБА_5 , а справжньою метою укладання оскаржуваного договору дарування було забезпечення майбутнього грошового зобов`язання дарувальника перед обдарованим.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частина 1 статті 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі №643/17966/14-ц зазначено, що ст. 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору (у справі, що переглядається, - у зв`язку зі скасуванням судового рішення) всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

Як вбачається зі змісту пункту 1 договору дарування квартири ОСОБА_1 як дарувальник, перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам`яті, розуміючи значення своїх дій та діючи добровільно подарувала, а обдаровуваний прийняв в дар квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Абзацом 2 пункту 5 вищевказаного договору дарування встановлено, що сторони розуміють, що за своєю природою договір дарування є безплатним, тому дарувальник не має права вимагати від обдаровуваного вчинення будь-яких дій майнового або немайнового характеру. Кожна із сторін розуміє значення, умови правочину та його правові наслідки.

Крім того, пунктами 11, 12 зазначеного договору сторони підтверджують, що цей договір відповідає їх дійсним намірам і не носить характеру фіктивного та удаваного правочину, укладається ними у відповідності зі справжньою їх волею, без будь-якого застосування фізичного чи психічного тиску та на невигідних для них умовах і не є результатом впливу тяжких обставин, договір укладається ними без застосування обману чи приховування фактів, які мають істотне значення, вони однаково розуміють значення, умови договору, його природу, правові наслідки, бажають настання саме таких правових наслідків, що створюються даним договором, а також свідчать, що договором визначені всі істотні умови, про що свідчать їх особисті підписи. Сторони підтверджують, що домовились і не мають жодних зауважень, доповнень або суперечностей відносно умов даного договору.

Таким чином, судом встановлено, що сторони при укладанні договору, попередньо ознайомлені з вимогами цивільного законодавства щодо недійсності правочинів, не визнані недієздатними, діяли добровільно, без будь-якого фізичного та психічного тиску, розуміли значення своїх дій і правові наслідки укладеного договору, що не носить характеру фіктивного та удаваного правочину.

Отже, договір дарування квартири було складено у письмовій, нотаріальній формі, і твердження про те, що учасники правочину свідомо йшли на приховування істинних мотивів, а саме укладення договору позики під заставу квартири, не може ґрунтуватись лише на припущеннях, при цьому, суд зауважує, що сторони у судових засіданнях підтвердили факт укладання між ними саме вищевказаного договору, а будь-яких доказів укладання договору позики, в забезпечення якого було укладено вказаний договір дарування квартири, наприклад, розписки про отримання грошових коштів, суду не було надано.

Тобто, воля сторін договору дарування зафіксована у підписаному сторонами договорі дарування, який було нотаріально посвідчено, що суперечить твердженням позивача щодо удаваності правочину.

Також у своїй позовній заяві позивач посилається на звернення до прокуратури з заявою про шахрайські дії, але при цьому не надала будь-яких доказів щодо цієї обставини, будь-яких матеріалів на підтвердження існування кримінального провадження, пов`язаного з предметом позову, а також не заявлено будь-якого клопотання про витребування у правоохоронних органів відомостей чи матеріалів кримінального провадження, з метою підтвердження обґрунтувань позовної заяви. При цьому долучений до матеріалів справи протокол допиту свідка ОСОБА_5 від 16 квітня 2018 року жодним чином не підтверджує викладені позивачем у позовній заяві обставини.

Посилання на мету укладення оспорюваного договору дарування вирішення питання погашення наявних боргових зобов`язань, та як гарантія повернення позики для відповідача, також не підтверджено стороною позивача належними, допустимими і достатніми доказами, та взагалі не підтверджено, як факт передачі грошових коштів на які посилається позивач, так само як і факт існування будь-якої заборгованості у позивача.

Суд не бере до уваги доводи позивача з посиланням як на докази записи телефонних розмов, оскільки наявні заперечення відповідача щодо змісту вказаних доказів, та суд не може обґрунтовано вважати такий доказ належним через наявність сумнівів в його достовірності, а також через відсутність на них інформації, що свідчить про удаваність правочину.

Більш того, відповідно до рішення Конституційного суду України у справі за конституційним поданням СБУ щодо офіційного тлумачення положення частини 3 статті 62 Конституції України №12-рп/2011 від жовтня 2011 року законодавством не передбачено проведення, без попередження про здійснення запису телефонної розмови, аудіо фіксування телефонних розмов, то такий аудіозапис не можна вважати таким, що отриманий в передбаченому законом процесуальному порядку.

Покази допитаних в судовому засіданні свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 не стосуються безпосередньо обставин укладення оспорюваного договору або передачі грошей, та надавалися лише зі слів позивача.

Згідно з правовими висновками викладеними в постановах Верховного Суду від 13 лютого 2020 року у справі №761/12145/17, від 14 серпня 2019 року у справі №369/11750/15-ц, позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: факт укладання правочину, що за його думкою є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети ніж приховати інший правочин; настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

Отже, надані твердження та докази позивача на обґрунтування своїх позовних вимог, на думку суду не доводять спрямованість волі сторін оспорюваного правочину на встановлення інших цивільно-правових відносин.

Частиною четвертою статті 263 ЦПК України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16 зробив правовий висновок, що «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача».

Таким чином, позивач не обґрунтувала удаваності оспорюваного договору дарування від 03 листопада 2016 року з метою приховання іншого правочину, не надала належних і допустимих доказів на підтвердження того, що між сторонами правочину виникли інші правовідносини, ніж передбачені договором дарування, та що воля сторін договору була спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені укладеним між ними правочином, а тому відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог та визнання оспорюваного правочину удаваним.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду неодноразово (зокрема у постанові від 04 червня 2019 року у справі №916/3156/17) звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Позивачем не доведено, які саме її права або інтереси порушені, невизнані або оспорені відповідачем, і що саме задоволення позову про визнання оспорюваного договору дарування удаваним призведе до поновлення конкретного порушеного права позивача, за захистом якого вона звернулась до суду.

Відтак, суд вирішує спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін, тому зважаючи на принцип змагальності, та відсутність належних і допустимих доказів на підтвердження позовних вимог, та належних їх обґрунтувань, дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити.

Враховуючи вищезазначене, оскільки суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги, але суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову через його необґрунтованість та безпідставність, то позовна давність не застосовується.

За змістом статті 141 ЦПК України судові витрати слід віднести за рахунок позивача.

Керуючись ст. ст. 202, 203, 205, 215, 216, 235, 638, 655,717, 719 ЦК України, ст. ст. 2-4, 11-13, 76-81, 89, 95, 141, 259, 263-265, 273, 354, 355 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , про визнання договору дарування недійсним - відмовити.

Судові витрати покласти на позивача.

Рішення може бути оскаржено безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення суду виготовлено 06 грудня 2023 року.

Сторони:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_3 .

Відповідач: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_3 , місце реєстрації: АДРЕСА_3 , фактичне місце проживання: АДРЕСА_4 .

Третя особа: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ІПН НОМЕР_4 , місце реєстрації: АДРЕСА_5 .

Третя особа: ОСОБА_6 , фактичне місце проживання: АДРЕСА_6 .

Суддя: Т.П. Терещенко