Ухвала

31 травня 2023 року

м. Київ

справа № 243/3242/22

провадження № 61-7815ск23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Карпенко С. О.,

розглянувши касаційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області на постанову Дніпровського апеляційного суду від 25 квітня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з указаним позовом, в якому просив стягнути з Державного бюджету України на свою користь 20 000 грн на відшкодування завданої йому моральної шкоди шляхом безспірного списання Державною казначейською службою України (далі - ДКСУ) коштів з єдиного казначейського рахунку.

Позов ОСОБА_1 мотивовано тим, що рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 03 липня 2020 року, з урахуванням ухвали Донецького адміністративного суду від 21 лютого 2022 року, якою було змінено спосіб і порядок виконання рішення суду, у справі № 200/2802/20-а стягнуто з Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (далі - ГУ ПФУ в Донецькій області) на його користь різницю між фактично сплаченою та належною до сплати сумою пенсії за період з 01 січня 2016 року по 22 вересня 2020 року в сумі 323 307,65 грн. Тобто сума заборгованості перед ним з пенсійних виплат за вказаним рішенням суду складає 323 307,65 грн. Постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 02 листопада 2021 року у справі № 200/7255/21, яка набрала законної сили, визнано протиправним і скасовано рішення ГУ ПФУ в Донецькій області від 26 травня 2021 року № 35 про відмову в перерахунку пенсії за інвалідністю на підставі оновленої довідки від 13 травня 2021 року № 33/25-767, виданої Державною установою «Територіальне медичне об`єднання МВС України по Донецькій області»; зобов`язано ГУ ПФУ в Донецькій області здійснити перерахунок і виплату йому пенсії за інвалідністю з 01 грудня 2019 року на підставі оновленої довідки від 13 травня 2021 року № 33/25-767. Сума заборгованості перед ним за пенсійними виплатами за вказаним судовим рішенням за період з 01 грудня 2019 року по 31 грудня 2021 року становить 22 509 грн. Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 12 листопада 2021 року у справі № 200/11618/21, яке набрало законної сили, визнано протиправною бездіяльність ГУ ПФУ в Донецькій області щодо нездійснення перерахунку його пенсії за інвалідністю та її виплати з 01 грудня 2019 року на підставі оновленої довідки від 05 серпня 2021 року № 33/25-2261, виданої Державною установою «Територіальне медичне об`єднання МВС України по Донецькій області», за винятком раніше проведених виплат. Також зобов`язано ГУ ПФУ в Донецькій області здійснити перерахунок та виплату йому пенсії за інвалідністю з 01 грудня 2019 року на підставі оновленої довідки від 05 серпня 2021 року № 33/25-2261, виданої Державною установою «Територіальне медичне об`єднання МВС України по Донецькій області», за винятком раніше проведених виплат. Сума заборгованості перед ним за пенсійними виплатами за вказаним рішенням суду за період з 01 грудня 2019 року по 28 лютого 2022 року становить 17 963,91 грн. Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 05 серпня 2022 року у справі № 200/13658/21, яке набрало законної сили, визнано протиправним та скасовано рішення ГУ ПФУ в Донецькій області від 28 вересня 2021 року № 114; зобов`язано ГУ ПФУ в Донецькій області поновити нарахування та виплату до його пенсії за інвалідністю з 01 липня 2021 року щомісячної доплати в сумі 2 000 грн. Сума заборгованості перед ним за пенсійними виплатами за вказаним рішенням суду за період з липня 2021 року по червень 2022 року становить 24 000 грн. Жодної із вказаних сум заборгованості, що виникла перед ним за пенсійними виплатами (що нараховані за згаданими судовими рішеннями), йому не виплачено. Внаслідок протиправних дій ГУ ПФУ в Донецькій області, завданих тривалим невиконанням судових рішень щодо виплати йому перерахованих пенсійних виплат, йому було завдано моральної шкоди, яка виразилася в душевних стражданнях, порушенні його життєвих планів, оскільки він, його дружина і син - є особами з інвалідністю, найбільш соціально вразливими, тому йому необхідно докладати додаткових зусиль для організації свого життя, погіршенні здоров`я, нервових розладах та перевтомленні, а відтак додаткового лікування, коштів на яке не вистачає. Крім цього, він разом з родиною є внутрішньо-переміщеними особами, тому їм приходиться винаймати житло, сплачувати комунальні послуги.

Рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 27 лютого 2023 року в задоволенні позову відмовлено.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 25 квітня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 27 лютого 2023 року скасовано в частині відмови в задоволенні вимог ОСОБА_1 до ГУ ПФУ в Донецькій області про відшкодування моральної шкоди та ухвалено в цій частині нове судове рішення, яким вказані позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку ДКСУ, на користь ОСОБА_1 15 000 грн на відшкодування моральної шкоди завданої неправомірними діями ГУ ПФУ в Донецькій області. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

30 травня 2023 року ГУ ПФУ в Донецькій області подало до Верховного Суду через підсистему «Електронний суд» касаційну скаргу на постанову Дніпровського апеляційного суду від 25 квітня 2023 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення і залишити без змін рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 27 лютого 2023 року.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки скарга подана на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» передбачено, що у 2023 році прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць установлено в розмірі з 01 січня 2023 року (на час подання касаційної скарги) - 2 684 грн.

Ціна позову в цій справі становить 20 000 грн, що станом на 01 січня 2023 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 684 грн х 100 = 268 400 грн). Тобто справа № 243/3242/22 є малозначною в силу вимог закону.

Касаційна скарга містить посилання на випадок, передбачений підпунктом а) пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності якого судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню.

Необхідність розгляду справи в касаційному порядку ГУ ПФУ в Донецькій області мотивувало тим, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, а саме щодо: можливості стягнення моральної шкоди із суб`єкта владних повноважень навіть за відсутності вини в частині несплати коштів, що пов`язано з об`єктивною неможливістю вчинення таких дій; визначення співмірності спричинених моральних страждань та розміру моральної шкоди, а також необхідності документального підтвердження моральних страждань; можливості застосування індивідуального підходу в цій категорії справ, а не загального судження щодо безапеляційної вини суб`єкта владних повноважень.

Верховний Суд звертає увагу, що фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики означає, що заявник у своїй касаційній скарзі ставить на вирішення суду касаційної інстанції проблему, яка, у випадку відкриття касаційного провадження, впливатиме на широку масу спорів, створюючи тривалий у часі, відмінний від минулого підхід до вирішення актуальної правової проблеми.

Наведені ГУ ПФУ в Донецькій області обставини, передбачені підпунктом а) пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, та посилання на окремі постанови Верховного Суду, не дають підстав для висновку про те, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, оскільки вони зводяться до незгоди заявника з установленими апеляційним судом обставинами і оцінкою доказів, що в силу вимог статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції. Заявником не наведено прикладів неоднакового застосування касаційним судом одних і тих самих норм права у подібних правовідносинах, що вказувало б на необхідність формування єдиної правозастосовчої практики.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (частина перша статті 89 ЦПК України).

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій, суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Учасники судового процесу повинні розуміти, що визначені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України випадки є винятком із загального правила, і необхідність відкриття касаційного провадження у справі на підставі будь-якого з них потребує належних, фундаментальних обґрунтувань як від заінтересованих осіб, так і від суду, оскільки в іншому випадку принцип «правової визначеності» буде порушено.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 жовтня 2020 року у справі № 127/18513/18 (провадження № 14-145цс20) вказала, що касаційний перегляд вважається екстраординарним з огляду на специфіку повноважень суду касаційної інстанції з точки зору обмеження виключно питаннями права та більшим ступенем формальності процедур. У ЦПК України визначено баланс між такими гарантіями права на справедливий судовий розгляд, як право на розгляд справи судом, встановленим законом (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), та принципом остаточності судових рішень res judicata, фактично закріплено перехід до моделі обмеженої касації, що реалізується за допомогою введення процесуальних фільтрів з метою підвищення ефективності касаційного провадження.

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для суспільства та держави, та не є «судом фактів». Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, за статтею 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Верховним Судом досліджено та взято до уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановлено випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цих Рекомендацій скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитися з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (рішення у справі ZUBAC v. CROATIA (Зубац проти Хорватії) від 05 квітня 2018 року).

Оскільки оскаржуване заявником судове рішення ухвалено у малозначній справі і воно не підлягає касаційному оскарженню, то у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 1 частини шостої, частиною дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області на постанову Дніпровського апеляційного суду від 25 квітня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук

В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко