ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2023 року

м. Київ

справа № 295/4812/23

провадження № 61-10246св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого- Луспеника Д. Д.,

суддів: Гулейкова І. Ю., Гулька Б. І., Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А.,

учасники справи:

заявник- Військова частина НОМЕР_1 ,

заінтересовані особи:Відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Житомирі Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), Житомирський міський територіальний центр комплектування та соціальної підтримки,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на ухвалу Богунського районного суду м. Житомира від 01 травня 2023 року, постановлену у складі судді Стрілецької О. В., та постанову Житомирського апеляційного суду від 12 червня 2023 року, прийняту у складі колегії суддів: Коломієць О. С., Шевчук А. М, Талько О. Б.

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст заяви

У квітні 2023 року Військова частина НОМЕР_1 (далі - ВЧ НОМЕР_1 ) звернулася до суду з заявою, в якій просила встановити факт смерті військовослужбовця Збройних Сил України - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який, перебуваючи на військовій службі, загинув у м. Макарів Київської області під час ведення бойових дій із забезпечення здійснення заходів з національної безпеки і оборони Батьківщини, її територіальної цілісності, відсічі та стримування збройної агресії з боку збройних сил російської федерації на території Київської області.

Заява мотивована тим, що згідно з наказом командира ВЧ НОМЕР_1 від 30 серпня 2017 року № 210 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Скотувата Ясинуватського району Донецької області, зараховано до списків особового складу ВЧ НОМЕР_1 .

Відповідно до акта службового розслідування та наказу командира ВЧ НОМЕР_1 від 07 квітня 2022 року № 94 водія 2-го взводу роти забезпечення навчального процесу старшого солдата ОСОБА_1 визнано зниклим безвісти з 07 березня 2022 року.

Результатами службового розслідування встановлено, що 07 березня 2022 року у м. Макарів внаслідок авіаудару сталося потрапляння снаряда на територію ДП «Макарівський хлібзавод». Згідно з поясненнями очевидця, старший солдат ОСОБА_1 під час виконання бойового завдання у м. Макарів Київської області загинув внаслідок бомбардування ворожою авіацією території хлібзаводу, де він знаходився. Під час пошуково-рятувальних робіт тіла старшого солдата ОСОБА_1 серед загиблих не виявлено. Заходи з впізнання тіла ОСОБА_1 в морзі Житомирського обласного бюро судово-медичної експертизи результатів не дали. Згідно з даними особової справи ОСОБА_1 станом на 2017 рік членами його сім`ї були дружина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Станом на день звернення до суду ВЧ НОМЕР_1 не встановила зв`язку з близькими родичами загиблого.

Встановлення факту, що має юридичне значення, а саме факту смерті старшого солдата ОСОБА_1 в судовому порядку є необхідним для отримання свідоцтва про смерть та подальшого використання вказаного документу для передання майна військовослужбовця у розпорядження та для систематизації обліку військового майна, закріпленого за ОСОБА_1 .

Крім того, встановлення факту смерті старшого солдата ОСОБА_1 матиме вплив на адміністративно-господарські відносини військової частини.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 01 травня 2023 року у відкритті провадження за заявою ВЧ НОМЕР_1 про встановлення факту, що має юридичне значення,відмовлено

Відмовляючи у відкритті провадження за заявою ВЧ НОМЕР_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, суд першої інстанції виходив із того, що військовою частиною не може бути ініційоване питання про встановлення факту смерті військовослужбовця ОСОБА_1 з метою передання майна військовослужбовця у розпорядження та для систематизації військового обліку, оскільки законодавчо встановлений порядок обліку, використання та списання військового майна, а відтак саме по собі встановлення даного факту не породжує для військової частини жодних юридичних наслідків, а тому не може бути предметом судового провадження, що є підставою для відмови у відкритті провадження у справі.

Постановою Житомирського апеляційного суду від 12 червня 2023 рокуапеляційну скаргу ВЧ НОМЕР_1 залишено без задоволення, а ухвалу Богунського районного суду м. Житомира від 01 травня 2023 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що суд першої інстанції, відмовлячи у відкритті провадження, обґрунтовано виходив з того, що юридичні наслідки, зазначені заявником у заяві про встановлення факту, задля яких необхідно встановити факт смерті військовослужбовця, можуть бути досягнуті іншим позасудовим способом, через локальні нормативно-правові акти Міністерства оборони України.

Також апеляційний суд зазначив, що військовослужбовець ОСОБА_1 станом на 07 березня 2022 року є безвісті зниклим. Заявником не надані докази про неможливість надання документу встановленої форми про смерть (документа закладу охорони здоров`я - лікарського свідоцтва про смерть, фельдшерської довідки про смерть, що може підтвердити факт смерті військовослужбовця ОСОБА_1 у певний час, в певному місці та за певних обставин, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою), до органу державної реєстрації актів цивільного стану. Також заявником не подані до суду докази про відмову органом державної реєстрації актів цивільного стану в реєстрації події смерті.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів

У липня 2023 року ВЧ НОМЕР_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судами норм процесуального права, просила скасувати вказані судові рішення, направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що з 07 березня 2022 року ОСОБА_1 є зниклим безвісти.

Відповідно до матеріалів особової справи, що перебуває у ВЧ НОМЕР_1 , станом на 2017 рік, близькими родичами ОСОБА_1 є дружина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Однак, за наявною інформацією від співслужбовців, дружина ОСОБА_1 - ОСОБА_4 померла у 2021 році, а син проживає у російській федерації та є громадянином рф. Документальних підтверджень щодо цього ВЧ НОМЕР_1 надати не може.

ВЧ НОМЕР_1 , починаючи з 07 березня 2022 року по теперішній час, нараховує ОСОБА_1 додаткову винагороду в розмірі 100 000,00 грн як безвісно зниклому, що підтверджується відповідними витягами із наказів командира ВЧ НОМЕР_1

Враховуючи те, що тіло ОСОБА_1 не було знайдено, видача лікарського свідоцтва чи фельдшерської довідки про його смерть неможлива, що у свою чергу унеможливлює державну реєстрацію його смерті органом державної реєстрації актів цивільного стану та видачу свідоцтва про його смерть.

Для ВЧ НОМЕР_1 встановлення факту, що має юридичне значення, а саме факту смерті військовослужбовця старшого солдата ОСОБА_1 , є необхідним для отримання свідоцтва про смерть та подальшого використання вказаного документу для передання майна (включаючи грошове забезпечення, яке нараховується по теперішній час) вказаного військовослужбовця у розпорядження для вжиття заходів з охорони спадкового майна.

Встановлення факту смерті військовослужбовця старшого солдата ОСОБА_1 для військової частини НОМЕР_1 не проводиться для списання військового майна, що встановлений Порядком списання військового майна у Збройних Силах України та Державній спеціальній службі транспорту, затвердженого наказом Міністерства оборони України № 81 від 29 березня 2021 року.

Органи реєстрації актів цивільного стану не здійснюють зміну акту цивільного стану (настання смерті) на підставі матеріалів службового розслідування та наказів командира, а тому військова частина НОМЕР_1 звертається до суду, оскільки встановлення факту смерті старшого солдата ОСОБА_1 матиме вплив на адміністративно-господарські відносини військової частини.

З 07 березня 2022 року по теперішній час, до командування ВЧ НОМЕР_1 заяв та звернень від близьких та родичів ОСОБА_1 не надходило, що дає змогу підтвердити відсутність інших осіб, що можуть звернутись із заявою до суду, згідно з вимогами частини першої статті 317 ЦПК України.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 14 липня 2023 року касаційну скаргу залишено без руху та надано строк для усунення недоліків касаційної скарги.

У строк, визначений судом, заявник усунув недоліки касаційної скарги.

Ухвалою Верховного Суду від 03 серпня 2023 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.

У серпні 2023 року до Верховного Суду надійшли матеріали справи.

Ухвалою Верховного Суду від 15 вересня 2023 року справу призначено до розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Згідно з наказом командира ВЧ НОМЕР_1 від 30 серпня 2017 року № 210 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Скотувата Ясинуватського району Донецької області, зараховано до списків особового складу ВЧ НОМЕР_1 .

Відповідно до акта службового розслідування та наказу командира ВЧ НОМЕР_1 від 07 квітня 2022 року № 94 водія 2-го взводу роти забезпечення навчального процесу старшого солдата ОСОБА_1 визнано зниклим безвісти з 07 березня 2022 року.

Результатами службового розслідування встановлено, що 07 березня 2022 року у м. Макарів внаслідок авіаудару сталося потрапляння снаряда на територію ДП «Макарівський хлібзавод». Згідно з поясненнями очевидця, старший солдат ОСОБА_1 під час виконання бойового завдання у м. Макарів Київської області загинув внаслідок бомбардування ворожою авіацією території хлібзаводу, де він знаходився. Під час пошуково-рятувальних робіт тіла старшого солдата ОСОБА_1 серед загиблих не виявлено. Заходи з впізнання тіла ОСОБА_1 в морзі Житомирського обласного бюро судово-медичної експертизи результатів не дали. Згідно з даними особової справи ОСОБА_1 станом на 2017 рік членами його сім`ї були дружина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Станом на день звернення до суду ВЧ НОМЕР_1 не встановила зв`язку з близькими родичами загиблого.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга ВЧ НОМЕР_1 не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Статтею 400 ЦПК України встановлено межі розгляду справи судом касаційної інстанції. Так, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Згідно з частинами першою, другою статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

У порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; встановлення факту не пов`язується із наступним вирішенням спору про право.

Юридичні факти можуть бути встановлені для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника, за умови, що вони не стосуються прав чи законних інтересів інших осіб. У випадку останнього між цими особами виникає спір про право.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18) зроблено висновок, що у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов. А саме, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян.

Таким чином, справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов:

- факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення;

- встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах;

- заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо);

- чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.

Подібні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 752/20365/16-ц, від 05 грудня 2019 року у справі № 750/9847/18, від 03 лютого 2021 року у справі № 644/9753/19, від 16 червня 2021 року у справі № 643/6447/19/19, від 08 вересня 2021 року у справі № 641/5187/20.

Звертаючись до суду з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, представник ВЧ НОМЕР_1 просив встановити факт смерті старшого солдата ОСОБА_1 який, перебуваючи на військовій службі, загинув у м. Макарів Київської області під час ведення бойових дій із забезпечення здійснення заходів з національної безпеки і оборони Батьківщини, її територіальної цілісності, відсічі та стримування збройної агресії з боку збройних сил російської федерації на території Київської області.

Згідно з пунктом 9 частини першої статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.

Частиною другою статті 315 ЦПК України передбачено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Загальні вимоги до змісту заяви про встановлення факту, що має юридичне значення передбачені статтею 318 ЦПК України, згідно з якою у заяві повинно бути зазначено: який факт заявник просить встановити та з якою метою; причини неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт; докази, що підтверджують факт. До заяви додаються докази, що підтверджують викладені в заяві обставини, і довідка про неможливість відновлення втрачених документів.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо особливостей провадження у справах про встановлення факту народження або смерті особи в умовах воєнного чи надзвичайного стану та на тимчасово окупованих територіях» (далі - Закон № 2345-ІХ від 01 липня 2022 року) статтю 317 ЦПК України викладено в новій редакції.

Статтею 317 ЦПК України (в редакції Закону № 2345-ІХ від 01 липня 2022 року), передбачено особливості провадження у справах про встановлення факту народження або смерті особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України та встановлено, що заява про встановлення факту смерті особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, може бути подана членами сім`ї померлого, їхніми представниками або іншими заінтересованими особами (якщо встановлення факту смерті особи впливає на їхні права, обов`язки чи законні інтереси) до будь-якого місцевого суду України, що здійснює правосуддя, незалежно від місця проживання (перебування) заявника. Справи про встановлення факту смерті особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, розглядаються невідкладно з дня надходження відповідної заяви до суду.

Положеннями статті 43, 46 ЦК України визначено, що фізична особа може бути визнана судом безвісно відсутньою, якщо протягом одного року в місці її постійного проживання немає відомостей про місце її перебування. Фізична особа може бути оголошена судом померлою, якщо у місці її постійного проживання немає відомостей про місце її перебування протягом трьох років, а якщо вона пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підставу припускати її загибель від певного нещасного випадку, - протягом шести місяців, а за можливості вважати фізичну особу загиблою від певного нещасного випадку або інших обставин внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру - протягом одного місяця після завершення роботи спеціальної комісії, утвореної внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру. Фізична особа, яка пропала безвісти у зв`язку з воєнними діями, збройним конфліктом, може бути оголошена судом померлою після спливу двох років від дня закінчення воєнних дій. З урахуванням конкретних обставин справи суд може оголосити фізичну особу померлою і до спливу цього строку, але не раніше спливу шести місяців.

У заяві про встановлення факту, що має юридичне значення, заявник посилався на те, що встановлення факту смерті старшого солдата ОСОБА_1 у судовому порядку є необхідним для отримання свідоцтва про смерть та подальшого використання вказаного документу для передання майна, закріпленого за ним, у розпорядження та для систематизації обліку військового майна. Крім того, встановлення факту смерті старшого солдата ОСОБА_1 матиме вплив на адміністративно-господарські відносини військової частини.

Правовий режим майна, закріпленого за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України, і повноваження органів військового управління та посадових осіб щодо управління цим майном, визначає Закон України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України».

Відповідно до статті 1 вказаного Закону військове майно - це державне майно, закріплене за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України. До військового майна належать будинки, споруди, передавальні пристрої, всі види озброєння, бойова та інша техніка, боєприпаси, пально-мастильні матеріали, продовольство, технічне, аеродромне, шкіперське, речове, культурно-просвітницьке, медичне, ветеринарне, побутове, хімічне, інженерне майно, майно зв`язку тощо.

Згідно зі статтею 3 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» військове майно закріплюється за військовими частинами Збройних Сил України на праві оперативного управління (з урахуванням особливостей, передбачених частиною другою цієї статті).

З моменту надходження майна до Збройних Сил України і закріплення його за військовою частиною Збройних Сил України воно набуває статусу військового майна. Військові частини використовують закріплене за ними військове майно лише за його цільовим та функціональним призначенням. Облік, інвентаризація, зберігання, списання, використання та передача військового майна здійснюються у спеціальному порядку, що визначається Кабінетом Міністрів України.

Частиною першою статті 4 ЗаконуУкраїни «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» визначено, що військові частини ведуть облік закріпленого за ними майна у кількісних, якісних, обліково-номерних та вартісних показниках і враховують по відповідних службах - продовольчій, речовій, квартирно-експлуатаційній, пально-мастильних матеріалів тощо.

Продовольче, речове та інше забезпечення військовослужбовців регламентоване статтею 9-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, у тому числі для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України.

За військовослужбовцями, відрядженими до державних органів, підприємств, установ, організацій, а також державних та комунальних навчальних закладів, зберігаються продовольче, речове та інші види забезпечення, передбачені цією статтею, гарантії та пільги, що надаються за рахунок коштів, призначених у Державному бюджеті України на утримання Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів спеціального призначення та Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України.

Згідно з частиною другою статті 2 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України», Міністерство оборони України як центральний орган управління Збройних Сил України здійснює відповідно до закону управління військовим майном, у тому числі закріплює військове майно за військовими частинами (у разі їх формування, переформування), приймає рішення щодо перерозподілу цього майна між військовими частинами Збройних Сил України, в тому числі, у разі їх розформування.

Положенням про порядок обліку, зберігання, списання та використання військового майна у Збройних Силах, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 04 серпня 2000 року № 1225, визначено порядок ведення обліку і зберігання військового майна, закріпленого за військовими частинами Збройних Сил, його списання та використання. Порядок списання майна для забезпечення руху опору затверджується Міністерством оборони України (пункт 19-1).

Конкретні розміри коштів, на які посадові особи Збройних Сил мають право списувати військове майно за інспекторськими посвідченнями, знищене (втрачене) під час воєнних (бойових) дій, антитерористичної операції, міжнародних операцій з підтримання миру і безпеки або внаслідок диверсій, визначаються наказом Міністерства оборони України.

Для списання за інспекторським посвідченням військового майна, втраченого або знищеного під час ведення воєнних (бойових) дій, проведення антитерористичної операції, проведення операції Об`єднаних сил, міжнародної операції з підтримання миру і безпеки або внаслідок диверсій, терористичних актів, посадові особи подають відповідні клопотання, порядок і перелік подання яких передбачений Наказом Міністерства оборони України № 81 від 29 березня 2021 року «Про затвердження порядку списання військового майна у Збройних Силах України та Державній спеціальній службі транспорту».

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, правильно виходив із того, що юридичні наслідки, зазначені заявником у заяві про встановлення факту, задля яких необхідно встановити факт смерті військовослужбовця, можуть бути досягнуті іншим позасудовим способом, через локальні нормативно-правові акти Міністерства оборони України.

За таких обставин суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, правильно відмовив у відкритті провадження за заявою ВЧ НОМЕР_1 про встановлення факту, що має юридичне значення.

Доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають.

Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судових рішень, Верховний Суд не встановив.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін.

Оскільки касаційна скарга залишається без задоволення, то відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Богунського районного суду м. Житомира від 01 травня 2023 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 12 червня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. Ю. Гулейков

Б. І. Гулько

Г. В. Коломієць

Р. А. Лідовець