УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2023 року

м. Київ

справа № 686/4639/23

провадження № 61-14880ск23

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Русинчука М. М. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 13 червня 2023 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 04 вересня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Хмельницькобленерго» про визнання дій незаконними, зобов`язання вчинити дії та стягнення моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до АТ «Хмельницькобленерго» про визнання дій незаконними, зобов`язання вчинити дії та стягнення моральної шкоди.

Позов мотивовано тим, що постановою Хмельницького апеляційного суду від 26 вересня 2019 року у справі № 686/17335/18 встановлено, що розмір не отриманої ОСОБА_1 орендної плати за період з 01 січня 2008 року до 30 червня 2012 року складає 1 783 702,98 грн та інфляційні втрати в розмірі 187 450,77 грн. І суд виходив з того, що права позивача є порушеними безпідставним користування його майном АТ «Хмельницькобленерго» з 01 січня 2008 року до 01 липня 2012 року, тому він має право на стягнення з відповідача не отриманих доходів з урахуванням інфляційних втрат за цей період в загальній сумі 1 971 163,75 грн. Проте судом було відмовлено у задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності. Зазначена постанова носить преюдиційний характер, оскільки встановлено його право на стягнення з відповідача інфляційних втрат та трьох відсотків річних за період невиплати вказаної грошової суми, однак АТ «Хмельницькоблненерго» не визнає зобов`язання щодо розрахунків між сторонами стосовно оренди підстанції.

У грудні 2021 року ним було надіслано лист відповідачу з проханням ознайомитись та підписати Акт звіряння розрахунків з дебіторами та кредиторами, за яким відображена заборгованість відповідача перед позивачем в розмірі 1 971 163,75 грн. Проте листом АТ «Хмельницькоблненерго» від 02 грудня 2021 року відмовлено в підписанні відповідного акту посилаючись на те, що первинну заборгованість товариство не визнає. Листом АТ «Хмельницькоблненерго» від 01 березня 2021 повідомлено, що не обліковує заборгованість в розмірі 1 971 163,75 грн на відповідних бухгалтерських рахунках і відсутні відомості про оплату цієї суми ОСОБА_1 .

У зв`язку із незаконними діями відповідача було завдано йому моральну шкоду, що полягає у сильних душевних стражданнях, які в подальшому проявилися на його стані здоров`я, оскільки відповідно до посвідчення серія НОМЕР_1 позивачу встановлена довічно друга група інвалідності. Після зазначеного випадку, він перестав спокійно спати, у зв`язку із своїм вадами здоров`я він відчуває постійну тривогу.

Просив суд:

визнати незаконними дії АТ «Хмельницькобленерго», що виразились в невідображені на бухгалтерських рахунках заборгованості перед ним за не отриманої позивачем орендної плати станом на 01 липня 2012 року в розмірі 1 971 163,75 грн;

зобов`язати АТ «Хмельницькобленерго» відобразити на бухгалтерських рахунках заборгованість перед ним за не отриманої останнім орендної плати станом на 01 липня 2012 року в розмірі 1 971 163,75 грн;

зобов`язати АТ «Хмельницькобленерго» скласти з ОСОБА_1 акт звірки заборгованості за не отриманої позивачем орендної плати станом на 01 березня 2023 року та надіслати його на електрону адресу позивача;

стягнути з АТ «Хмельницькобленерго» 5 000 000,00 грн моральної шкоди.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 13 червня 2023 року, залишеним без змін постановою Хмельницького апеляційного суду від 04 вересня 2023 року, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач обрав неефективний спосіб захисту, адже задоволення його позовних вимог про визнання незаконними дій АТ «Хмельницькобленерго» щодо не відображення в бухгалтерських рахунках заборгованості перед ним та зобов`язання відповідача відобразити на бухгалтерських рахунках таку заборгованість, скласти акт звірки заборгованості за не отриману орендну плату станом на 01 березня 2023 року не поновить право ОСОБА_1 на отримання грошових коштів у вигляді орендної плати та інфляційних нарахувань за період з 01 січня 2008 року до 01 липня 2012 року враховуючи, що судовим рішенням в іншій справі відмовлено у їх стягненні з підстав пропуску позовної давності. Належним та ефективним способом захисту порушених, на думку позивача, прав є вимога про застосування наслідків прострочення виконання грошового зобов`язання, яким він скористався і така вимога вирішена судовим рішенням у справі № 686/13080/20. Позовні вимоги про стягнення компенсації моральної шкоди з відповідача є недоведеними, оскільки ОСОБА_1 не надав належних доказів на наявність причинного зв`язку між не облікуванням АТ «Хмельницькобленерго» в бухгалтерському обліку заборгованості перед позивачем та спричиненою моральною шкодою останньому і її розмір.

Апеляційний суд вказав, що суд першої інстанції обґрунтовано послався на відповідні норми матеріального та процесуального права і встановивши неефективність вибраного позивачем способу захисту прав правильно ухвалив рішення про відмову в позові. При розгляді справи суд першої інстанції з дотриманням положень статті 13 ЦПК України вирішив ті позовні вимоги, що були заявлені позивачем та були предметом розгляду суду.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що судом першої інстанції не було зроблено правового висновку про те, чи є він кредитором відповідача на момент подання позовної заяви, апеляційний суд зазначив, що судовим рішенням від 26 вересня 2019 року у справі № 686/17335/18 відмовлено у стягненні із АТ «Хмельницькобленерго» на користь ОСОБА_1 не отриманих за період з 01 січня 2008 року до 01 липня 2012 року доходів з урахуванням інфляційний втрат в розмірі 1 971 163,75 грн з підстав пропуску позовної давності. Тому ОСОБА_1 не є кредитором АТ «Хмельницькобленерго» саме щодо вказаного зобов`язання, що є натуральним зобов`язанням, вимога по якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку.

Посилання позивача на незаконність судового рішення з підстав не вирішення спору відносно моральної шкоди є безпідставними, адже в мотивувальній частині оскаржуваного рішення суду зазначені мотиви відмови у задоволенні цієї позовної вимоги, а в резолютивній частині - вирішено позовну вимогу ОСОБА_1 про стягнення із відповідача моральної шкоди.

Аргументи ОСОБА_1 про те, що суд першої інстанції зобов`язаний був захистити його порушене право на публічну інформацію щодо розміру боргу АТ «Хмельницькобленерго» перед ним відхиляються апеляційним судом, адже встановлено, що ОСОБА_1 позовних вимог про захист прав на отримання публічної інформації не заявляв і, крім того, АТ «Хмельницькобленерго» надало відповідь ОСОБА_1 на його звернення.

Посилання апелянта на незаконність оскаржуваного судового рішення через висновок суду про обрання позивачем неефективного способу захисту порушеного права з посиланням саме на постанову Хмельницького апеляційного суду від 10 серпня 2022 року у справі № 686/13080/20, що скасована постановою Верховного Суду від 05 липня 2023 року, не є підставою для скасування оскаржуваного судового рішення, адже суд першої інстанції зазначив ефективний спосіб захисту порушених, на думку позивача, прав щодо отримання грошових коштів у виді орендної плати та інфляційних нарахувань. А зазначення в мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення чинної на час ухвалення рішення суду постанови Хмельницького апеляційного суду від 10 серпня 2022 року та обставин, що встановлені судом при розгляді зазначеної справи, не вказує на незаконність рішення суду першої інстанції.

13 жовтня 2023 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу.

Підставою, на якій подається касаційна скарга, скаржник зазначає на порушення судами норм процесуального права (суд не дослідив зібрані у справі докази) та неправильне застосування судами норм матеріального права, оскільки судами першої та апеляційної інстанцій було застосовано норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 686/17335/18-ц, від 05 липня 2022 року у справі 686/13080/20, від 17 листопада 2020 року у справі № 904/6892/17, від 27 липня 2021 року у справі № 545/747/20, від 15 вересня 2021 року у справі № 310/1772/19 та постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі № 757/44680/15-ц.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди дійшли неправильного висновку, що ним при зверненні до суду було обрано неефективний спосіб захисту, судами не було належним чином досліджено та не надано належної правової оцінки зібраним у справі доказам. Апеляційний суд надає не логічний висновок про наявність натурального зобов`язання, вимога по якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку та неможливість рахувати позивача кредитором по цьому зобов`язанню. Відхиляючи обраний ним спосіб захисту його порушених прав суди виходили з того, що він є неефективним, тому суди посилаються на засіб захисту вказаний в постанові Хмельницького апеляційного суду від 10 серпня 2022 року в справі № 686/13080/20, не дивлячись на те, що вона скасована Верховним Судом. На думку заявника, такий підхід грубо порушує принцип «jura novit curia» (суд знає , закони), а саме: обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам, і визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, та встановити належність відповідачів покладено саме на суд.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.

Суди встановили, що постановою Хмельницького апеляційного суду від 26 вересня 2019 року в справі № 686/17335/18 відмовлено в позові ОСОБА_1 до ПАТ «Хмельницькобленерго» про відшкодування доходів від безпідставно набутого майна з підстав пропуску позовної давності.

При постановленні зазначеного рішення суд вказав, що права позивача безпідставним користування його майном відповідачем з 1 січня 2008 року до 1 липня 2012 року були порушені і позивач має право на стягнення з відповідача неотриманих доходів з урахуванням інфляційних втрат за цей період в загальній сумі 1 971 163,75 грн, а висновки суду першої інстанції про недоведеність позову та відмови в позові з цих підстав є помилковими та не відповідають обставинам справи. Однак, як вбачається з матеріалів справи, про порушення свого права, безпідставне користування відповідачем його майном ОСОБА_1 могло бути відомо та було відомо ще з 1 січня 2008 року і до 30 червня 2012 року, однак з позовом до суду він звернувся лише 1 серпня 2018 року, тобто з пропуском позовної давності.

ОСОБА_1 24 листопада 2021 року направив до АТ «Хмельницькоблненерго» лист про ознайомлення та підписання Акту звіряння розрахунків з дебіторами та кредиторами (2 примірники) з проханням підтвердити заборгованість у розмірі 1 971 163,75 грн або заявити свої заперечення.

АТ «Хмельницькобленерго» направив позивачу лист від 01 березня 2021 року, що в товаристві заборгованість в сумі 1 971 163,75 грн перед ОСОБА_1 на відповідних бухгалтерських рахунках не обліковується, відомості стосовно оренди підстанції ПС 110/10кВ «Городоцька» м. Шепетівка Хмельницької області, а також розрахунки щодо такої оренди з ОСОБА_1 відсутні.

Листом від 02 грудня 2021 року AT «Хмельницькобленерго» повідомило ОСОБА_1 на його лист від 24 листопада 2021 року, що із змісту резолютивної частини постанови Хмельницького апеляційного суду від 26 вересня 2019 року в справі № 686/17335/18 вбачається, що в позові ОСОБА_1 до АТ «Хмельницькобленерго» про відшкодування доходів від безпідставно набутого майна відмовлено. Відтак вказана у листі постанова не встановлює для АТ «Хмельницькобленерго» будь-яких грошових зобов`язань перед ОСОБА_1 , а останнім не надано інших первинних бухгалтерських облікових документів, які б встановлювали таку заборгованість. Враховуючи викладене, а також заповнення ОСОБА_1 частини Акту звіряння розрахунків з дебіторами та кредиторами від 01 жовтня 2021 року, яка має заповнюватися Товариством, АТ «Хмельницькобленерго» відмовляє у задоволенні його прохання.

Постановою Хмельницького апеляційного суду від 10 серпня 2022 року в справі № 686/13080/20 позов ОСОБА_1 задоволено частково та стягнуто з АТ «Хмельницькобленерго» на користь ОСОБА_1 482 869,03 грн інфляційних втрат, 177 565,85 грн трьох процентів від простроченої суми, 5 000 грн моральної шкоди, а всього 665 434,88 грн.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина першої статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, примусове виконання обов`язку в натурі (пункт 5 частини другої статті 16 ЦК України).

У частині першій та другій статті 2 ЦПК України закріплено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

У частині першій статті 11 ЦПК України передбачено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Тлумачення вказаних норм свідчить, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту. Схожий за змістом висновок зроблений в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61 -2417сво19).

Цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї (частини перша та друга статті 14 ЦК України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 320/8618/15-ц (провадження

№ 61-4393сво18) зроблено висновок, що «критерії правомірності примусу суб`єкта цивільного права до певних дій (бездіяльності) пов`язуються з тим, що відповідні дії (бездіяльність) мають бути обов`язковими для такого суб`єкта».

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року у справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23).

Способи захисту цивільного права чи інтересу - це закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (провадження № 12-158гс18, пункт 5.5)). Тобто це дії, спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними (постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц (провадження № 14-112цс19, пункт 14) та від 01 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 (провадження № 14-436цс19, пункт 40)).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Як правило, суб`єкт може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту його права чи інтересу. Такий спосіб здебільшого випливає із суті правового регулювання відповідних спірних правовідносин (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (пункт 5.6), від 6 лютого 2019 року у справі № 522/12901/17-ц, від 2 липня 2019 року у справі № 48/340 (пункт 6.41), від 1 жовтня 2019 року у справі № 910/3907/18 (пункт 48), від 28 січня 2020 року у справі № 50/311-б (пункт 91), від 19 травня 2020 року у справі № 922/4206/19 (пункт 43), від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 88), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (пункт 75), від 22 червня 2021 року у справі № 334/3161/17 (пункт 55); див. також постанову Верховного Суду України від 10 вересня 2014 року у справі № 6-32цс14).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 жовтня 2022 року у справі № 910/14224/20 (провадження № 12-20гс22), що:

«держава забезпечує захист порушених або оспорюваних прав і законних інтересів осіб. Такі права та законні інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права чи законного інтересу. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити в рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Отже, розглядаючи справу суд має з`ясувати: 1) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 2) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 3) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право позивача підлягає захисту обраним ним способом (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19). Особливість спорів про захист інтересу у правовій визначеності при виконанні договірних зобов`язань полягає в тому, що позивач просить суд підтвердити (визнати) існуючий стан прав і обов`язків у договірних відносинах з іншою стороною для правової визначеності сторін договору в цих відносинах, однакового розуміння ними своїх прав та обов`язків за цим договором.

Згідно із частиною першою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Отже, зобов`язання містить дві нерозривно поєднані складові - обов`язок боржника вчинити дію або утриматись від її вчинення та право кредитора вимагати виконання цього від боржника. Виходячи з наведеного способами захисту інтересу особи у правовій визначеності при виконанні договірних зобов`язань можуть бути: 1) визнання права позивача; 2) визнання відсутнім (припиненим) обов`язку позивача; 3) визнання відсутнім (припиненим) права вимоги відповідача. Схожі висновки викладені в постанові Верховного Суду України від 21 листопада 2012 року у справі № 6-134цс12 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц. Водночас застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Спосіб захисту порушеного права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду. Зокрема, неефективними є такі способи захисту права чи законного інтересу, як визнання права вимоги виконання зобов`язання від відповідача або визнання наявності договірного обов`язку відповідача, оскільки такі способи не ведуть до виконання боржником свого зобов`язання, у тому числі в примусовому порядку, та отримання кредитором належного на виконання зобов`язання. У цьому випадку в позивача виникне потреба повторного звернення до суду. Також слід ураховувати, що наведені вище способи захисту інтересу особи у правовій визначеності при виконанні договірних зобов`язань будуть належними лише в разі, якщо така невизначеність триває, ініційований кредитором спір про захист його прав суд не вирішив і відповідне провадження не було відкрите».

Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав (частини перша статті 23 ЦК України).

По своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц (провадження № 61-18013сво18).

Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року в справі № 214/7462/20 (провадження № 61-21130сво21).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 756/1529/15-ц (провадження № 14-242цс18) вказано, що «апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції. При цьому суд апеляційної інстанції перевіряє законність рішення суду першої інстанції в межах тих обставин та подій, які мали місце під час розгляду справи судом першої інстанції».

Предметом спору у справі є вимоги про визнання незаконними дій АТ «Хмельницькобленерго», які виразились в невідображені на бухгалтерських рахунках заборгованості перед позивачем за не отриманої ним орендної плати станом на 01 липня 2012 року в розмірі 1 971 163,75 грн; зобов`язання АТ «Хмельницькобленерго» відобразити на своїх бухгалтерських рахунках вказану заборгованість розмірі 1 971 163,75 грн; зобов`язання АТ «Хмельницькобленерго» скласти з позивачем акт звірки заборгованості за не отриманої позивачем орендної плати станом на 01 березня 2023 року та надіслати його на електрону адресу позивача; стягнення з відповідача 5 000 000,00 грн моральної шкоди.

Суди встановили, що рішенням суду в іншій справі встановлено, що АТ «Хмельницькобленерго» набуло та зберегло у себе за рахунок ОСОБА_1 без достатньої правової підстави грошові кошти у виді орендної плати та інфляційних нарахувань в зазначеній сумі, проте відмовлено у їх стягненні з підстав пропуску позовної давності. Тому суди зробили обґрунтований висновок, що позивач обрав неефективний спосіб захисту, адже задоволення його позовних вимог не поновить його права на отримання грошових коштів за період з 01 січня 2008 року до 01 липня 2012 року, а захистом прав щодо застосування наслідків прострочення виконання грошового зобов`язання позивач звернувся у іншій справі № 686/13080/20. Суди встановили, що позовні вимоги про стягнення компенсації моральної шкоди є недоведеними в межах спірних правовідносин у зв`язку з необлікуванням АТ «Хмельницькобленерго» в бухгалтерському обліку заборгованості перед позивачем.

За таких обставин суди зробили обґрунтований висновок про відмову у задоволенні зазначених позовних вимог ОСОБА_1 .

Посилання в касаційній скарзі на те, що судами було застосовано норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 686/17335/18-ц, від 05 липня 2022 року у справі 686/13080/20, від 17 листопада 2020 року у справі № 904/6892/17, від 27 липня 2021 року у справі № 545/747/20, від 15 вересня 2021 року у справі № 310/1772/19 та постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі № 757/44680/15-ц є необґрунтованими, оскільки не свідчить про те, що суди застосували до спірних правовідносин норму права без урахування указаних висновків, а зводяться до переоцінки доказів і встановлених на їх підставі обставин, що знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду (стаття 400 ЦПК України).

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, №21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Аналіз змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій свідчить, що касаційна скарга є необґрунтованою, оскільки Верховний Суд уже викладав у своїх постановах висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку.

Оскільки суд касаційної інстанції зробив висновок про необґрунтованість касаційної скарги з підстав, передбаченою пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, то відсутні підстави для висновку про те, що судом порушено норми процесуального права (пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України).

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 13 червня 2023 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 04 вересня 2023 року у справі № 686/4639/23.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Краснощоков

І. О. Дундар

М. М. Русинчук