11.12.2023 Справа № 756/2747/22
Унікальний № 756/2747/22
Провадження № 2/756/1174/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 листопада 2023 року Оболонський районний суд міста Києва в складі:

головуючого судді - Шевчука А.В.,

секретаря - Міщенка О.В.,

за участі: позивача - ОСОБА_1 ,

представника ОСОБА_1 - адвоката Калашник О.М.,

представника відповідача - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення матеріальної та моральної шкоди

в с т а н о в и в :

У квітні 2022 року позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_3 звернулися до суду в порядку цивільного судочинства з позовом до ОСОБА_4 про стягнення на їх користь заподіяної матеріальної шкоди у розмірі 28 273 грн. 37 коп. та 200 000 грн. моральної шкоди, а також понесених судових витрат.

В обґрунтування позову вказували, що 08.06.2018 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено терміном на 1 рік (до 08.06.2019 року) договір оренди житлового приміщення квартири АДРЕСА_1 .

ОСОБА_1 на час укладення договору була дружиною ОСОБА_3 та проживали разом зі своїми дітьми у орендованому житловому приміщенні.

07.06.2018 року ОСОБА_1 оплатила наперед 15 016 грн. з яких 6 516 грн. оренда за частину місяця та 8500 грн. заставна сума.

За твердженням позивачів вони з дітьми заселилися у квартиру 08.06.2018 року в день підписання договору та проживали там до 04.03.2019 року, при цьому ОСОБА_4 без заперечень регулярно отримував на банківську карту грошові кошти за оренду квартири, в тому числі 1 березня отримав орендну плату за вказаний місяць.

Не дивлячись на отримання орендної плати за березень місяць, 04.03.2019 року ОСОБА_4 спільно з групою невідомих осіб, протиправно, застосовуючи фізичну силу, демонтуючи вхідні двері до квартири примусово увірвалися та виселили ОСОБА_1 і ОСОБА_3 та їх дітей в опалювальний сезон з орендованої квартири.

Так як ОСОБА_1 і ОСОБА_3 з дітьми виставили на вулицю увечері та в холодну погоду, вони змушені були негайно заселятися в інше майно місячна орендна плата за яке була більшою і складала 11500 грн. замість 8500 грн.

За таких обставин, за твердженням позивачів, діями ОСОБА_4 їм заподіяно матеріальну шкоду у розмірі 28 237 грн. 37 коп.

Розмір матеріальної шкоди позивачі обраховують, як залишок неповернутої суми заставної 7 600 грн. (8500 грн. - 900 грн=7600 грн.) за договором оренди з ОСОБА_4 до якої додано суму 20 673 грн. 37 коп., що є різницею переплаченої суми оренди за новим договором оренди.

Крім того, позивачі вказують, що ОСОБА_4 разом зі своєю дружиною та її матір`ю чинили психологічний тиск на співпозивачів та їх дітей.

За таких обставин, діти позивачів вимушені були пропускати школу, а позивачі ходити на роботу із температурою та пригніченим станом і звертатись до лікарів.

За твердженням позивачів, приниження їх честі та гідності, душевні страждання та переживання, перенесений фізичний біль є підставою для відшкодування заподіяння моральної шкоди, яку позивачі оцінюють у розмірі 200 000 грн.

З огляду на зазначене, керуючись ст.ст. 30, 47 Конституції України, 311 ЦК України щодо недоторканості житла та неприпустимості його позбавлення, ст.ст. 525, 759 ЦК України щодо неможливості розірвання договору в односторонньому порядку, просили про задоволення позовних вимог.

ОСОБА_1 в судовому засіданні підтримала вимоги з підстав зазначених у позовній заяві, при цьому не розмежовувала відповідальність за порушення умов договору із деліктною відповідальністю за вчинення неправомірних дій та заподіяння шкоди. ОСОБА_1 ототожнювала себе з орендарем квартири за договором від 08.06.2018 року укладеним із ОСОБА_4 . Також, не змогла пояснити суду у якому порядку та у який спосіб має стягуватись ініційована сума відшкодування на користь двох позивачів.

Представник ОСОБА_1 підтримала позов акцентуючи увагу на протиправних, неправомірних діях ОСОБА_4 та осіб пов`язаних із ним щодо виселення сім`ї ОСОБА_3 із орендованого помешкання та тих негативних наслідках до яких ці дії призвели.

ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву у якій підтримав позов та просив здійснювати розгляд справи за його відсутності.

Представник відповідача проти позову заперечив вказуючи на його безпідставність та необґрунтованість, при цьому зазначав, що договір оренди ОСОБА_4 не розривався, будь-яких неправомірних дій з його сторони не вчинялось.

Суд, перевіривши матеріали справи, вислухавши ОСОБА_1 та її представника, представника відповідача та дослідивши надані докази встановив наступне.

Порядок укладення, форма, предмет, обов`язки, правила розірвання договору найму житла визначені Главою 59 «Найм (оренда) житла», Розділу ІІІ «Окремі види зобов`язань» ЦК України.

У відповідності до ст. 810 ЦК України, за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату.

За правилами ст. 816 ЦК України у договорі найму житла мають бути вказані особи, які проживатимуть разом із наймачем. Ці особи набувають рівних з наймачем прав та обов`язків щодо користування житлом. Наймач несе відповідальність перед наймодавцем за порушення умов договору особами, які проживають разом з ним.

З огляду на зазначене, особи, які проживають разом із наймачем і вказані у договорі оренди не є сторонами договору, а лише набувають рівних з наймачем прав та обов`язків щодо користування житлом.

Метою підписання договору є необхідність ідентифікації підписанта, підтвердження згоди підписанта з умовами договору.

Згідно Договору оренди житлового приміщення (без дати) із зазначенням орендодавцем ОСОБА_4 , а орендарем ОСОБА_3 , особами які постійно проживатимуть з орендарем зазначено: «дружина ОСОБА_1 та двоє дітей».

При цьому, суд звертає увагу, що Договір оренди житлового приміщення (без дати) із зазначенням орендарем ОСОБА_3 , не містить підпису останнього на підтвердження згоди з умовами договору, а відомості про осіб, які постійно проживатимуть з орендарем не містить ідентифікації з ОСОБА_1 .

Також, відсутній підпис орендаря і в Акті (без дати) прийому передачі квартири та майна до договору оренди квартири за адресою: АДРЕСА_2 .

За правилами ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Із витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру права власності на нерухоме майно вбачається, що ОСОБА_4 є одноосібним власником квартири АДРЕСА_1 .

В судовому засіданні представник відповідача підтвердив факт укладення з ОСОБА_3 договору оренди квартири АДРЕСА_1 та виконання сторонами умов цього договору. При цьому, відповідачем не заперечувалась правомірність цього договору.

За таких обставин, саме між орендодавцем ОСОБА_4 , та орендарем ОСОБА_3 , як сторонами договору виникли договірні відносини із взаємними правами та обов`язками визначеним умовами цього договору.

З огляду на зазначене, ОСОБА_1 безпідставно зазначає себе орендарем квартири АДРЕСА_1 .

За ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Частина 6 «Термін дій, порядок продовження і припинення Договору», п. 6.2 дає можливість дострокового розірвання договору і зміни його умов з ініціативи будь-якої з його сторін, з повідомленням про це іншої сторони не менше ніж за 1 (один) місяць до початку зазначеного числа оплати чергового місяця оренди. Також Частина 9 «Дострокове розірвання договору» регламентує право сторін у односторонньому порядку розірвати договір оренди, в тому числі орендодавцем п. 9.10. у разі затримки чергового платежу без підтверджених документально поважних причин.

З наданих позивачами до матеріалів справи Платіжних доручень за оренду здійснених у період з червня 2018 року до лютого 2019 року, усіх без виключення, платником зазначено ОСОБА_1 , при цьому не вказано реквізитів Договору, або ж орендованого майна за яким перераховувалися кошти (а.с.13-37).

Зі змісту договору Оренди житлового приміщення від («4 марта» з не застереженим виправленням року на 2019) вбачається, що вказаний договір оренди квартири АДРЕСА_3 укладений між орендодавцем ОСОБА_9 та орендарем ОСОБА_1 , при цьому в платіжному дорученні від 04.03.2019 року платником на суму 23 115 грн. 58 коп., зазначено ОСОБА_1 , а отримувачем коштів ОСОБА_5 (а.с. 40).

Хоча в матеріалах справи міститься свідоцтво про зміну 23.08.2017 року ОСОБА_1 прізвища на « ОСОБА_3 », виникає питання не лише правомірності здійснення у період з червня 2018 року до березня 2019 року грошових переказів особою із прізвищем « ОСОБА_1 », але й зарахування цих коштів в оплату оренди та права вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_3 щодо повернення їм частини цих коштів.

У позовній заяві позивачі вказують про порушення та недотримання відповідачем ст.ст. 525, 610, 612 ЦК України і зазначаючи про наслідки порушення договірних зобов`язань, при цьому, просять стягнути з орендодавця заподіяну матеріальну та моральну шкоду.

Відповідно до статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Частина 2 зазначеної статті зазначає, що особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

У зазначеній нормі права, яка встановлює загальні підстави відшкодування шкоди в рамках деліктних (позадоговірних) зобов`язань, під шкодою розуміється матеріальна шкода, що виражається в зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права та (або) применшенні немайнового блага (життя, здоров`я тощо). Шкода це не тільки обов`язкова умова, але й міра відповідальності, оскільки завдана шкода (реальна шкода та упущена вигода) відшкодовується в повному обсязі.

У відповідності до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями, бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Загальною підставою застосування цих статей до правовідносин із відшкодування шкоди є відсутність договірних відносин між завдавачем шкоди та потерпілим.

Загальне правило коментованої статті встановлює, що будь-яка майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам або майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується особою, яка її завдала, в повному обсязі.

Для відшкодування шкоди за правилами ст. 1166 ЦК необхідно довести такі факти:

а) неправомірність поведінки особи. Неправомірною можна вважати будь-яку поведінку, внаслідок якої завдано шкоду, якщо завдавач шкоди не був уповноважений на такі дії.

б) наявність шкоди. Під шкодою слід розуміти втрату або пошкодження майна потерпілого та (або) позбавлення його особистого нематеріального права (життя, здоров`я тощо). У відносинах, що розглядаються, шкода - це не тільки обов`язкова умова, але і міра відповідальності, оскільки за загальним правилом статті, що коментується, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі (мова йдеться про реальну шкоду).

в) причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди.

г) вина завдавача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов`язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини.

Наявність всіх вищезазначених умов є обов`язковим для прийняття судом рішення про відшкодування завданої шкоди і відсутність будь-якого елементу складу цивільного правопорушення є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до статті 22 ЦК України (відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди) збитками є:

1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування по справі є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

У відповідності до правил ч.1 ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Суд не вважає належними та допустимими доказами та не бере до уваги ксерокопії фотозображень, відео, без зазначення дати, часу та місця їх здійснення, носія, пристрою фіксації, ідентифікації осіб, без відомостей про порядок та правомірність їх одержання.

Також, суд звертає увагу позивачів у справі на те, що за приписами ч. 1 ст. 214 КПК України слідчий, прокурор невідкладно, але не пізніше 24 годин після подання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення або після самостійного виявлення ним з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, зобов`язаний внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань та розпочати розслідування. Слідчий, який здійснюватиме досудове розслідування, визначається керівником органу досудового розслідування.

Таким чином, отримавши заяву, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення слідчий або прокурор не здійснює оцінку такої заяви (повідомлення) на предмет наявності ознак складу злочину для того, щоб вчинити процесуальну дію, яка полягає у внесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань. Наведене підтверджується імперативними положеннями ч. 4 ст. 214 КПК України, згідно з якою відмова у прийнятті та реєстрації заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення не допускається.

Отже, внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань, більше того, щодо невстановленої особи, не свідчить про наявність ознак кримінального правопорушення та доведеність винуватості конкретної особи у вчиненні злочину, а є підставою для початку досудового розслідування у справі та перевірки обставин, наведених у повідомленні про кримінальне правопорушення.

Тож, не є підтвердженням винуватості ОСОБА_4 у вчиненні неправомірних дій і саме лише звернення із заявою ОСОБА_1 до правоохоронних органів та відповідь Оболонського управління поліції Головного управління Національної поліції в м. Києві від 29.01.2019 року про наявність між вказаними особами цивільно-правових відносин.

З огляду на зазначене, матеріали справи не містять жодного належного та допустимого доказу на підтвердження не лише розірвання договору оренди у односторонньому порядку ОСОБА_4 , але й заподіяння шкоди ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , наявності протиправної поведінки і винних дій фізичної особи - ОСОБА_4 та причинного зв`язку між цими діями та заподіяною шкодою.

Таким чином, позивачі у справі не лише безпідставно ототожнюють договірні та деліктні правовідносини, не розмежовують їх за правовою природою, але й без достатньої правової підстави намагаються покласти свої витрати за новим договором оренди на орендодавця за попереднім договором.

У відповідності до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Враховуючи зазначене, зміст та обґрунтування позову, надані докази, суд не знаходить підстав для задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 22, 204, 525, 610, 612, 629, 810, 816, 1166, 1167 Цивільного кодексу України, ст.ст. 5, 12, 13, 77, 76, 81, 89, 133, 141, 144, 205, 259, 263-265 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення матеріальної та моральної шкоди - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідком апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення виготовлено 11 грудня 2023 року.

Суддя А.В. Шевчук