КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №756/2521/17 Головуючий у І інстанції - Диба О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2023 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,

за участю секретаря Миголь А.А.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 25 травня 2023 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , яка діє в свої інтересах та інтересах малолітніх дітей ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Тверська Інесса Володимирівна, Служба у справах дітей та сім'ї Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Левашов Олександр Геннадійович про визнання недійсним договору купівлі-продажу, витребування майна з чужого незаконного володіння, -

установив:

ОСОБА_1 звернувся до Оболонського районного суду м. Києва із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , яка діє в свої інтересах та інтересах малолітніх дітей ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Тверська І.В., Служба у справах дітей та сім`ї Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Левашов О.Г. про визнання недійсним договору купівлі-продажу, витребування майна з чужого незаконного володіння.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що 05 березня 2008 року між ним та АКБ соціального розвитку «УКРСОЦБАНК» було укладено кредитний договір №144/79122 на суму 147927 доларів США зі сплатою 12,5% річних, зі строком погашення такого кредитного зобов`язання до березня 2023 року.

У якості забезпечення зобов`язань за вказаним кредитним договором 05 березня 2008 року між позивачем та АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк» було укладено Іпотечний договір №35.02-09/179, за умовами якого, з урахуванням внесених його сторонами змін від 01 вересня 2016 року, було передбачено, що позивач (іпотекодавець) передав в іпотеку банку (іпотекодержателю) належну йому квартиру АДРЕСА_1 .

05 вересня 2016 року ПАТ «Укрсоцбанк», який є правонаступником АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк», відступило права вимоги за кредитним договором №144/79122 від 05 березня 2008 року та іпотечним договором №35.02-09/179 від 05 березня 2008 року ТОВ «СВ Фінанс», яке в подальшому відступило своє право вимоги громадянину ОСОБА_2

12 жовтня 2016 року державним реєстратором - ПН КМНО Тверською І.В. було проведено реєстрацію права власності на квартиру, що була предметом іпотеки, незважаючи на те, що на час вчинення вказаної реєстраційної дії на все нерухоме майно ОСОБА_1 було накладено арешт на підставі постанов про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження №39986614 від 03 березня 2014 року та №41865077 від 10 лютого 2014 року.

Тож позивач вважає, що вказана реєстраційна дія була вчинена з порушенням вимог ст. 4 іпотечного договору та п. 65 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України у спосіб, що не передбачений ст. 37, 38 ЗУ «Про іпотеку».

28 грудня 2016 року між позивачем та ОСОБА_2 укладено угоду про порядок врегулювання взаємовідносин, якою зафіксовано факт передачі ОСОБА_1 частини суми заборгованості за кредитним договором ОСОБА_2 та визначено залишкову суму боргу без визначення чітких строків та порядку їх виплати.

Проте, 07 грудня 2016 року належна позивачу квартира, що є предметом договору іпотеки, поза його волею була відчужена відповідачем ОСОБА_2 на користь його дружини ОСОБА_3 та їхніх спільних малолітніх дітей шляхом укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна, посвідченого ПН КМНО Тверською І.В., зареєстрованого в реєстрі за №917.

Про це позивачу стало відомо лише 09 лютого 2017 року, в результаті чого, з метою захисту своїх порушених прав, він звернувся до суду з відповідним позовом.

Неправомірно набуту у власність ОСОБА_2 спірну квартиру АДРЕСА_2 , яка відповідно до ухвали суду від 21 лютого 2017 року знаходиться під забороною відчуження, відповідачами було поділено на два об`єкта нерухомості, а саме на квартиру АДРЕСА_3 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна №000) та квартиру АДРЕСА_4 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна № 000), після чого державним реєстратором - ПН КМНО Левашовим О.Г. було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер: 35254403 від 18 травня 2017 року та рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер: 35254808 від 18 травня 2017 року, та проведено державну реєстрацію права власності на зазначені новоутворені об`єкти нерухомого майна.

Також позивач посилався на те, що у зв`язку з зазначеними обставинами за його зверненням Шевченківським управлінням поліції ГУ НП у м. Києві відносно ОСОБА_2 розпочато кримінальне провадження №0002084 від 21 лютого 2017 року за ознаками вчинення ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, в рамках якого ОСОБА_1 залучено в якості потерпілого.

Позивач вважає, що відповідач ОСОБА_2 в незаконний спосіб, не маючи на те жодних правових підстав зареєстрував за собою право власності на належну позивачу квартиру, та в подальшому, з порушенням вимог чинного законодавства, здійснив її відчуження із заниженням її ринкової вартості.

Просив суд, з урахуванням поданих уточнень:

-скасувати рішення державного реєстратора - ПН КМНО Тверської І.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер: 31861943 від 13 жовтня 2016 року;

-визнати недійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна, посвідчений 07 грудня 2016 року ПН КМНО Тверською І.В., зареєстрований в реєстрі за №0917;

-скасувати рішення державного реєстратора - ПН КМНО Тверської І.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 32786039 від 07 грудня 2016 року;

- обов`язати державного реєстратора - ПН КМНО Тверську І.В. виключити запис з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, пов`язаних з реєстрацією права власності на квартиру АДРЕСА_5 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 0, за ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , 2009 року народження, ОСОБА_5 , 2011 року народження, та ОСОБА_6 , 2013 року народження, внесеного на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 32786039 від 07 грудня 2016 року, приватний нотаріус Тверська І.В., Київський міський нотаріальний округ, м. Київ;

-скасувати рішення держаного реєстратора - ПН КМНО Левашова О.Г. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер: 35254808 від 18 серпня 2017 року;

-скасувати рішення державного реєстратора - ПН КМНО Левашова О.Г. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер: 35254403 від 18 травня 2017 року.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 25 травня 2023 року, у задоволенні позову було відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, оскільки вважає рішення таким, що ухвалене з неправильним застосуванням до спірних правовідносин норм матеріального права, порушенням норм процесуального права, за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи та помилкового визнання судом першої інстанції встановленими недоведених у визначеному законом порядку обставин.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що станом на час укладення між ним та АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк» Іпотечного договору №35.02-09/179 від 05 березня 2008 року ч. 1 ст. 37 ЗУ «Про іпотеку» діяла в наступній редакції: «Іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки».

Так, відповідно до п. 24.7 Іпотечного договору, укладеного 05 березня 2008 року, його сторонами було обумовлено, що іпотекодержатель має право у разі виникнення права звернення стягнення на предмет іпотеки, реалізувати його відповідно до приписів чинного законодавства.

Безпосередньо порядок звернення стягнення на предмет іпотеки та реалізації предмета іпотеки в укладеному позивачем Іпотечному договорі визначено ст. 4 цього договору.

Відповідно до пунктів 4.1 та 4.2 Іпотечного договору, у разі невиконання або неналежного виконання Іпотекодавцем Основного зобов`язання, Іпотекодержатель має право задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

У разі порушення Іпотекодавцем обов`язків, встановлених цим Договором, Іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання Основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки.

Підпунктами 4.5.3. та 4.5.4. п. 4.5. Іпотечного договору визначено, що Іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки в один із наступних способів: шляхом передачі Іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку, встановленому статтею 37 ЗУ «Про іпотеку»; шляхом продажу предмета іпотеки Іпотекодержателем від свого імені будь-якій особі-покупцеві на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 ЗУ «Про іпотеку».

Звертає увагу на те , що під час розгляду даної справи в суді першої інстанції ОСОБА_2 , наголошував на тому, що звернення стягнення на предмет іпотеки було здійснено ним у відповідності до пп. 4.5.3 Іпотечного договору, тобто в порядку, визначеному ст. 37 ЗУ «Про іпотеку» шляхом набуття права власності на предмет іпотеки на підставі наявного у вказаному договорі застереження.

При цьому Відповідач посилався на редакцію ст.37 ЗУ «Про іпотеку», чинну на момент реєстрації ним права власності на предмет іпотеки.

Стосовно викладеного наголошує на тому, що згідно зі статтею 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

При цьому статтею 5 ЦК України визначено, що акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності; акт цивільного законодавства не має зворотної у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи.

Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Тобто, загальним є правило, що закон зворотної сили не має, що надає визначеності і стабільності суспільним відносинам.

З урахуванням зазначеного зауважує на те, що укладаючи у 2008 році Іпотечний договір в його положеннях Позивач не узгоджував з іпотекодержателем умови щодо автоматичного звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття останнім права власності на нього у порядку реєстрації такого права державним реєстратором - нотаріусом.

Зазначений спосіб не був закріплений в редакції статті 37 ЗУ «Про іпотеку», чинній на час укладення Іпотечного договору, яка натомість передбачала можливість набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки лише шляхом укладення окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя, який і міг бути єдиною підставою для реєстрації права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем.

Наголошує на тому, що позивач підписавши Іпотечний договір орієнтувався на редакцію ЗУ «Про іпотеку» чинну станом на дату укладення ним цього Договору та саме у відповідній редакції вказаного Закону погодив умови звернення іпотекодержателем стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку.

Тож враховуючи відсутність укладеного між Позивачем та іпотекодержателем договору про задоволення вимог іпотекодержателя, тобто у спосіб, визначений Іпотечним договором, ненадання такого окремого договору нотаріусу та залишення нею без перевірки наявності чи відсутності факту виконання відповідних умов Іпотечного договору, з яким закон пов`язує можливість переходу права власності, дії приватного нотаріуса щодо реєстрації за відповідачем права власності на предмет іпотеки (спірну квартиру), власником якого залишався позивач, не можна вважати законними.

Вказує, що при ухваленні судом першої інстанції оскаржуваного рішення не було належним чином з`ясовано обставини, щодо наявності підстав виникнення у відповідача права на звернення стягнення на предмет іпотеки.

Суд першої інстанції помилково визнав доведеним факт виконання іпотекодержателем вимог ст. 5 ЗУ «Про іпотеку», а саме: нібито належне направлення та вручення йому вимог ПАТ «Укрсоцбанк» №08.35-186/10941 від 04 серпня 2016 року про усунення порушення забезпеченого іпотекою зобов`язання за кредитним договором, за відсутності належних, достовірних та достатніх доказів цього, на підставі лише рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення.

При цьому, судом першої інстанції не було надано оцінки аргументам щодо того, що наявний на вказаному рекомендованому повідомленні підпис не належить йому, а також, не враховано факт відсутності будь-яких інших доказів на підтвердження направлення позивачу іпотекодержателем вимог про усунення порушення основного зобов`язання.

Платіжного документа про направлення на адресу позивача відповідного поштового відправлення, рекомендоване повідомлення про вручення якого міститься в матеріалах справи, як і опис вкладення до нього, який би дозволяв встановити зміст листа до суду першої інстанції також надано не було.

Вказує, що відсутність доказів, що підтверджують надсилання вимог іпотекодавцю - є підставою для прийняття рішення державним реєстратором про відмову у реєстрації права власності за іпотекодержателем.

Наголошує, що відсутні будь-які підстави для набуття ОСОБА_2 права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, про незаконність дій приватного нотаріуса щодо державної реєстрації за відповідачем такого права, відповідно про факт відчуження належного позивачу предмета іпотеки особою, яка не мала права на його відчуження, без відома та згоди позивача як дійсного власника спірної квартири, тобто за відсутності волевиявлення законного власника на його відчуження.

Просив суд, скасувати рішення Оболонського районного суду м. Києва від 25 травня 2023 року та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

На апеляційну скаргу представник ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 - ОСОБА_7 подала пояснення та зазначила, що позиція позивача про те, що на момент укладення 05 березня 2008 року Іпотечного договору №35.02-09/179 звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку могло здійснюватися виключно на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя.

Проте, така позиція суперечить ст. 36 ЗУ «Про іпотеку» в редакції від 12 травня 2016 року, діючій на момент виникнення спірних правовідносин.

Вказує, що в судовому засіданні вірно встановлено, що позивачу рекомендованим листом з повідомленням про вручення на адресу позивача в порядку ст. 37 ЗУ «Про іпотеку» направлено вимогу №08.108-186/1094 від 04 серпня 2016 року про усунення порушення забезпеченого іпотекою зобов`язання за кредитним договором №44/79122 від 05 березня 2008 року, яка отримана боржником 26 серпня 2016 року.

Таким чином, учасниками спірних правовідносин в процесі звернення стягнення на предмет іпотеки були виконані вимоги ст. 37 ЗУ «Про іпотеку».

Просила суд, залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Оболонського районного суду м. Києва від 25 травня 2023 року без змін.

На апеляційну скаргу ОСОБА_2 подав пояснення та зазначив, що ст. 36 ЗУ «Про іпотеку» (у редакції, чинній на час укладення договору іпотеки) передбачала, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений у будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону.

Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Після внесення ЗУ «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва» змін до ст. 36 ЗУ «Про іпотеку» її нормами передбачено, зокрема, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до ч. 3 ст. 33 ЗУ «Про іпотеку», звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Отже, положення ЗУ «Про іпотеку» прямо вказують, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, є одним зі шляхів звернення стягнення на предмет іпотеки.

У пункті 4.5. договору іпотеки №35.02-09/179 від 05 березня 2008 року сторонами було встановлено, що звернення стягнення на предмет іпотеки відбувається на підставі: п.4.5.1. рішення суду; п.4.5.2 виконавчого напису нотаріуса; п.4.5.3. домовленості сторін про передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, передбаченому ст. 37 ЗУ «Про іпотеку»; п.4.5.4. права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу.

Аналіз п. 4.5.3 договору іпотеки №35.02-09/179 від 05 березня 2008 року свідчить про те, що сторони договору у цьому пункті обумовили, що звернення стягнення на предмет іпотеки відбувається на підставі домовленості сторін про передачу «іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки у рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, передбаченому ст. 37 ЗУ «Про іпотеку», тобто закріпили іпотечне застереження про можливість набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки.

Отже, зазначений вище пункт договору іпотеки містить відповідне застереження, яке прирівнюється до договору, згідно з яким іпотекодавець засвідчує, що він надає згоду на набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержателем за власним одноосібним письмовим рішенням.

Таким чином, посилання позивача, що для реєстрації права власності на предмет іпотеки сторони зобов`язані були укласти окремий договір про задоволення вимог іпотекодержателя є помилковими.

Вказує, що посилання позивача на відсутність доказів направлення йому поштового відправлення від 26 серпня 2016 року з вимогою ПАТ «Укрсоцбанк» про усунення порушення забезпеченого іпотекою зобов`язання за кредитним договором від 04 серпня 2016 року спростовується матеріалами справи.

Копія поштового відправлення знаходиться в матеріалах справи.

Просив суд, залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Оболонського районного суду м. Києва від 25 травня 2023 року без змін.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 - ОСОБА_8 апеляційну скаргу підтримала та просила її задовольнити.

В судовому засіданні представники відповідачів ОСОБА_7 , ОСОБА_9 просили відхилити подану апеляційну скаргу, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які брали участь у розгляді справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 05 березня 2008 року між позивачем та АКБ соціального розвитку «УКРСОЦБАНК» було укладено кредитний договір №144/79122 на тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошових коштів в сумі 147927 доларів США зі сплатою 12,5% річних в порядку, затвердженому цим договором зі строком погашення такого кредитного зобов`язання до березня 2023 року.

У якості забезпечення зобов`язань у відповідності до п. 1.3 вказаного кредитного договору, 05 березня 2008 року між позивачем та АКБ соціального розвитку «УКРСОЦБАНК» було укладено іпотечний договір №35.02-09/179, згідно п. 1.1. якого іпотекодавець (позивач) передав в іпотеку іпотекодержателю (АКБСР «УКРСОЦБАНК») майнові права на незакінчену будівництвом п`ятикімнатну квартиру за АДРЕСА_6 .

Підпунктом 1.1.1 іпотечного договору передбачалось, що предмет іпотеки належить іпотекодавцю на підставі Договору резервування приміщення №047-2-K-C від 13 лютого 2008 року укладеного між ТОВ «ОБІО» та іпотекодавцем.

Підпунктом 4.5 іпотечного договору сторонами погоджено право іпотекодержателя за своїм вибором звернути стягнення на предмет іпотеки, зокрема, як шляхом продажу предмета іпотеки іпотекодержателем від свого імені будь-якій особі - покупцеві на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому ст. 38 ЗУ «Про іпотеку», так і шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку, встановленому ст. 37 ЗУ «Про іпотеку».

19 березня 2013 року між позивачем та АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк» укладено договір про внесення змін №2 до кредитного договору №144/79122 від 05 березня 2008 року, за умовами якого сторонами договору узгоджено зміну валюти кредиту шляхом рефінансування наявної за ним заборгованості та затверджено графік погашення кредиту.

Крім того, того ж дня укладено договір про внесення змін до іпотечного договору №35.02-09/179 від 05 березня 2008 року, за умовами якого сторонами договору внесено відповідні зміни до пп. 1.2, 1.3.1, 1.3.2 ст. 1 договору та за згодою сторін договору визначено, що вартість предмету іпотеки становить 982200 грн., а сума кредиту, що підлягає поверненню - 1523701, 59 грн.

З інформаційної довідки №59291139 від 18 травня 2016 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна убачається, що 22 березня 2013 року державним реєстратором Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві Криловою Г.А. на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер 2130498 від 07 травня 2013 року, до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно було внесено запис номер 871072 про право власності ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_5 .

З метою передачі зазначеної квартири ПАТ «Укрсоцбанк» в якості застави позивачем було замовлено оцінку її ринкової вартості.

Відповідно до висновку про вартість об`єкту нерухомого майна від 18 лютого 2015 року, наданого суб`єктом оціночної діяльності спільним українсько-угорським підприємством «УВЕКОН» (сертифікат оціночної діяльності №14731/13 від 31 травня 2013 року) станом на 18 лютого 2015 року ринкова вартість даної квартири становила 5109200 грн., а ліквідаційна - 3172302 грн.

01 вересня 2016 року між позивачем та ПАТ «Укрсоцбанк» було укладено договір про внесення змін до іпотечного договору №35.02-09/179 від 05 березня 2008 року, згідно з яким пункт 1.1 іпотечного договору викладено в наступній редакції «Іпотекодавець передає в іпотеку іпотекодержателю у якості забезпечення виконання всіх своїх зобов`язань за кредитним договором №144/79122 від 05 березня 2008 року квартиру АДРЕСА_1 ».

Підпунктом 1.1.1 іпотечного договору визначено, що предмет іпотеки належить іпотекодавцю на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 07 травня 2013 року Реєстраційною службою Головного управління юстиції у м. Києві, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 0.

Підпунктом 1.1.3 іпотечного договору закріплено, що заставна вартість предмету іпотеки визначена за згодою сторін та становить 3078000 грн.

04 серпня 2016 року ПАТ «Укрсоцбанк» на адресу позивача було направлено вимогу про усунення порушення забезпеченого іпотекою зобов`язання за кредитним договором відповідно до статей 37,38 ЗУ «Про іпотеку», а саме погасити у тридцятиденний строк з дня отримання вимоги суму заборгованості за кредитним договором у розмірі 1962079,66 грн. та пеню у розмірі 414432,84 грн.

Вказану вимогу позивачем було отримано 26 серпня 2016 року.

Судом першої інстанції також встановлено, що 05 вересня 2016 року ПАТ «Укрсоцбанк» відступило право вимоги за кредитним договором №144/79122 від 05 березня 2008 року в сумі 1975277,41 грн. та за іпотечним договором №35.02-09/179 від 05 березня 2008 року ТОВ «СВ Фінанс» на підставі договору про відступлення прав вимог за договором кредиту №144/79122 від 05 березня 2008 року та договору про відступлення права вимоги за іпотечним договором №35.02-09/179 від 05 березня 2008 року, про що ПАТ «Укрсоцбанк» листами №08305-186/12443 та №08305-186/12444 від 05 вересня 2016 року на адресу позивача ОСОБА_1 було направлено відповідні повідомлення про відступлення права вимоги.

В свою чергу, 05 вересня 2016 року ТОВ «СВ Фінанс» відступило ОСОБА_2 право вимоги за кредитним договором №144/79122 від 05 березня 2008 року та за іпотечним договором №35.02-09/179 від 05 березня 2008 року на підставі договору про відступлення права вимог за договором кредиту №144/79122 від 05 березня 2008 року та договору про відступлення права вимоги за іпотечним договором №35.02-09/179 від 05 березня 2008 року.

09 вересня 2016 року ТОВ «СВ Фiнанс» листом №94-09.09 за підписом директора Забарного О.О. направило ОСОБА_1 повідомлення про відступлення ОСОБА_2 права вимоги за кредитним договором №144/79122 вiд 05 березня 2008 року.

З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №70495853 від 13 жовтня 2016 року убачається, що 13 жовтня 2016 року ПН КМНО Тверською І.В. було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 31861943, на підставі якого до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено відповідний запис про право власності номер 16895022 та перереєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_5 , на ОСОБА_2 .

На час вчинення вказаної вище реєстраційної дії на все нерухоме майно ОСОБА_1 було накладено арешт на підставі постанов про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження №39986614 вiд 03 березня 2014 року та №41865077 від 10 лютого 2014 року.

28 грудня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено угоду про порядок врегулювання взаємовідносин, за змістом якої сторонами зафіксовано факт викупу ОСОБА_2 заборгованості ОСОБА_1 перед ПАТ «Укрсоцбанк» за іпотечним кредитом та переоформлення предмету іпотеки, а також факт передачі ОСОБА_1 коштів ОСОБА_2 в сумі 25000 доларів США.

Відповідач звертався до суду з позовом про визнання вище вказаної угоди про порядок врегулювання взаємовідносин від 28 грудня 2016 року недійсною (цивільна справа №756/3882/18), проте ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 10 червня 2019 року за заявою представника ОСОБА_2 позов було залишено без розгляду.

07 грудня 2016 року між відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, посвідчений ПН КМНО Тверською І.В., зареєстрований в реєстрі за №917, згідно якого ОСОБА_2 відчужено квартиру АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_3 та їхніх спільних неповнолітніх дітей - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Згідно з п. 1.2 договору, нерухоме майно, що відчужується, належить продавцю на підставі іпотечного договору № 35.02-09/179, посвідченого 05 березня 2008 року ПН КМНО Бочаровою С.В. за реєстровим №543, та договору про відступлення права вимоги за вищевказаним іпотечним договором (зі всіма змінами та доповненнями до нього), посвідченим 05 вересня 2016 року ПН КМНО Тверською І.В. за №601.

З інформаційної довідки №80016102 від 09 лютого 2017 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна убачається, що на підставі зазначеного договору купівлі-продажу нерухомого майна 07 грудня 2016 року ПН КМНО Тверською І.В. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 32786039, внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про право власності номер 17882610 та перереєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_5 , на ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 .

Згідно відомостей інформаційної довідки №94965418 від 18 серпня 2017 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, квартиру АДРЕСА_2 поділено на два об`єкта нерухомості - квартиру АДРЕСА_3 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна №000) та квартиру АДРЕСА_4 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна №000), 18 травня 2017 року державним реєстратором - ПН КМНО Левашовим О.Г. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер: 35254403 та індексний номер: 35254808, на новоутворені об`єкти нерухомого майна..

Судом першої інстанції також встановлено, що у зв`язку з вибуттям з власності вказаної квартири, ОСОБА_1 звертався до Шевченківського управління поліції ГУ НП у м. Києві з відповідною заявою про вчинення ОСОБА_2 кримінального правопорушення, за фактом чого 21 лютого 2017 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості про кримінальне провадження №0002084, за ч. 4 ст. 190 КК України.

Відповідно до постанови Шевченківського управління поліції ГУ НП у м. Києві від 22 лютого 2017 року ОСОБА_1 в рамках даного кримінального провадження залучено в якості потерпілого.

Окрім цього, 23 серпня 2017 року позивач звертався до Шевченківського управління поліції ГУ НП у м. Києві із відповідною заявою про вчинення кримінального правопорушення, пов`язаного з підробкою документу за підписом начебто ОСОБА_1 , а саме - повідомлення про вручення йому 26 серпня 2016 року поштового відправлення з вимогою ПАТ «Укрсоцбанк» про усунення порушення забезпеченого іпотекою зобов`язання за кредитним договором від 04 серпня 2016 року.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач був належним чином повідомлений про зміну кредитора та отримував вимогу від первісного кредитора про усунення порушення забезпеченого іпотекою зобов`язання за кредитним договором.

Крім того, у зв`язку з невиконанням позивачем своїх зобов`язань за кредитним та іпотечним договорами, на підставі застереження, яке містилося в іпотечному договорі, укладеному та погодженому з позивачем, відповідач реалізував своє право іпотекодержателя, набув право власності на предмет іпотеки та в подальшому відчужив належне йому майно на підставі договору купівлі-продажу.

Разом з тим, суд першої інстанції відмовив в задоволенні інших позовних вимог щодо скасування рішення державного реєстратора - ПН КМНО Тверської І.В. про реєстрацію права власності на спірну квартиру за ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , зобов`язання державного реєстратора - ПН КМНО Тверської І.В. виключити запис про вказану реєстрацію права власності, а також скасування рішення держаного реєстратора - ПН КМНО Левашова О.Г. щодо реєстрації поділу спірної квартири від 18 серпня 2017 року, оскільки вони є похідними від вимог про скасування рішення державного реєстратора - ПН КМНО Тверської І.В. про реєстрацію права власності на предмет іпотеки за ОСОБА_2 та визнання недійсним спірного договору купівлі-продажу.

З висновками суду першої інстанції колегія суддів погодитись не може, оскільки вони не ґрунтуються на матеріалах справи, а також не узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.

Відповідно до ч.ч. 1, 5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 ч. 2 ст. 16 ЦК України).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ч. ч. 1, 2 ст. 5 ЦПК України).

Відповідно до ст. 1 ЗУ «Про іпотеку» (в редакції чинній на момент укладання договору іпотеки), іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно ч. 1 ст. 3 ЗУ «Про іпотеку» (в редакції чинній на момент укладання договору іпотеки), іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду.

До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом.

Як передбачено ч. 1 та ч. 3 ст. 33 ЗУ «Про іпотеку» (в редакції чинній на момент укладання договору іпотеки), у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно ст. 36 ЗУ «Про іпотеку» (в редакції чинній на момент укладання договору іпотеки), сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону.

Визначений договором спосіб задоволення вимог потекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя може передбачати:

передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону;

право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсними.

Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 37 ЗУ «Про іпотеку» (в редакції чинній на момент укладання договору іпотеки), іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.

Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді.

Згідно ч. 3 ст. 10 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор, серед іншого:

встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема,:

-відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом;

-відповідність повноважень особи, яка подає документи для державної реєстрації прав;

-відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих/отриманих документах;

-наявність обтяжень прав на нерухоме майно;

-наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації;

перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення;

відкриває та/або закриває розділи в Державному реєстрі прав, вносить до відкритого розділу або спеціального розділу Державного реєстру прав відповідні відомості про речові права на нерухоме майно та їх обтяження;

присвоює за допомогою Державного реєстру прав реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна у випадках, передбачених цим Законом;

виготовляє електронні копії документів, поданих у паперовій формі, та розміщує їх у реєстраційній справі в електронній формі у відповідному розділі Державного реєстру прав (у разі якщо такі копії не були виготовлені під час прийняття документів за заявами у сфері державної реєстрації прав);

формує за допомогою Державного реєстру прав документи за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав;

формує реєстраційні справи у паперовій формі.

Відповідно до ст. 11 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав.

Втручання, крім випадків, передбачених цим Законом, будь-яких органів влади, їх посадових осіб, юридичних осіб, громадян та їх об`єднань у діяльність державного реєстратора під час проведення реєстраційних дій забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом.

Згідно п. 3 та 4 ч. 1 ст. 24 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», реєстратор відмовляє в державній реєстрації прав. якщо подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом; подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження.

Відповідно до ч. 1 ст. 37 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації прав можуть бути оскаржені до Міністерства юстиції України, його територіальних органів або до суду.

Так, відповідно до ч. 3 ст. 33 ЗУ «Про іпотеку», є три різні підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки: рішення суду, виконавчий напис нотаріуса та договір про задоволення вимог іпотекодержателя.

Частиною 1 ст. 36 ЗУ «Про іпотеку», іпотечне застереження прирівняне до окремого договору.

Проте у разі його відсутності у договорі іпотеки - сторонам необхідно укласти окремий договорі щодо позасудового задоволення вимог кредитора.

Як вбачається договору іпотеки сторони погодили можливість виникнення в іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки у порядку, встановленому ЗУ «Про іпотеку» (підпункт 4.5 договору іпотеки).

Таким чином ч. 1 ст. 36 ЗУ «Про іпотеку», в редакції чинній на момент укладання договору іпотеки, однозначно вказує на необхідність укладання окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя у позасудовому порядку у разі відсутності іпотечного застереження у договорі іпотеки.

При цьому законодавець фактично визначає іпотечне застереження окремим правочином за яким у сторін виникають певні права та обов`язки та який є підставою для вчинення дій щодо реєстрації права власності на заставне майно.

Проте, докази укладення такого договору про задоволення вимог іпотекодержателя у матеріалах справи відсутні.

Окремого застереження в іпотечному договорі, як підставу виникнення права власності у іпотекодержателя, ст. 37 ЗУ «Про іпотеку» в редакції чинній на момент укладання договору іпотеки не передбачала і в іпотечному договорі сторони про це не домовлялися.

Колегія суддів приходить до висновку, що враховуючи відсутність укладеного між позивачем та іпотекодержателем договору про задоволення вимог іпотекодержателя, тобто у спосіб, визначений Іпотечним договором, ненадання такого окремого договору нотаріусу та залишення нею без перевірки наявності чи відсутності факту виконання відповідних умов іпотечного договору, з яким закон пов`язує можливість переходу права власності, дії приватного нотаріуса щодо реєстрації за відповідачем права власності на предмет іпотеки (спірну квартиру), власником якого залишався позивач, є протиправними.

Правовий висновок у подібних правовідносинах викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 12 грудня 2018 року у справі №199/1276/17, зазначено, що до подібних у вказаній справі спірних правовідносин підлягає застосуванню ЗУ «Про іпотеку» в редакції, чинній саме на дату укладення сторонами іпотечного договору.

Дана позиція також викладена Верховним Судом в постанові від 13 листопада 2020 року у справі №303/4230/18, в якій суд зазначив, що чинна на момент укладення іпотечного договору редакція ст. 37 ЗУ «Про іпотеку» передбачала необхідність укладення окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя.

В той час, як зміни до ст.37 ЗУ «Про іпотеку», якими передбачалася можливість реєстрації права власності за іпотекодержателем на підставі самого іпотечного застереження, внесені після укладення позивачем іпотечного договору, а отже вони, не поширюються на правовідносини, які виникли між сторонами.

Частиною 4 ст. 263 ЦПК України закріплено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Крім того, ст. 35 ЗУ «Про іпотеку», в редакції, чинній на момент укладення іпотечного договору, було передбачено, що у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він с відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення.

В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш, ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі

Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону.

У разі невиконання вимог ст. 35 ЗУ «Про іпотеку», іпотекодержатель не набуває права звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання, зокрема не вправі відчужувати предмет іпотеки іншій особі.

За таких умов предмет іпотеки, придбаний іншою особою за договором з іпотекодержателем, є майном, придбаним в особи, яка не мала права його відчужувати.

При цьому добросовісна особа, яка придбаває майно в особи, яка не є його власником, має пересвідчитися у наявності в останньої права розпоряджатися чужим майном (Аналогічні правові висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі №757/13243/17).

Суд першої інстанції зазначив та визнав доведеним факт виконання іпотекодержателем вимог ст. 35 ЗУ «Про іпотеку», а саме: належне направлення та вручення позивачу вимоги ПАТ «Укрсоцбанк» №08.35-186/10941 від 04 серпня 2016 року про усунення порушення забезпеченого іпотекою зобов`язання за кредитним договором

Колегія суддів не може погодитися з таким висновок суду першої інстанції, оскільки в матеріалах справи наявне лише рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, проте відсутні будь-які інші докази на підтвердження направлення позивачу вимог про усунення порушення основного зобов`язання, а саме: платіжного документа про направлення на адресу позивача відповідного поштового відправлення, рекомендоване повідомлення про вручення з описом вкладення до нього, який би дозволив встановити вміст направленого листа.

Відсутність доказів, що підтверджують надсилання вимоги іпотекодавцю є підставою для прийняття рішення державним реєстратором про відмову в реєстрації права власності за іпотекодержателем.

Зазначена правова позиція узгоджується з висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 11 квітня 2017 року (справа №21-1458а16), відповідно до якого, документами, які є підставою для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, можуть бути: повідомлення про вручення цінного листа із вимогою та правильно зазначеною адресою іпотекодавця та фіскальний чек про оплату поштових послуг за направлення цього повідомлення.

Отже, зазначене вище свідчить про відсутність правових підстав для набуття ОСОБА_2 права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, про незаконність дій приватного нотаріуса щодо державної реєстрації за відповідачем такого права та відповідно про факт відчуження належного позивачу предмета іпотеки особою, яка не мала права на його відчуження, без відома та згоди позивача як дійсного власника спірної квартири, тобто за відсутністю волевиявлення законного власника на його відчуження.

Відповідно до ч. 1 ст. 33 ЗУ «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Колегія суддів приходить до висновку, що відповідач не мав права на звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття права власності на нього, відтак і на розпорядження ним шляхом укладення ним 07 грудня 2016 року договору купівлі-продажу нерухомого майна.

У відповідності до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі.

Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Суд першої інстанції зробив помилковий висновок про недоведеність позовних вимог та відсутність підстав для скасування рішення державного реєстратора - ПН КМНО Тверської І.В. про реєстрацію права власності на предмет іпотеки за ОСОБА_2 та визнання недійсним спірного договору купівлі-продажу.

Враховуючи, що інші позовні вимоги, а саме щодо скасування рішення державного реєстратора - ПН КМНО Тверської І.В. про реєстрацію права власності на спірну квартиру за ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , зобов`язання державного реєстратора - ПН КМНО Тверської І.В. виключити запис про вказану реєстрацію права власності, а також скасування рішення держаного реєстратора - ПН КМНО Левашова О.Г. щодо реєстрації поділу спірної квартири від 18 серпня 2017 року, є похідними від вимог про скасування рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса ПН КМНО Тверської І.В. про реєстрацію права власності на предмет іпотеки за ОСОБА_2 та визнання недійсним спірного договору купівлі-продажу, колегія суддів також приходить до висновку про їх задоволення.

Викладені у рішенні висновки не відповідають обставинам справи, а тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню та ухваленню нового судового рішення про задоволення апеляційної скарги.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Керуючись ст.ст.7,367,369,374,375,381,382,389 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 25 травня 2023 року скасувати та ухвалити по справі нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , яка діє в свої інтересах та інтересах малолітніх дітей ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Тверська Інесса Володимирівна, Служба у справах дітей та сім`ї Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Левашов Олександр Геннадійович про визнання недійсним договору купівлі-продажу, витребування майна з чужого незаконного володіння - задовольнити.

Скасувати рішення Державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Тверської Інесси Володимирівни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 31861943 від 13 жовтня 2016 року.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тверською І.В. 07 грудня 2016 року, зареєстрованого в реєстрі за №917.

Скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 32786039 від 07 грудня 2016 року, приватний нотаріус Тверська Інесса Володимирівна, Київський міський нотаріальний округ.

Зобов`язати державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Тверську Інессу Володимирівну виключити запис з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, пов`язаних з реєстрацією права власності на квартиру АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 0 за ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , 2009 року народження, ОСОБА_5 , 2011 року народження та ОСОБА_6 , 2013 року народження, внесеного на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 32786039 від 07 грудня 2016 року, приватний нотаріус Тверська Інесса Володимирівна, Київський міський нотаріальний округ, м. Київ.

Скасувати рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Левашова Олександра Геннадійовича про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер: 35254808 від 18 серпня 2017 року.

Скасувати рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Левашова Олександра Геннадійовича про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер: 35254403 від 18 травня 2017 року.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови виготовлено 11 грудня 2023 року.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді Т.О. Писана

С.О. Журба