Справа № 214/1643/22
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

13 листопада 2023 року Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Прасолова В.М.

при секретарі Петренко К.І.

за участю позивачки ОСОБА_1

за участю представників позивачки ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кривому Розі позовну заяву ОСОБА_1 , подану представником позивачки ОСОБА_2 , до Комунального підприємства «Міський тролейбус», про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 , будучи представником позивачки ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до КП «Міський тролейбус», в якому просить: визнати незаконним та скасувати наказ № 105-к від 01 лютого 2022 року «Про відсторонення від роботи ОСОБА_1 », виданий директором КП «Міський тролейбус» ОСОБА_5 , та поновити ОСОБА_1 на роботі на посаді касира по збору виручки в службу експлуатації депо №2; стягнути з КП «Міський тролейбус» на користь ОСОБА_1 суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розрахунку 920,62 грн. за кожен робочий день, що станом на моменту підписання позовної заяви становить 16 571,16 грн.

В обґрунтування позову наводить наступне. ОСОБА_1 з 12 січня 2015 року працює у КП «Міський Тролейбус», на даний час на посаді касира по збору виручки в службу експлуатації депо №2. 04 жовтня 2021 року Міністерство охорони здоров`я України прийнято Наказ № 2153, яким визначено перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, а саме: обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS- Со?-2, підлягають працівники: центральних органів виконавчої влади та їх територіальних органів; місцевих державних адміністрацій та їх структурних підрозділів; закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної (професійно-технічної), загальної середньої, у тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності. 01 листопада 2021 року Міністерством охорони здоров`я України прийнято Наказ № 2393 Про затвердження Змін до Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких «підлягають обов`язковим профілактичним щепленням», згідно якого затверджено Зміни до Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 04 жовтня 2021 року № 2153, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 07 жовтня 2021 року за № 1306/36928, яким доповнено Перелік новими пунктами 4-6 такого змісту: «Підприємств установ та організацій, що належать до сфери управління центральних органів виконавчої влади; Установ і закладів, що надають соціальні послуги, закладів соціального захисту для дітей, реабілітаційних закладів; підприємств, установ та організацій, включених до Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04 березня 2015 року № 83». 30 листопада 2021 року Міністерством охорони здоров`я України прийнято Наказ № 2664 «Про затвердження Змін до Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням», згідно якого затверджено Зміни до Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 04 жовтня 2021 року № 2153, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 07 жовтня 2021 року за № 1306/36928, яким доповнено Перелік новими пунктами 7-9 такого змісту: « Органів місцевого самоврядування, щакладів охорони здоров`я державної та комунальної форми власності, комунальних підприємств, установ та організацій.» 01 лютого 2022 року наказом відповідача № 105-к «Про відсторонення від роботи ОСОБА_1 » позивачку відсторонено від роботи. Вказує, що підставою відсторонення зазначено те, що позивачка не надала документи, що підтверджують факт щеплення проти COVID-19 або довідку про тимчасові чи постійні протипоказання до вакцинації проти COVID-19. Вважає вказаний наказ незаконним та таким, що підлягає скасуванню судом, оскільки відсторонення її від роботи було безпідставним. Згідно ст. 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ст. 21 Конституції України, усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними. Конституцією України людина, її життя і здоров`я визнані найвищою соціальною цінністю в Україні. Ст. 43 Конституції України закріплює право на працю, яку кожен обирає вільно. Ст. 22 Конституції України передбачено, що конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Згідно ст. 28 Конституції України, кожен має право на повагу до його гідності. Ніхто не може бути підданий катуванню, жорстокому, нелюдському або такому, що принижує його гідність, поводженню чи покаранню. Жодна людина без її вільної згоди не може бути піддана медичним, науковим чи іншим дослідам. Згідно зі ст. 64 Конституції України, конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 Конституції. Відповідно ст. 92 Конституції України, виключно законами України визначаються права і свободи людини. Таким чином, слід констатувати, що норми Конституції України є нормами прямої дії і у разі їх порушення особам гарантується право на звернення до суду за захистом свої прав. Таким чином, незалежно від будь-яких цілей, причин чи суспільного або особистого інтересу, всі органи і посадові особи держави Україна повинні діяти у відповідності до Конституції та не мають повноважень виходити за межі її норм, навіть якщо вони керуються законом, оскільки закон також не має суперечити Конституції України. Крім того, згідно ст. 21 КЗпП, забороняється будь-яка дискримінація у сфері праці, зокрема порушення принципу рівності прав і можливостей, пряме або непряме обмеження прав працівників залежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, гендерної ідентичності, сексуальної орієнтації, етнічного, соціального та іноземного походження, віку, стану здоров`я, інвалідності, підозри чи наявності захворювання на ВІЛ/СНІД, сімейного та майнового стану, сімейних обов`язків, місця проживання, членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, участі у страйку, звернення або наміру звернення до суду чи інших органів за захистом своїх прав або надання підтримки іншим працівникам у захисті їх прав, повідомлення про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень Закону України «Про запобігання корупції», а також сприяння особі у здійсненні такого повідомлення, за мовними або іншими ознаками, не пов`язаними з характером роботи або умовами її виконання. Крім того, необхідно зазначити, що основами законодавства України про охорону здоров`я передбачений обов`язок для усіх громадян України піклуватися про своє здоров`я та не шкодити здоров`ю інших громадян. Це означає, що кожен має право на вільний вибір методів захисту свого здоров`я, розуміючи наслідки такого вибору для інших громадян. Положеннями Основ законодавства України про охорону здоров`я також передбачено обов`язкове надання згоди пацієнта на застосування будь-яких методів діагностики, профілактики та лікування. Отже, законодавець встановив додатковий механізм для забезпечення права на здоров`я та уникнення зловживань і примушувань до будь-яких медичних втручань. Згідно ст. 43 Основ законодавства України про охорону здоров`я, згода інформованого відповідно до ст. 39 цих Основ пацієнта необхідна для застосування методів діагностики, профілактики та лікування. Щодо пацієнта віком до 14 років (малолітнього пацієнта), а також пацієнта, визнаного в установленому законом порядку недієздатним, медичне втручання здійснюється за згодою їх законних представників. Згода пацієнта чи його законного представника на медичне втручання не потрібна лише у разі наявності ознак прямої загрози життю пацієнта за умови неможливості отримання з об`єктивних причин згоди на таке втручання від самого пацієнта чи його законних представників. Згідно з п. 3 ст. 281 ЦК України передбачено, що медичні, наукові та інші досліди можуть провадитися лише щодо повнолітньої дієздатної фізичної особи за її вільною згодою. Крім того, згідно з резолюцією Парламентської асамблеї Ради Європи (ПАРЄ) від 27 січня 2021 року, щеплення проти СOVID-19 не є обов`язковим. Згідно резолюції ПАРЄ від 27 січня 2021 року № 2361(2021) «Вакцини проти COVID-19: етичні, правові та практичні міркування», асамблея закликала держави-члени забезпечити, щоб ніхто не піддавався дискримінації за те, що не пройшов вакцинації. Згідно п. 7.1.1., Асамблея закликає держави-члени та Європейський Союз: щодо розробки вакцин проти Covid-19: забезпечити якісні випробування, які є обгрунтованими та проведеними в етичний спосіб відповідно до відповідних положень Конвенції про захист прав людини та гідності людини щодо застосування біології та медицини: Конвенція про права людини та Біомедицина (ETS № 164, Конвенція Ов`єдо) та її Додатковий протокол щодо біомедичних досліджень (CETS № 195), які поступово включають дітей, вагітних жінок і годуючих матерів; п. 7.1.4. запровадити ефективні системи моніторингу вакцин та їх безпеки після їх впровадження серед населення, а також з метою моніторингу їх довгострокових наслідків. П. 7.3.1 Резолюції забезпечено, щоб громадяни були поінформовані про те, що вакцинація не є обов`язковою і що ніхто не зазнає політичного, соціального чи іншого тиску на вакцинацію, якщо вони цього не хочуть. п. 7.3.2 забезпечено, щоб ніхто не піддавався дискримінації у зв`язку з тим, що він/вона не був вакцинований, через можливі ризики для здоров`я або не бажає вакцинуватися; п.7.5.2 використовувати свідоцтва про вакцинацію виключно за призначенням для моніторингу ефективності вакцини, потенціальних побічних ефектів та небажаних явищ. ЄСПЛ у рішенні у справі «Вавржичка та інші проти Чеської Республіки» (заява № 47621/13 і 5 інших) визначив, що обов`язок вакцинації стосується тих хвороб, проти яких вакцинація вважається науковою спільнотою ефективною та безпечною. І безпека використовуваних вакцин залишається під постійним контролем компетентних органів. Відповідно до ст. 5 Конвенції про права людини та біомедицину, будь-яке втручання у сферу здоров`я може здійснюватися тільки після добровільної та свідомої згоди на нього відповідної особи. Такій особі заздалегідь має бути надана відповідна інформація про мету і характер втручання, а також про його наслідки та ризики. Згідно ст.ст. 1, 8, 9 Нюрнберзького кодексу 1947 року, абсолютно необхідною умовою проведення експерименту над людиною є добровільна згода останньої. Ніякі національні закони або підзаконні акти не можуть применшувати чи скасовувати гарантії, викладені в даному кодексі. Це означає, що особа, яка утягнута у експеримент як випробуваний, повинна мати законне право давати таку згоду; мати можливість здійснювати вільний вибір і не відчувати на собі вплив будь- яких елементів насильства, обману, шахрайства, хитрості чи інших скритих форм пригнічення або принудження; володіти знаннями, достатніми для того, щоб зрозуміти суть експериментів і прийняти обмірковане рішення. Останнє вимагає, щоб до прийняття позитивного рішення про можливість своєї участі у тому чи іншому експерименті випробовуваний був поінформований про характер, тривалість та мету цього експерименту, про методи та способи його проведення; про всі передбачувані незручності і небезпеки, пов`язані з проведенням експерименту, і, нарешті, можливі наслідки для фізичного чи психічного здоров`я випробуваного, які можуть виникнути в результаті його участі в експерименті. Обов`язок та відповідальність за виявлення якості отриманого узгодження лежить на кожному, хто ініціює, керує або займається проведенням даного експерименту. Це персональний обов`язок і відповідальність кожної такої особи, яка не може бути безкарно перенесена на іншу особу. В ході проведення експерименту випробовуваний повинен мати можливість зупинити його. (ст. 9). Згідно ст. 29 Загальної декларації прав людини, при здійсненні своїх прав і свобод кожна людина повинна зазнавати тільки таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання і поваги прав і свобод інших та забезпечення справедливих вимог моралі, громадського порядку і загального добробуту в демократичному суспільстві. Згідно п. 16 Гельсінської декларації Всесвітньої медичної асоціації «Етичні принципи медичних досліджень за участю людини у якості об`єкта дослідження», медичні дослідження за участю людини у якості об`єкта дослідження мають проводитися тільки особами з відповідною науковою підготовкою та кваліфікацією. Дослідження на пацієнтах чи здорових добровольцях потребують контролю з боку компетентного лікаря чи іншого медичного працівника, що мають відповідну кваліфікацію. Відповідальність за захист об`єктів дослідження мусить нести лікар чи інший медичний працівник, і ніколи об`єкт дослідження, навіть за умови, що він дав згоду. Відповідно до п. 4, 5, 9 Європейської хартії прав пацієнта, кожна особа має право отримувати повну інформацію, яка забезпечить їй можливість брати активну участь у прийнятті рішень щодо медичного втручання та/або участі у наукових дослідженнях. Кожна особа має право вільного вибору методів профілактики, діагностики та реабілітації на основі адекватної інформації. Кожна особа має право захисту від шкоди, яка може бути їй заподіяна через неякісне функціонування системи надання медичної допомоги, злочинну недбалість чи лікарську помилку, та має право на отримання медичної допомоги, що відповідає стандартам високого ступеня безпеки. Необхідно звернути увагу, що відповідно до Закону України «Про лікарські засоби», який спрощує процедуру реєстрації та використання «вакцин від COVID-19» в Україні, допущена прискорена процедура реєстрації «вакцин від коронавірусу», при якій дозволено в надзвичайних ситуаціях (або для їх запобігання) реєструвати препарати на основі неповних даних клінічних досліджень та до завершення клінічних випробувань. Без цього законопроекту уряд не мав би права реєструвати вказані експериментальні препарати, тому що жоден з них не пройшов четвертої фази досліджень вивчення побічних ефектів і протипоказань. Ввезені в Україну препарати не пройшли повний обсяг клінічних досліджень. Всесвітня організація охорони здоров`я (ВООЗ) схвалила такі препарати для екстреного використання. На даний момент кінцеві дані аналізу ще не отримані, результати щодо ефективності та безпечності ще потребують подальшого кінцевого підтвердження. Результати випробувань ще не опубліковані ні в одному рецензованому науковому журналі, тому по сьогоднішній день дані дослідження тривають, тобто ефективність і безпеку даних препаратів не доведено. Препарати не пройшли всі необхідні дослідження, а саме не пройшли четвертої фази досліджень вивчення побічних ефектів і протипоказань, обмежений обсяг клінічних даних, відсутня інформація про всі можливі ризики для здоров`я, інформація про подальші негативні наслідки, тобто ефективність і безпеку даних препаратів не доведено. Будь-який примус співробітників до експериментального медичного втручання буде порушувати ст.ст. 21, 22, 28, 64 Конституції України, ст. 43 Основ законодавства України про охорону здоров`я, ст. 281 ЦК України, резолюцію ПАРЄ від 27 січня 2021 року № 2361(2021) «Вакцини проти COVID-19: етичні, правові та практичні міркування», ст. 5 Конвенції про правалюдини та біомедицину, ст. ст. 1, 8, 9 Нюрнберзького кодексу 1947 року, ст. 29 Загальної декларації прав людини, п. 4, 5, 9 Європейської хартії прав пацієнта. Отже, вакцинація особи від COVID-19 здійснюється лише за наявності офіційної згоди такої особи. Вакцинація є обов`язковою проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу. Наполягає, що таким чином, згідно з чинним законодавством України і нормам міжнародного права примус до експериментального медичного втручання є неприпустимим, є дискримінаційним по відношенню до працівників, оскільки порушує права на недоторканість, повагу до честі та гідності, права на працю та безпечні умови праці. Вважає, що відповідно відмова від участі в медичних експериментах не може бути підставою для відсторонення від роботи та/або позбавлення заробітної плати. В даному випадку вакцинація від COVID-19 має ознаки примусу, оскільки хоч позивачка і не може бути піддана силовим заходам для проведення вакцинації, але при цьому відмова від неї має тяжкий наслідок втрата роботи та відповідно єдиного джерела до існування. Ціна відмови від вакцинації є надзвичайно високою, отже не можна стверджувати про дотримання принципу добровільності вакцинації, оскільки між двома варіантами вибору (вакцинуватись або ні) існує суттєва різниці у наслідках, одним з яких є порушення конституційних прав (права на працю). Зазначає, що особливої уваги слід звернути на наступне. Згідно ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та ст. 27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення», працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Відповідно до ч. 1-2 ст. 27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» профілактичні щеплення з метою запобігання захворюванням на туберкульоз, поліомієліт, дифтерію, кашлюк, правець та кір в Україні є обов`язковими. Обов`язковим профілактичним щепленням для запобігання поширенню інших інфекційних захворювань підлягають окремі категорії працівників у зв`язку з особливостями виробництва або виконуваної ними роботи. У разі необґрунтованої відмови від щеплення за поданням відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби вони до роботи не допускаються. Отже, саме заклад охорони здоров`я має встановити факт ухилення від проведення профілактичного щеплення і цей факт не може доводитись на підставі не надання певних документом працівником роботодавцю. Підставою для відсторонення від роботи може слугувати не факт ненадання працівником документу на підтвердження вакцинації, а подання посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби. Відповідно до статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Таким актом національного законодавства України є, зокрема, Конвенція Міжнародної організації праці № 158 про припинення трудових відносин з ініціативи підприємця 1982 року, яку ратифіковано Постановою Верховної Ради України від 04 лютого 1994 року № 3933-ХІІ (далі - Конвенція). Згідно із статтею 4 вказаної Конвенції трудові відносини з працівниками не припиняються, якщо тільки немає законних підстав для такого припинення, пов`язаного із здібностями чи поведінкою працівника або викликаного виробничою потребою підприємства, установи чи служби. Пунктом 2 статті 9 вказаної Конвенції передбачено, що тягар доведення наявності законної підстави для звільнення лежить на роботодавцеві. Тобто саме роботодавець має довести, що звільнення працівника відбулося на законних підставах. Вказує, що фактично відсторонення від роботи в даному випадку має для позивачки такі ж наслідки, як і звільнення. Позивачку як працівника на невизначений строк не допускають до роботи та не виплачують заробітну плату. Відповідач, приймаючи рішення про обмеження трудових прав працівника шляхом відстороненні від роботи повинен мати беззаперечні докази правомірності своїх дій, однак замість проведення роботи щодо збирання таких доказів він перекладає на працівника обов`язок доводити зворотне. Зазначає, що жодним нормативно-правовим актом не передбачено обов`язку працівника надавати своєму роботодавцю документи на підтвердження отримання ним профілактичного щеплення. Вважає, що встановлена певними нормами обов`язковість такого щеплення не тягне за собою обов`язкового такого наслідку, як отримання громадянином підтверджуючого документу і тим більш передачі такого документу визначеній роботодавцем особі. Підставою для відсторонення працівника від роботи є факт відмови від обов`язкового профілактичного щеплення або від ухилення у його здійсненні, а не відмова у наданні роботодавцю тих чи інших документів. Працівник цілком може бути вакцинованим від COVID-19, але при цьому не отримати відповідного документу і не вважати за необхідне це робити, або втратити такий документ, або вважати за необхідне тримати факт своєї вакцинації у таємниці. Тому наполягає, що факт відмови працівника від обов`язкового профілактичного щеплення або ухилення в його проведенні має встановлюватись на основі доказів, зокрема письмових документів. Такі документи можуть бути отримані роботодавцем у встановленому законом порядку. Відмова працівника у наданні своєму керівнику документу про вакцинацію не вказує на відмову від вакцинації чи на її відсутність, а вказує лише на бажання працівника добровільно не розголошувати певні відомості про себе, а тому така поведінка працівника за жодних обставин не може бути прямо пов`язана із встановленими законом підставами для відсторонення від роботи. Зазначає, що відповідач в оскаржуваному наказі № 140/с від 10 січня 2022 року мав би зазначити, що стало підставою для відсторонення від роботи позивача: відмова у здійсненні вакцинації чи ухилення у її здійсненні. І при цьому відповідач мав би послатись на докази, якими може підтвердити дані обставини. Натомість відповідач в оскаржуваному наказі підставою для відсторонення вказав таку, що не передбачені чинним законодавством: «не надання документу, що підтверджує факт щеплення проти COVID-19 або довідки про тимчасові чи постійні протипоказання до вакцинації проти COVID-19.» Наказ не містить висновку роботодавця про наявність або відсутність щеплення у позивача і відповідно не вказує на відмову позивача здійснити щеплення чи ухилення у його здійсненні. Таким чином, оскаржуваний наказ № 105 від 01 лютого 2022 року не містить належного обґрунтування та не може вважатись законним. Відповідно до ст. 235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці у заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Позивачка має право на отримання від відповідача середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, тобто за час відсторонення від роботи. Порядок обчислення середньої заробітної плати, у тому числі у випадку виплати за період вимушеного прогулу, встановлений Постановою КМУ № 100 від 08 лютого 1995 року. Відповідно до розділу ІІ вказаної постанови, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Таким чином, розрахунок заробітної плати за період вимушеного прогулу повинен здійснюватися виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують звільненню, тобто за грудень 2021 і січень 2022 року. Із довідки про заробітну плату позивача від 21 лютого 2022 року вбачається, що у грудні 2021 року позивач отримала заробітну плату у розмірі 7 398,12 грн., а у січні 2022 року відповідно 16 538,15 грн., а всього 23 936,27 грн.Станом на момент підписання цього позову позивачка мала б відпрацювати за таким графіком 18 днів, а сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу відповідно має скласти 16 571,16 грн. (920,62 гри. х 18 днів).

03 червня 2022 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому представник відповідача позовні вимоги не визнав, в обґрунтування зазначив наступне. Пунктом 41-6 Постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 р. № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV- 2», прийнятої відповідно до статті 29 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб" на керівників підприємств, установ та організацій покладені обов`язки забезпечити: контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена переліком професій, виробництв та, організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я від 4 жовтня 2021 р. №2153, відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до статті 46 Кодексу законів про працю України, частини другої статті 12 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб" та частини третьої статті 5 Закону України "Про державну службу", крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я; взяття до відома, що: на час такого відсторонення оплата праці працівників та державних службовців здійснюється з урахуванням частини першої статті 94 Кодексу законів про працю України, частини першої статті 1 Закону України "Про оплату праці" та частини третьої статті 5 Закону України "Про державну службу"; - відсторонення працівників та державних службовців здійснюється шляхом видання наказу або розпорядження керівника державного органу (державної служби) або підприємства, установи, організації з обов`язковим доведенням його до відома особам, які відсторонюються; зумовили. строк відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили. Переліком професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженого Наказом Міністерства охорони здоров`я України 04 жовтня 2021 року № 2153, (зареєстрований в Міністерстві юстиції України 07 жовтня 2021 р. за № 1306/36928) встановлено, що обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, підлягають працівники комунальних підприємств, установ та організацій (пункт 9 Переліку). Зазначає, що оскільки відповідач є комунальним підприємством, а позивачка є його працівником, то на виконання вищевказаних нормативно-правових актів, відповідачем був виданий наказ № 105-к від 01 лютого 2022 року «Про відсторонення від роботи ОСОБА_1 », відповідно до якого позивачка, яка працює за професією касира з прийому виручки Депо 2, була відсторонена від роботи з 01.02.2022 року на час відсутності щеплення проти COVID -19 до моменту усунення причин, що зумовили таке відсторонення (надання підтверджуючих документів або відповідних довідок) або до закінчення дії карантину без збереження заробітної плати. Підставою оспорюваного наказу зазначено ст. 46 КЗпП України, ч. 2 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» від 06.04.2000 №1645-III. Наказ Міністерства охорони здоров`я «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» від 04.10.2021 №2153, п.19 Постанови КМУ від 20.10.2021 №1096 «Про внесення змін до постанови КМУ від 09.12.2020 №1236», п. 41-6 Постанови Кабінету Міністрів України «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 09.12.2020 року №1236. Зазначає, що до видання вказаного наказу позивачка 13.01.2022 р. була повідомлена про те, що щеплення проти COVID-19 для працівників підприємства с обов`язковим, їй було запропоновано до 30.01.2022 р. надати документ, який підтверджує наявність профілактичного щеплення проти COVID -19 або відповідний «Висновок лікаря щодо наявності протипоказань до вакцинації проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої корокавірусом SARS-CoV- 2» за формою № 028/1-0, затвердженого наказом МОЗ від 02 листопада 2021 р. № 2394. Крім того, позивач була повідомлена про те, що якщо до 30 січня 2022 р. вона не надасть документів, які підтверджують проходження вакцинації або відповідного висновку лікаря щодо наявності протипоказань до вакцинації, то 31 січня 2022 р. вона буде відсторонене від роботи без збереження заробітної плати на підставі статті 46 КЗпП та статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» від 06 квітня 2000 р. № 1645-ІІІ. Вказує, що про це свідчить повідомлення № 9 від 13.01.2022 р., яке було доведено до відома позивача, та Акт від 13.01.2022 р. Оскільки до встановленого строку 30.01.2022 р. позивачка не надала документів про вакцинацію або висновку лікаря щодо наявності протипоказань до вакцинації, 01.02.2022 р. їй повторно було запропоновано їх надати, на що вона відмовилась та, за цим фактом відповідачем був складений Акт від 01.02.2022 р. «Про відмову надати документ про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19». Саме вищевикладені обставини стали й підставою для видання відповідачем наказу № 105-к від 01 лютого 2022 року «Про відсторонення від роботи ОСОБА_6 » Згідно зі статтею 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та статтею 27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» в Україні обов`язковими є профілактичні щеплення проти туберкульозу, поліомієліту, дифтерії, кашлюка, правця та кору. При цьому передбачається, що працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення щеплень, профілактичних від обов`язкових ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт (ст.12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб»). Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється Міністерством охорони здоров`я України (ст.12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб»). Наразі наказом МОЗ від 04.10.2021 року № 2153 «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» на період дії карантину обов`язковій вакцинації проти COVID-19 підлягають працівники комунальних підприємств, установ та організацій. Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» саме керівники державних органів (державної служби), керівники підприємств, установ та організацій мають забезпечити, зокрема, відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до статті 46 Кодексу законів про працю України, частини другої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу», крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти СOVID-19, виданий закладом охорони здоров`я. Усі вище наведені законодавчі акти є чинними та у встановленому порядку не скасовувались і не визнавалися недійсними. України, за Порядок відсторонення чітко визначений статтею 46 КЗпП змістом якої, відсторонення працівників від роботи здійснюється власником або уповноваженим ним органом у разі встановлення певних фактів. Так, відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством. Відсутність інших умов порядку відсторонення не вказує на те, що такий порядок відсутній. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 квітня 2020 року у справі № 761/12073/18 (провадження № 61-13444св19) викладено висновок, що відсторонення працівника від роботи це призупинення виконання ним своїх трудових обов`язків за рішенням уповноважених на компетентних органів це 3 підстав, передбачених законодавством, що, як правило, відбувається з одночасним призупиненням виплати йому заробітної плати. Відсторонення від роботи можливе лише у випадках, що передбачені законодавством. Про це оголошується наказом або розпорядженням керівника підприємства, установи чи організації, і про це працівник повинен бути повідомлений. Термін відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили. Так, відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Верховний Суд у вказаній справі зазначив, що індивідуальне право (інтерес) позивача відмовитися від щеплення протиставляється загальному праву (інтересу) інших учасників освітнього процесу на охорону здоров`я. Держава, встановивши обов`язок відсторонення від роботи педагогічних працівників, які не мають профілактичного щеплення, реалізує свій обов`язок щодо забезпечення безпеки життя і здоров`я всіх учасників освітнього процесу. Відповідно до п.п.а, 6 ст. 10 Закону України "Основи законодавства України про охорону здоров`я" громадяни у сфері охорони здоров`я зобов`язані, зокрема, піклуватися про своє здоров`я та здоров`я дітей, не шкодити здоров`ю інших громадян, у передбачених законодавством випадках проходити профілактичні медичні огляди і робити щеплення. Верховний Суд у постанові від 10 березня 2021 року у справі № 331/5291/19 висловив правову позицію про те, що вимога про обов`язкову вакцинацію населення проти особливо небезпечних хвороб з огляду на потребу охорони громадського здоров`я, а також здоров`я зацікавлених осіб, є виправданою. Тобто в даному питанні превалює принцип важливості суспільних інтересів над особистими, однак лише у тому випадку, коли таке втручання має об`єктивні підстави, тобто було виправданим. Європейський суд з прав людини у своїй діяльності дотримується послідовної практики, за якою будь-які втручання та обмеження прав особи мають бути виправданими, здійснюватися виключно відповідно до закону і мати на меті законні цілі, виправдані у демократичному суспільстві та наголошує, що вакцинація є одним із найбільш успішніших та ефективних заходів у сфері охорони здоров`я, мета якої є захист здоров`я окремої особи та суспільства в цілому від інфекційного захворювання. Порушення фізичної недоторканості заявника можна вважати виправданим дотриманням цілей охорони здоров`я населення та необхідністю контролювати поширення інфекційного захворювання (рішення у справах «Вавржичка та інші проти Чеської Республіки» від 08 квітня 2021 року, «Соломахін проти України» від 15 березня 2012 року). Безпідставними є доводи позивача про те, що згідно з чинним законодавством України і нормам міжнародного права примус до експериментального медичного втручання є неприпустимим, є дискримінаційним по відношенню до працівників, оскільки порушує права на недоторканість, повагу до честі та гідності, права на працю та безпечні умови праці. Відповідно відмова від участі в медичних експериментах не може бути підставою для відсторонення від роботи та/або позбавлення заробітної плати. Згідно ч. 1 ст. 9 Закону України «Про лікарські засоби» лікарські засоби допускаються до застосування в Україні після їх державної реєстрації, крім випадків, передбачених цим Законом. Частинами 1, 6 статті 9-2 вищевказаного Закону визначено, що у зв`язку із поширенням пандемії коронавірусної хвороби (СOVID-19) для забезпечення можливості екстреного медичного застосування окремих лікарських засобів, вакцин або інших медичних імунобіологічних препаратів на час дії надзвичайної ситуації та/або карантину у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, такий лікарський засіб, вакцина або інший медичний імунобіологічний препарат для лікування та/або специфічної профілактики коронавірусної хвороби (COVID- 19) може підлягати прискореній державній реєстрації у разі прийняття центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я, рішення про державну реєстрацію лікарського засобу, вакцини з метою екстреного медичного застосування з урахуванням певних зобов`язань та за певних, визначених цим Законом, умов. У разі настання будь-яких наслідків, спричинених застосуванням таких лікарських засобів, вакцин або інших медичних імунобіологічних препаратів для лікування та/або специфічної профілактики коронавірусної хвороби (COVID-19), державою забезпечується здійснення відповідних компенсаційних виплат у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.2021 № 95 затверджено Порядок державної реєстрації вакцин або інших медичних імунобіологічних препаратів для специфічної профілактики гострої респіраторної хвороби COVID- 19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, під зобов`язання для екстреного медичного застосування. Відповідно до пункту 2 вищевказаного Порядку зареєстровано та внесено до Державного реєстру лікарських засобів України згідно із наказами МОЗ України лікарські засоби (медичні імунобіологічні препарати), а саме вакцини КОВШЕЛД (COVISHIELD), KOMIPHAT/COMIRNATYT™, CoronaVac, ЯНСCEH, AstraZeneca, Модерна. Відтак, позивачка мала право вибору вакцини, яка б з урахуванням рекомендацій лікаря, за умови з`явлення до нього, могла бути використана у ході обов`язкової вакцинації. Крім того, згідно з ст. 286 Цивільного кодексу України під лікарською таємницею слід розуміти таємницю про стан здоров`я особи; факт звернення за медичною допомогою; діагноз; інші відомості, одержані при медичному обстеженні особи; забороняється вимагати та подавати за місцем роботи або навчання інформацію про діагноз та методи лікування фізичної особи. Проте сертифікат вакцинації чи висновок лікаря щодо наявності протипоказань до вакцинації (форма №028-1/о) не містить лікарської або медичної таємниці, а є документами, що підтверджують певні факти, відповідно, факт вакцинації чи наявності протипоказань до неї. Отже, право позивача на працю у відповідача, як комунального підприємства, було тимчасово обмежено у зв`язку з ухиленням від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти гострої респіраторної хвороби COVID-19. Втручання у вказані права позивача ґрунтується на законі і с необхідним для охорони здоров`я. Досягнення цієї цілі є пріоритетним та виправдовує втручання у право позивача на працю. Таким чином, втручання у права позивача ґрунтується на законі, має законну мету, є пропорційним для досягнення такої мети та цілком необхідним у демократичному суспільстві. За вищенаведених обставин. Відповідач вважає оспорюваний позивачкою наказ законним, а тому підстави для задоволення позову відсутні. Зважаючи на правомірність відсторонення позивачки від роботи, безпідставними є й вимоги про поновлення на роботі на посаді кондуктора та стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу. На підставі викладеного, просить суд у задоволенні позову ОСОБА_1 до КП «Міський тролейбус» про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи, поновленні на роботі та стягнення середньомісячної заробітної плати за час вимушеного прогулу відмовити.

14.06.202 року представник позивачки подав відповідь на відзив, у якому зазначив наступне. Ні постановою КМУ № 1096, ні наказом МОЗ № 2153, не встановлено обов`язку проходження працівниками профілактичного щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, законних підстав для відсторонення позивача від роботи даними підзаконними нормативними актами не передбачено. Також не встановлено порядку та термінів проведення профілактичного щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. Ні трудовим договором, ні наказом про прийняття на роботу, ні посадовою інструкцією не передбачено необхідності наявності у неї профілактичного щеплення проти COVID-19. Законом, який регулює питання профілактичних щеплень проти інших відповідних інфекційних хвороб, с Закон України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя». Календарем обов`язкових профілактичних щеплень не передбачено порядок і терміни проведення профілактичного щеплення проти COVID- 19, оскільки дане щеплення відсутнє серед переліку обов`язкових. Статтею 46 Кодексу законів про працю України передбачено, що відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством. Стаття 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» від 6 квітня 2000 року № 1645-ІІІ встановлює, що профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу с обов`язковими і включаються до календаря щеплень. Працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб. встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. Відповідно до ч.1-2 ст.27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» профілактичні щеплення з метою запобігання захворюванням на туберкульоз, поліомієліт, дифтерію, кашлюк, правець та кір в Україні є обов`язковими. Обов`язковим профілактичним щепленням для запобігання поширенню інших інфекційних захворювань підлягають окремі категорії працівників у зв`язку з особливостями виробництва або виконуваної ними роботи. У разі необґрунтованої відмови від щеплення за поданням відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби вони до роботи не допускаються. Підпунктами 1-2 пункту 41-6 постанови Кабінету Міністрів України від 9 грудня 2020 року № 1236 «Про встановления карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» на керівників державних органів (державної служби), керівників підприємств, установ та організацій покладено забезпечення: 1) контролю за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями. обов`язковість, профілактичних щеплень яких передбачена переліком професій, виробництва та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я від 4 жовтня 2021 р. № 2153; 2) відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти СOVID-19 відповідно до статті 46 Кодексу законів про працю України, частини другої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу», крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я. Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Зміст права на працю, закріпленого положеннями частин першої і другої статті 43 Конституції України, крім вільного вибору праці, включає також відповідні гарантії реалізації цього права. Не може бути дискримінації у реалізації працівниками трудових прав. Порушення їх рівності у трудових правах та гарантіях є недопустимим, а будь-яке обмеження повинне мати об`єктивне та розумне обґрунтування і здійснюватися з урахуванням та дотриманням приписів Конституції України та міжнародних правових актів (рішення Конституційного Суду України у справі за конституційною скаргою щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частини третьої статті 40 Кодексу законів про працю України від 4 вересня 2019 року № 6-р(11)/2019). Підставою для відсторонення позивачки від виконання роботи у оскаржуваному наказі вказане повідомлення про обов`язкове профілактичне щеплення від COVID-19 від 13 січня 2022 року № 9, акт про відмову від отримання повідомлення про обов`язкове профілактичне щеплення від COVID-19 від 13 січня 2022 року та акт про відмову надати документ про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19 від 01 лютого 2022 року, оскаржуваний наказ винесений директором закладу, керуючись статтею 46 Кодексу законів про працю України, статтею 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», наказом МОЗ «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням», пунктом 41-6 постанови КМУ від 09.12.2020 № 1236, що вбачається із самого наказу. Статтею 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» встановлено, що працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Порядок відмови від здійснення обов`язкових профілактичних щеплень визначений у частині 6 статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», в якій вказано, що якщо особа та (або ) її законні представники відмовляються від обов`язкових профілактичних щеплень, лікар має право взяти у них відповідне письмове підтвердження, а в разі відмови дати таке підтвердження - засвідчити це актом у присутності свідків. Тобто, відповідач самостійно склав акт про відмову надати документ про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19 від 01 лютого 2022 року при свідках, що не є підставою для відсторонення від роботи, оскільки саме лікар повинен складати відповідне письмове підтвердження, а в разі відмови засвідчити це актом у присутності свідків. Таким письмовим документом має бути підтверджено саме відмова від профілактичного щеплення, тоді як відповідач сам склав документ лише про ненадання документу на підтвердження щеплення. Аналогічні норми містяться в п. 3 р. І та п. 4 р. ІV Календаря профілактичних щеплень в Україні, затвердженого Наказом МОЗ України № 595 від 16.09.2011 року. Тобто, Закон чітко визначив, що за епідемічними показниками повноваження на прийняття рішення про обов`язкове щеплення належать санітарному лікарю, а відповідно до ч. 2 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» МОЗ України має право лише на встановлення переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, а не встановлення обов`язкових щеплень як таких. Відповідно до п. 1 р. І Календаря профілактичних щеплень в Україні, затвердженого Наказом МОЗ України № 595 від 16.09.2011 року, Календар профілактичних щеплень в Україні нормативно- правовий акт центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я, яким встановлюються перелік обов`язкових профілактичних щеплень та оптимальні строки їх проведення. Цей Календар включає обов`язкові профілактичні щеплення з метою запобігання захворюванням на дифтерію, кашлюк, кір, поліомієліт, правець, туберкульоз. Тобто, єдиним нормативно-правовим актом, який визначає перелік обов`язкових щеплень є Календар профілактичних щеплень в Україні, та МОЗ України відповідно за ч. 2 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» може встановити перелік професій чи виробництв. В свою чергу, розділом 4 Календаря профілактичних щеплень в Україні, затвердженого Наказом МОЗ України №595 від 16.09.2011 року, визначено перелік обов`язкових щеплень, які можуть бути введені за епідемічними показаннями, до якого входять щеплення від таких захворювань: дифтерії, правця, гепатиту А, поліомієліту, кору, епідемічного паротиту, краснухи, менінгококової інфекції, гепатиту В, сибірської виразки, вітряної віспи, кашлюку. Тобто, на час відсторонення позивача від роботи, Календар профілактичних щеплень в Україні, 37 затверджений Наказом МОЗ України № 595 від 16.09.2011 року, як єдиний нормативно-правовий акт, який встановлює обов`язкові щеплення, серед переліку обов`язкових щеплень, які можуть бути введені за епідемічними показаннями, не передбачав щеплення від короновірусної хвороби. Окрім цього, відповідно до ч.2 ст.27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» обов`язковим профілактичним щепленням для запобігання поширенню інших інфекційних захворювань підлягають окремі категорії працівників у зв`язку з особливостями виробництва або виконуваної ними роботи. У разі необґрунтованої відмови від щеплення за поданням відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби вони до роботи не допускаються. Отже, не надано достатніх належних та допустимих доказів того, що роботодавцем при відстороненні позивача від роботи у зв`язку із відсутністю у неї щеплення проти COVID-19 дотримано вимог ч.6 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» в частині отримання письмового лікарського підтвердження про відмову від обов`язкового профілактичного щеплення чи акту, складеного у присутності свідків, в разі відмови дати таке підтвердження, а також вимог ч.2 ст. 27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» щодо не допуску позивачки від роботи саме на підставі подання відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби. Відповідач виніс оскаржуваний наказ про відсторонення на підставі одного лише повідомлення про обов`язкове профілактичне щеплення. яке саме по собі не створює жодних юридичних наслідків та не засвідчує юридичного факту відмови чи ухилення позивачки від обов`язкового профілактичного щеплення, а також факту ненадання нею медичного висновку про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданого закладом охорони здоров`я. Винесення відповідачем оскаржуваного наказу лише підстави повідомлення про обов`язкове профілактичне щеплення, є порушенням вимог частин другої та шостої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та частини 2 статті 27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення», відсторонивши позивача від роботи з порушенням вимог законодавства, відповідач порушив законне право позивачки на працю. Відмова позивача від вакцинації не була зафіксована в належний спосіб, у ОСОБА_1 не було відібрано пояснень, не витребувано письмове підтвердження відмови позивача від щеплення, що фіксується лікарем. Відомості про профілактичні щеплення, поствакцинальні ускладнення та про відмову від обов`язкових профілактичних щеплень підлягають статистичному обліку і вносяться до відповідних медичних документів. Медичні протипоказання, порядок проведення профілактичних щеплень та реєстрації поствакцинальних ускладнень встановлюються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. Іншого порядку відмови від обов`язкових профілактичних щеплень ані цей, ані будь-який інший закон не містять. Не містить цей закон і іншої підстави для встановлення юридичного факту відмови особи від обов`язкових профілактичних щеплень, аніж відібране лікарем письмове підтвердження такої відмови особи від вакцинації або акт, складений лікарем у присутності свідків, про відмову скласти особою таке письмове підтвердження. Оскаржуваний Наказ № 105-к від 01 лютого 2022 року про відсторонення ОСОБА_1 від виконання роботи не містить відомостей про медичний огляд позивача та відібране у неї лікарем відповідне письмове підтвердження. За визначенням у статті 11 Закону України «Про інформацію» не допускаються збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та захисту прав людини. До конфіденційної інформації про фізичну особу належать, зокрема, дані про її національність, освіту, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров`я, а також адреса, дата і місце народження. Враховуючи приведені нормативно-правові акти, визначення терміну «профілактичні щеплення», приведеного у статті 1 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», ми вважаємо, що під дію статті 11 Закону України «Про інформацію» підпадають будь-які медичні відомості/втручання/маніпуляції/діагнози тощо. Конституція України у статті 19 визначає, що правовий порядок в Україні грунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. За таких обставин, вимога відповідача до ОСОБА_1 надати відомості, що стосуються наявності профілактичного щеплення від COVID-19 або довідки про абсолютні протипоказання відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, є порушенням вимог статті 19 Конституції України, права позивача на конфіденційність та повагу до її приватного життя. Наведені обставини також свідчать про те, що відповідачем не надано належних доказів відмови позивача від профілактичного щеплення від COVID-19, яке не є обов`язковим у розумінні статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» від 6 квітня 2000 року №1645-III. Враховуючи викладене, винесення відповідачем оскаржуваного наказу є порушенням вимог частии другої та шостої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та частини 2 статті 27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення». Є безпідставним посилання в даній справі на постанову ВС від 10.03.2021 р. по справі № 331/5291/19, оскільки в зазначених справах Верховний Суд вказав про законний не допуск осіб до дитячих навчальних закладів без обов`язкових щеплень, тобто таких щеплень, згідно з Календарем профілактичних щеплень в Україні, де чітко визначений перелік обов`язкових щеплень. Отже, правовідносини в даній справі та в наведених справах, що містять висновки ВС, не є тотожними. При цьому, слід зазначити, що жодної Практики Верховного Суду у справах про відсторонения від роботи працівника через відсутність щеплення від гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, наразі, немає. Щодо практики ЄСПЛ на яку послався відповідач у справі, то слід зазначити, що рішення від 15 березня 2012 року у справі «Соломахін проти України» (Solomakhin и. Ukraine, заява № 24429/03). у якому ЄСПЛ сформував правовий висновок, що обов`язкове щеплення як примусовий медичний захід с втручанням у гарантоване пунктом 1 статті 8 Конвенції право на повагу до приватного життя особи, що включає фізичну та психологічну недоторканість особи. Порушення фізичної недоторканності заявника можна вважати виправданим для дотримання цілей охорони здоров`я населення та необхідності контролювати поширення інфекційного захворювання. Водночас у рішенні від 08 квітня 2021 року у справі «Вавржичка та інші проти Чеської Республіки» ЄСПЛ вкотре зазначив, що обов`язковість щеплень є втручанням у право на повагу приватного життя, яке гарантовано статтею 8 Конвенції. Разом із цим, щоб визначити, чи призвело таке втручання до порушення статті 8 Конвенції, суд повинен обґрунтувати доцільність і виправданість таких дій відповідно до абзацу другої цієї статті тобто встановити: -чи с втручання виправданим «відповідно до закону»; чи має воно на меті законні цілі - ; -чи були вони «виправданими в демократичному суспільстві». Як зазначає ЄСПЛ, оспорюване втручання мало б опиратися на національне законодавство. А в даному випадку, в національному законодавстві не достатньо чітко та не послідовно сформовані правові норми з приводу обов`язку вакцинації від COVID-19, оскільки існує перелік професій котрі підлягають обов`язковому щепленню від гострої респіраторної хвороби COVID-19, але накази про початок обов`язкової вакцинації та наказ про внесення змін до календаря щеплень в частині включення до числа обов`язкових щеплень від гострої респіраторної хвороби COVID-19, фактично відсутні. Варто зазначити, що за результатами 5-го засідання Парламентської Асамблеї Ради Європи, на якому було заслухано звіт Комітету з соціальних питань, охорони здоров`я та сталого розвитку, і прийнято Резолюцію №2361 (2021) «Вакцини проти Сovid-19: етичні, юридичні та практичні міркування», основними тезами якої стало: п.7.3.1 забезпечити, щоб громадяни були поінформовані про те, що вакцинація не с обов`язковою і що ніхто не зазнає політичного, соціального чи іншого тиску на вакцинацію, якщо вони цього не хочуть. п. 7.3.2 забезпечити, щоб ніхто не піддавався дискримінації у зв`язку з тим, що він/вона не був вакцинований, через можливі ризики для здоров`я або не бажає вакцинуватися; п.7.5.2 використовувати свідоцтва про вакцинацію виключно за призначенням для моніторингу ефективності вакцини, потенціальних побічних ефектів та небажаних явищ. В демократичному суспільстві імунізація має бути доступною, але не примусовою, оскільки найвищою цінністю є здоров`я та захист прав учасників освітнього процесу. Згідно з наказом № 236-к від 09 березня 2022 року (копія додається) позивача було поновлено на роботі. Тому середній заробіток потрібно рахувати до 09 березня 2022 року. Відповідно до робочого графіку позивача вона мала 07 березня 2022 року та 08 березня 2022 року вихідні дні. Сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розрахунку 920,62 грн. за кожен робочий день, загальна сума становить 16 571,16 грн. доказів Зважаючи на викладене, відповідач у відзиві на позовну заяву не надав належних аргументів та, які вказували б на необґрунтованість заявленого позову. Керуючись викладеними обставинами, наполягає на заявлених позовних вимогах та просить їх задовольнити.

31.08.2022 року представник відповідача подав до суду додаткові пояснення, в яких зазначив наступне. Відповідно до наказу №62к від 14.01.2022 року позивачці з 05.02.2022 по 24.02.2022 року було надано щорічну основну відпуску в кількості 20 календарних днів. Здійснено відповідний розрахунок відпускних за період з 05.02.2022 по 24.02.2022 та в січні 2022 року позивачці вплачено заробітну плату за весь час щорічної відпуски. Отже, виходячи з викладеного та зі змісту позовних вимог, факт вимушеного прогулу у позивача з 05.02.2022 по 24.02.2022, коли він мав виконувати роботу, обумовлену трудовим договором, відсутній, а тому його вимоги про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу є безпідставними. Відповідно до частини першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. В судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Наведене правове обґрунтування надає можливість суду ефективно захистити порушені права заявника, забезпечити реалізацію принципу цивільного судочинства відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення, але у порядку, передбаченому законом. Так розрахунковий документ це документ встановленої форм та змісту (касовий чек, товарний чек, розрахункова квитанція, проїзний документ тощо), що підтверджує факт продажу (повернення) товарів, надання послуг, отримання (повернення) коштів, купівлі-продажу іноземної валюти, надрукований у випадках, передбачених цим Законом, і зареєстрований у встановленому порядку реєстратором розрахункових операцій або заповнений вручну. Вказаний висновок суду кореспондується з позицією колегії суддів Верховного суду, викладені у постанові від 26.02.2020 по справі № 127/21552/17. Так заявлена сума витрат на правничу допомогу не підтверджена відповідними доказами щодо обсягу надання послуг і виконання робіт, їх вартості, витраченого адвокатом часу на надання послуг, відсутні квитанції про фактичну оплату наданих послуг.

21.03.2023 року представник позивачки до суду подав пояснення, в яких зазначив наступне. 14 грудня 2022 року Великою Палатою Верховного Суду було розглянуто подібну цивільну справу № 130/3548/21 та винесено відповідну постанову, яка містить важливі висновки і такі висновки підлягають застосуванню судами при розгляді цієї справи. У зв`язку із зазначеним, вважаю за необхідне надати наступні пояснення. За змістом п. 1 ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного життя. Поняття приватного життя включає право особи на формування та розвиток стосунків з іншими людьми, включаючи стосунки професійного або ділового характеру. Тому обмеження, накладені, зокрема, на доступ до трудової діяльності, впливають на приватне життя людини та є втручанням у право на повагу до такого життя. З огляду на вказане спірні правовідносини, пов`язані з оцінкою правомірності відсторонення позивачки, підпадають під дію ст. 8 Конвенції. Ст. 43 Конституції України передбачає, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Відповідно до ст. 21 КЗпП України, забороняється будь-яка дискримінація у сфері праці, зокрема порушення принципу рівності прав і можливостей, пряме або непряме обмеження прав працівників залежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, гендерної ідентичності, сексуальної орієнтації, етнічного, соціального та іноземного походження, віку, стану здоров`я, інвалідності, підозри чи наявності захворювання на ВІЛ/СНІД, сімейного та майнового стану, сімейних обов`язків місця проживання, членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, участі у страйку, звернення або наміру звернення до суду чи інших органів за захистом своїх прав або надання підтримки іншим працівникам у захисті їх прав, повідомлення про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень Закону України «Про запобігання корупції», а також сприяння особі у здійсненні такого повідомлення, за мовними або іншими ознаками, не пов`язаними з характером роботи або умовами її виконання. Держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи (ст. 51 КЗпП України). Відповідно до ст. 46 КЗпП України, відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 130/3548/21 зазначено, що нагальна необхідність ужиття державою у 2021 році заходів для захисту здоров`я населення (зокрема, для попередження поширення коронавірусу SARS. Со?-2, мінімізації ризиків ускладнень і смертності у хворих на COVID-19) не викликає сумнівів. Проте слід з`ясувати, чи було нагально необхідним відсторонення позивачки від роботи та наскільки саме таке відсторонення сприяло досягненню зазначеної легітимної мети. За змістом Переліку № 2153 обов`язковим профілактичним щепленням проти COVID- 19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, підлягають усі працівники визначених цим документом органів, закладів, підприємств, установ, організацій у разі відсутності абсолютних протипоказань до проведення профілактичних щеплень, відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом МОЗ від 16 вересня 2011 року № 595. Отже, Перелік № 2153 передбачав низку винятків, пов`язаних зі станом здоров`я конкретної людини, із загального правила про обов`язкову вакцинацію зазначених груп працівників незалежно від того, чи є в них об`єктивна необхідність контактувати на роботі з іншими людьми та з якою саме їх кількістю, тобто чи мають підвищений ризик інфікуватися коронавірусом SARS-CoV-2 та/або сприяти його подальшому поширенню. Критеріїв вибору підприємств, установ та організацій для включення до Переліку № 2153 останній не містить. Велика Палата Верховного Суду вважає, що відсторонення особи від роботи, що може мати наслідком позбавлення її в такий спосіб заробітку без індивідуальної оцінки поведінки цієї особи, лише на тій підставі, що вона працює на певному підприємстві, у закладі, установі, іншій організації, може бути виправданим за наявності дуже переконливих підстав. У кожному випадку слід перевіряти, чи була можливість досягнути поставленої легітимної мети шляхом застосування менш суворих, ніж відсторонення працівника від роботи, заходів після проведення індивідуальної оцінки виконуваних ним трудових обов`язків, зокрема, оцінки об`єктивної необхідності під час їхнього виконання особисто контактувати з іншими людьми, можливості організації дистанційної чи надомної роботи тощо. Велика Палата Верховного Суду зауважує, що в кожному конкретному випадку для вирішення питання про наявність підстав для обов`язкового щеплення працівника проти COVID-19 і, відповідно, для відсторонення працівника від роботи, слід виходити не тільки з Переліку № 2153, але й оцінки загрози, яку потенційно на роботі може нести невакцинований працівник. Зокрема, слід враховувати і такі обставини, як: - кількість соціальних контактів працівника на робочому місці (прямих/непрямих); форму організації праці (дистанційна/надомна), у тому числі можливість встановлення такої форми роботи для працівника, який не був щепленим; умови праці, у яких перебуває працівник і які збільшують вірогідність зараження COVID-19, зокрема потребу відбувати у внутрішні та закордонні відрядження; контакт працівника з продукцією, яка буде використовуватися (споживатися) населенням. Визначаючи об`єктивну необхідність щеплення працівника і перевіряючи законність його відсторонення від роботи для протидії зараженню COVID-19, необхідно з`ясовувати наявність наведених вище та інших факторів. Позивач під час виконання своїх трудових обов`язків не мала значної кількості соціальних контактів. З огляду на викладене Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що при розгляді подібних справ суди повинні враховувати, що суспільні інтереси превалюють над особистими, однак лише тоді, коли втручання у відповідні права особи має об`єктивні підстави (передбачене законом, переслідує легітимну мету, є нагально необхідним і пропорційним такій меті). Зазначає, що відповідач ні в оскаржуваному наказі № 105-к від 01 лютого 2022 року «Про відсторонення від роботи ОСОБА_1 », ні в будь-якому іншому документі не обґрунтовував необхідність відсторонення позивачки тим, що вона створювала загрози, які б вимагали вжиття такого суворого заходу втручання у право на повагу до приватного життя, який позбавляв позивача заробітку. Зазначає, що застосування до позивача такого заходу як відсторонення від роботи не передбачало жодної індивідуальної оцінки виконуваних ним трудових обов`язків, зокрема об`єктивної необхідності під час їхнього виконання особисто контактувати з іншими людьми, відповідач при прийнятті оскаржуваного наказу не навів фактів, які б підтверджували нагальність потреби у відстороненні саме позивачки від роботи. Вказує, що таке відсторонення не можна вважати пропорційним меті охорони здоров`я населення та самого позивача. Зважаючи на викладене, відповідачем було видано наказ № 105-к від 01 лютого 2022 року «Про відсторонення від роботи ОСОБА_1 » не у відповідності із законом та фактичними обставинами.

У судовому засіданні 27 червня 2023 року представник позивача позов підтримав та підтвердив його зміст. Також пояснив, що водії, які працюють у відповідача, також є населенням. Скільки у позивачки було контактів з іншими людьми, зазначити не може.

У судовому засіданні 27 червня 2023 року представник відповідача заперечував проти задоволення позову.

В судовому засіданні 05.10.2023 року позивачка позов підтримала, при цьому зазначила, що вона мала право відмовитися від щеплення, так як в неї нормальне здоров`я. Вона працює з людьми, працювала в масці, щоб уникнути контактів. З офіційних джерел знає, що люди помирала від коронавірусу. Щеплення вона не робила.

В судове засідання 16.11.2023 року позивачка не з`явилась, представник позивачки подав заяву, згідно якої просить справу розглядати за його відсутності та відсутності позивачки, на задоволенні позовних вимог наполягає.

Представник відповідача в судове засідання 16.11.2023 року не з`явився, подав заяву, згідно якої просить справу розглядати за його відсутності, доводи проти позову викладені у відзиві на позовну заяву підтримує в повному обсязі.

У судовому засіданні безпосередньо досліджені наступні письмові докази: копія трудової книжки (а.с. 10), Наказ №105-К від 01.02.2022 року «Про відсторонення від роботи ОСОБА_1 » (а.с.11), довідка (а.с. 12), витяг з табелю обліку робочого часу (а.с. 13), повідомлення (а.с. 30), акт відмова про отримання повідомлення (а.с. 31), акт про відмову надати документ про обов`язкове профілактичне щеплення (а.с. 32), наказ (а.с. 33), наказ про надання відпустки (а.с. 47), довідка про середню заробітну плату (а.с. 48), розрахунок (а.с. 49,50), посадова інструкція (а.с. 86-87), список (а.с. 88-89), відомості на видачу готівку (а.с. 91,92,93,94), відомості (а.с. 95-98).

Суд, керуючись вимогами ст.77 ЦПК України, згідно якої предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення, оцінюючи з точки зору належності досліджені у судовому засіданні докази, приходить до наступних висновків.

Суд вважає належними доказами: трудову книжку (а.с. 10), наказ №105-К від 01.02.2022 року «Про відсторонення від роботи ОСОБА_1 » (а.с.11), довідку (а.с. 12), витяг з табелю обліку робочого часу (а.с. 13), так як ці докази стосуються обставин, що підтверджують заявлені вимоги, а саме, що позивачка працює на підприємстві відповідача , відсторонення її від роботи, розміру заробітної плати.

Суд вважає належними доказами:повідомлення (а.с. 30), акт відмови про отримання повідомлення (а.с. 31), акт про відмову надати документ про обов`язкове профілактичне щеплення (а.с. 32),так як ці докази стосуються обставин, що підтверджують заявлені вимоги, а саме, що позивачка була повідомлена про профілактичне щеплення, відмовилась отримати повідомлення, відмовилась надати документи щодо профілактичного щеплення.

Суд вважає належними доказами:наказ (а.с. 33), наказ про надання відпустки (а.с. 47), довідку про середню заробітну плату (а.с. 48), розрахунок (а.с. 49,50), так як ці докази стосуються обставин, що підлягають доказуванню, а саме тривалості відсторонення позивачки від роботи та розміру її заробітної плати.

Суд вважає належними доказами: посадову інструкцію (а.с. 86-87), список (а.с. 88-89), відомості на видачу готівку (а.с. 91,92,93-94) відомості (а.с. 95-98),так як ці докази стосуються обставин, що підлягають доказуванню, а саме посадових обов`язків, кількості контактів з іншими працівниками.

Суд, відповідно до ст.78 ЦПК України, вважає досліджені у судовому засіданні зазначені письмові докази допустимими, так як ці докази одержані без порушення порядку, встановленого законом.

Оцінюючи докази з точки зору їх достовірності, суд приходить до висновку, що досліджені у судовому засіданні письмові докази є достовірними.

Керуючись вимогами ст.80 ЦПК України, суд вважає, що сукупність визнаних судом допустимими, належними та достовірними доказами є достатньою для встановлення наступних фактів та обставин.

ОСОБА_1 з 12 січня 2015 року працює у КП "Міський тролейбус" на посаді касира з прийому виручки Депо №2, що вбачається з трудової книжки (а.с.10).

Позивачка зобов`язана, зокрема, здійснювати здачу фактично отриманої виручки, що надійшла до каси з прийому виручки; здійснювати прийом-передачу мобільних транспортних терміналів, смарт-карток, паперової касової стрічки, що встановлено інструкцією (а.с.86-87).

При виконанні цих обов`язків позивачка щоденно безпосередньої контактує з декількома десятками ( до 93) інших працівників, що встановлено відомостями (а.с.91-98).

Відповідно до наказу директора КП «Міський тролейбус» Приходько О.Я. № 105-к від 01 лютого 2022 року, виданого на підставі частини 1 статті 46 КЗпП України, частини 2 статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» від 06 квітня 2000 року № 1645-ІІІ зі змінами та доповненнями, наказу МОЗ України «Про затвердження переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим щепленням» від 30 листопада 2021 року № 2664, пункту 41-6 Постанови КМУ № 1236 від 09 грудня 2020 року, у зв`язку з ненаданням підтверджуючих документів щодо проведення щеплення проти COVID - 19, або медичного висновку (довідки) про наявність протипоказань до вакцинації проти СOVID - 19, виданий закладом охорони здоров`я, або ПЛР тесту не менше ніж за 72 години до робочої зміни, ОСОБА_1 касира з прийому виручки Депо2 відсторонити від роботи з 01.02.2022 року на час відсутності щеплення проти COVID - 19 до моменту усунення причин, що зумовили таке відсторонення (надання підтверджуючих документів або відповідних довідок) або до закінчення дії карантину без збереження заробітної плати (а.с. 11).

Згідно повідомлення №9 від 13 січня 2022 року КП «Міський тролейбус» було повідомлено ОСОБА_1 про те, що з 31 січня 2022 року на період дії карантину, встановленого КМУ, щеплення проти COVID-19 обов`язкове для працівників підприємства. На підставі наказу МОЗ «Про затвердження Змін до Переліку професій виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» від 30 листопада 2021 року № 2664 та пункту 41-6 Постанови КМУ від 09 грудня 2020 року № 1236, до 30 січня 2022 року необхідно надати документ, який підтверджує наявність профілактичного щеплення проти COVID-19 або документ, який підтверджує, отримання повного курсу вакцинації або одну дозу дводозної вакцини від COVID-19, включеної ВООЗ до переліку дозволених для використання в надзвичайних ситуаціях, або міжнародний, внутрішній сертифікат або іноземний сертифікат, що підтверджує вакцинацію від COVID-19 однією дозою дводозної вакцини (жовтий сертифікат) або однією дозою однодозної вакцини чи двома дозами дводозної вакцини (зелений сертифікат), які включені ВООЗ до переліку дозволених для використання в надзвичайних ситуаціях. Також останній повідомлено, що вона може надати висновок лікаря щодо наявності протипоказань до вакцинації проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», затвердженого наказом МОЗ від 02 листопада 2021 р. № 2394 за формою № 028/1-0. Також останню попереджено, що якщо до 30 січня 2022 р. вона не надасть одного із зазначених документів, 31 січня 2022 р. її відсторонять від роботи без збереження заробітної плати на підставі статті 46 КЗпП та статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» від 06 квітня 2000 р. № 1645-III. Також зазначено, що період відсторонення від роботи без збереження заробітної плати не увійде до страхового стажу про призначення пенсії та оплати тимчасової непрацездатності (а.с.30).

Від отримання примірнику повідомлення ОСОБА_1 відмовилась, про що складено відповідний Акт від 13 січня 2022 року, в присутності працівників КП «Міський тролейбус», згідно якого касир по збору виручки в службу експлуатації депо №2 ОСОБА_1 відмовилась ставити підпис про те, що вона ознайомлена з повідомленням від 13 січня 2022 року (а.с.31).

Відповідно до Акту від 01.02 2022 року, складеного працівниками КП «Міський тролейбус» що ОСОБА_1 відмовилась надати документ, який підтверджує наявність профілактичного щеплення проти COVID-19 або висновок лікаря щодо наявності протипоказань до вакцинації проти гострої респіраторної хвороби COVID-19 (а.с.32).

З наказу директора КП «Міський тролейбус» Приходько О.Я. № 236-к від 09 березня 2022 року вбачається, що на підставі наказу МОЗ України № 380 від 25.02.2022 року «Про зупинення дії наказу МОЗ України від 04.10.2021 року № 2153», ОСОБА_1 допущено до роботи з повним робочим днем на посаді касира по збору виручки в службу експлуатації депо №2 з 09 березня 2022 року до завершення воєнного стану в Україні (а.с.33).

Встановленим судом фактам та обставинам відповідають правовідносини, які регулюються нормами Конституції України, КЗпП України, Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я», Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення», Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб».

Вирішуючи позовні вимоги щодо законності та скасування наказу про відсторонення позивачки від роботи, суд виходить з неуступного.

Як передбачено ст.3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Відповідно до ст.43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Відповідно до ч.1 ст.3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

За змістом ст.4 КЗпП України законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Частиною 1 статті 46 КЗпП України передбачено, що відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством.

У рішенні Конституційного Суду України від 09 липня 1998 року № 12-рп/09 зроблено висновок про те, що термін «законодавство», що вживається у частині третій статті 21 Кодексу законів про працю України, треба розуміти так, що ним охоплюються закони України, чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також постанови Верховної Ради України, укази Президента України, декрети і постанови Кабінету Міністрів України, прийняті в межах їх повноважень та відповідно до Конституції України і законів України.

Законодавство України про охорону здоров`я базується на Конституції України і складається з цих Основ та інших прийнятих відповідно до них актів законодавства, що регулюють суспільні відносини у сфері охорони здоров`я (стаття 1 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я»).

Відповідно до статті 5 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» державні, громадські або інші органи, підприємства, установи, організації, посадові особи та громадяни зобов`язані забезпечити пріоритетність охорони здоров`я у власній діяльності, не завдавати шкоди здоров`ю населення і окремих осіб, у межах своєї компетенції надавати допомогу хворим, особам з інвалідністю та потерпілим від нещасних випадків, сприяти працівникам органів і закладів охорони здоров`я в їх діяльності, а також виконувати інші обов`язки, передбачені законодавством про охорону здоров`я.

Згідно із пунктами б, г статті 10 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» громадяни України зобов`язані: у передбачених законодавством випадках проходити профілактичні медичні огляди і робити щеплення; виконувати інші обов`язки, передбачені законодавством про охорону здоров`я.

Профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень. Працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я (частини 1, 2 статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб»).

Відповідно до пункту 8 Положення про Міністерство охорони здоров`я України (далі - МОЗ), затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2015 року, МОЗ у межах повноважень, передбачених законом, на основі і на виконання Конституції та законів України, актів Президента України і постанов Верховної Ради України, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, актів Кабінету Міністрів України, видає накази, організовує та контролює їх виконання.

Накази МОЗ, які відповідно до закону є регуляторними актами, розробляються, розглядаються, приймаються та оприлюднюються з урахуванням вимог Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності».

При цьому, накази МОЗ, видані в межах повноважень, передбачених законом, є обов`язковими до виконання центральними органами виконавчої влади, їх територіальними органами, місцевими держадміністраціями, органами влади Автономної Республіки Крим, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами та організаціями незалежно від форми власності та громадянами.

Так, наказом МОЗ від 04 жовтня 2021 року № 2153 затверджено Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням (далі - Перелік № 2153), який доповнено наказом МОЗ № 2393 від 01 листопада 2021 року.

Відповідно до п.9 Переліку № 2153 з доповненнями, обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, підлягають працівники, серед іншого, комунальних підприємств, установ та організацій.

В примітці до Переліку № 2153 зазначено, що обов`язкове профілактичне щеплення проводиться в разі відсутності у працівника абсолютних протипоказань до проведення профілактичних щеплень відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 16 вересня 2011 року № 595.

Постановою Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1236 (з подальшими змінами і доповненнями станом на дату прийняття оспорюваного наказу) встановлено, що з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (далі - COVID-19), з 19 грудня 2020 року на території України діє карантин, який неодноразово продовжений, востаннє до 23 червня 2023 року.

Таким чином, позивачка, будучи працівником КП «Міський тролейбус», за відсутності абсолютних медичних протипоказань, підлягала обов`язковому профілактичному щепленню проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 на період дії карантину. Будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження наявності у позивачки протипоказань до проведення профілактичного щеплення, суду не надано.

Відповідно ст.27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення», обов`язковим профілактичним щепленням для запобігання поширенню інших інфекційних захворювань підлягають окремі категорії працівників у зв`язку з особливостями виробництва або виконуваної ними роботи. У разі необґрунтованої відмови від щеплення за поданням відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби вони до роботи не допускаються. Групи населення та категорії працівників, які підлягають профілактичним щепленням, у тому числі обов`язковим, а також порядок і терміни їх проведення визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Відповідно до п.19 Положення про організацію і проведення профілактичних щеплень, затвердженого Наказом Міністерства охорони здоров`я України 16.09.2011 № 595 (у редакції наказу Міністерства охорони здоров`я України 11.08.2014 № 55), факт відмови від щеплень з позначкою про те, що медичним працівником надані роз`яснення про наслідки такої відмови, оформлюється за формою № 063-2/о, підписується як громадянином (при щепленні неповнолітніх - батьками або іншими законними представниками, які їх замінюють), так і медичним працівником.

За змістом ст.12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», у разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт.

Суд відхиляє посилання представника позивачки на порушення відповідачем процедури відсторонення працівника від роботи з підстав відсутності подання про необґрунтовану відмову позивачки від щеплення відповідних посадових осіб санітарно-епідеміологічної служби та відсутності зафіксованої лікарем відмови від щеплення, оскільки оформлення згоди або відмови від щеплення здійснюється виключно медичним працівником як фіксація вільного волевиявлення громадянина, і будь-яка участь у даному процесі сторонніх осіб, в тому числі роботодавця законом не передбачена.

При цьому, судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1 , будучи працівником комунального підприємства, працюючи на посаді касира по збору виручки в службу експлуатації депо №2 в силу своїх обов`язків, щоденно контактує з працівниками підприємства, які також відноситься до населення. Як на час видання оскаржуваного наказу, так і на час розгляду справи, позивачка не бажає здійснювати обов`язкове щеплення проти COVID-19, проте до жодного медичного закладу ОСОБА_1 не зверталась, своє волевиявлення у вигляді відмови від щеплення жодним чином не зафіксувала, що на думку суду свідчить про фактичне ухилення позивачки від обов`язкового щеплення та є достатньою та законною підставою для відсторонення від роботи з посади касира по збору виручки в службу експлуатації депо №2.Також суд враховує, що вжиття будь яких інших заходів до особи, яка ухиляється від щеплення, не передбачено.

Вирішуючи питання щодо правомірності дій відповідача по відстороненню позивача від роботи, суд також зазначає наступне.

Пунктом 41-6 Постанови Постановою Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1236 (з подальшими змінами і доповненнями станом на дату прийняття оспорюваного наказу) визначено керівникам державних органів (державної служби), керівникам підприємств, установ та організацій забезпечити: 1) контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена переліком професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я від 04 жовтня 2021 року № 2153; 2) відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до статті 46 Кодексу законів про працю України, частини другої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу», крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я; взяття до відома, що: на час такого відсторонення оплата праці працівників та державних службовців здійснюється з урахуванням частини першої статті 94 Кодексу законів про працю України, частини першої статті 1 Закону України «Про оплату праці» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу»; відсторонення працівників та державних службовців здійснюється шляхом видання наказу або розпорядження керівника державного органу (державної служби) або підприємства, установи, організації з обов`язковим доведенням його до відома особам, які відстороняються; строк відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили.

Відсторонення працівника від роботи - один із передбачених законодавством випадків призупинення трудових правовідносин, яке полягає в тимчасовому увільненні працівника від обов`язку виконувати роботу за укладеним трудовим договором і тимчасовому увільненні роботодавця від обов`язку забезпечувати працівника роботою або створювати умови для її виконання.

Тимчасове увільнення працівника від виконання його трудових обов`язків в порядку відсторонення від роботи на умовах та з підстав, встановлених законодавством, по суті не є дисциплінарним стягненням, а є особливим запобіжним заходом, який застосовується у виняткових випадках і має на меті запобігання негативним наслідкам.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) дотримується послідовної практики, за якою будь-які втручання та обмеження прав особи мають бути виправданими, здійснюватися виключно відповідно до закону і мати на меті законні цілі, виправдані у демократичному суспільстві.

У справі «Соломахін проти України (рішення від 15 березня 2012 року) ЄСПЛ зробив правовий висновок, за змістом якого примусова вакцинація як примусове медичне лікування означає втручання в право на повагу до приватного життя, що включає фізичну та психологічну недоторканність особи.Втручання у фізичну недоторканність заявника можна вважати виправданим міркуваннями охорони здоров`я населення та необхідністю контролювати поширення інфекційних захворювань у регіоні.

Згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права. Верховний Суд у постанові від 10 березня 2021 року у справі № 331/5291/19 зазначив, що згідно зі статтею 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Тобто не освіта, а саме життя, здоров`я і безпека людини визначаються найвищою соціальною цінністю. Отже, вирішуючи питання про співвідношення норм статей 3 та 53 Конституції України, не можна не визнати пріоритетність забезпечення безпеки життя, здоров`я і безпеки людини над правом на освіту. Інтереси однієї особи не можуть домінувати над інтересами держави в питанні забезпечення безпеки життя і здоров`я його громадян. Держава, встановивши правило про те, що без щеплень дитина не може бути допущеною до занять, реалізує свій обов`язок щодо забезпечення безпеки життя і здоров`я не тільки всіх учнів і працівників школи або дитячого садка, а й захищає таким чином саму дитину, яка не отримала профілактичні щеплення. З огляду на суспільні інтереси, тимчасове відсторонення (до проведення щеплення, отримання позитивного висновку лікарсько-консультативної комісії) дитини від занять не призвело до порушення конституційного права дитини на освіту, яку вона може отримати в інших формах.

З огляду на викладені правові позиції, наявні підстави вважати, що втручання у вигляді обов`язковості певних щеплень ґрунтується на законодавстві, має законну мету, є пропорційним для досягнення такої мети та цілком необхідним у демократичному суспільстві.

Згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 130/3548/21 зазначено, що нагальна необхідність ужиття державою у 2021 році заходів для захисту здоров`я населення (зокрема, для попередження поширення коронавірусу SARS. Со?-2, мінімізації ризиків ускладнень і смертності у хворих на COVID-19) не викликає сумнівів. Проте слід з`ясувати, чи було нагально необхідним відсторонення позивачки від роботи та наскільки саме таке відсторонення сприяло досягненню зазначеної легітимної мети. Велика Палата Верховного Суду вважає, що відсторонення особи від роботи, що може мати наслідком позбавлення її в такий спосіб заробітку без індивідуальної оцінки поведінки цієї особи, лише на тій підставі, що вона працює на певному підприємстві, у закладі, установі, іншій організації, може бути виправданим за наявності дуже переконливих підстав. У кожному випадку слід перевіряти, чи була можливість досягнути поставленої легітимної мети шляхом застосування менш суворих, ніж відсторонення працівника від роботи, заходів після проведення індивідуальної оцінки виконуваних ним трудових обов`язків, зокрема, оцінки об`єктивної необхідності під час їхнього виконання особисто контактувати з іншими людьми, можливості організації дистанційної чи надомної роботи тощо. Велика Палата Верховного Суду зауважує, що в кожному конкретному випадку для вирішення питання про наявність підстав для обов`язкового щеплення працівника проти COVID-19 і, відповідно, для відсторонення працівника від роботи, слід виходити не тільки з Переліку № 2153, але й оцінки загрози, яку потенційно на роботі може нести невакцинований працівник. Зокрема, слід враховувати і такі обставини, як: - кількість соціальних контактів працівника на робочому місці (прямих/непрямих); форму організації праці (дистанційна/надомна), у тому числі можливість встановлення такої форми роботи для працівника, який не був щепленим; умови праці, у яких перебуває працівник і які збільшують вірогідність зараження COVID-19, зокрема потребу відбувати у внутрішні та закордонні відрядження; контакт працівника з продукцією, яка буде використовуватися (споживатися) населенням. Визначаючи об`єктивну необхідність щеплення працівника і перевіряючи законність його відсторонення від роботи для протидії зараженню COVID-19, необхідно з`ясовувати наявність наведених вище та інших факторів.

Беручи до уваги вказані висновки, суд приходить до наступного. Процедура визначення кількості контактів законодавством не визначена. По даній справі судом встановлено, що виходячи зі службових обов`язків позивачки, кількість таких контактів відповідачу відома і без проведення спеціальних підрахунків, оскільки відповідачу достеменно відомо коло обов`язків позивачки, а відтак і кількість можливих контактів. Таким чином, є підстави вважати, що цю обставину відповідач при відстороненні від роботи позивачки врахував. Суд вважає, що можливості організації дистанційної чи надомної роботи позивачки не існувало, оскільки її службові обов`язки пов`язані з отриманням та здачею матеріальних цінностей, а вчиняти такі дії дистанційно неможливо.Також суд враховує, що вжиття будь яких інших заходів до особи, яка ухиляється від щеплення, не передбачено.

Таким чином, суд вважає правомірними дії адміністрації КП «Міський тролейбус», як комунального підприємства, згідно Переліку Кабінету Міністрів України, що полягали у відстороненні позивачки від роботи наказом № 105- к від 01 лютого 2022 року, а вимога про обов`язкове профілактичне щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 позивачки була законною та виправданою з огляду на принцип превалювання суспільних інтересів над особистими правами окремої особи. Відсторонення позивачки від роботи на переконання суду відповідало такій легітимній меті як нагальна необхідність вжиття державою у 2021 році заходів для захисту здоров`я населення (зокрема, для попередження поширення коронавірусу SARS. Со?-2, мінімізації ризиків ускладнень і смертності у хворих на COVID-19), та відповідало змісту ст.3 Конституції України.

Суд вважає необґрунтованими посилання позивачки на порушення її конституційного права на працю, оскільки відсторонення позивачки від роботи було здійснено у відповідності до норм чинного законодавства, при цьому трудові відносини з ОСОБА_1 не були припинені, наказу про її звільнення не видавалось, а обмеження допуску до роботи позивачки було правомірним та відповідало пріоритету забезпечення безпеки життя, здоров`я і безпеки суспільства, тому підстави для визнання незаконним і скасування оспорюваного наказу відсутні.

Вирішуючи позовні вимоги щодо законності та скасування наказу про відсторонення позивачки від роботи, суд виходить з неуступного.

Частиною другою статті 235 КЗпП України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Вимушений прогул це часовий відрізок, протягом якого людина позбавлена ??можливості працювати, внаслідок рішення керівника або уповноваженого ним органу.

Судом встановлено, що позивачка була відсторонена відповідачем від роботи, внаслідок чого не працювала та не отримувала заробітину плату, в період з 1 лютого 2022 року по 9 березня 2022 року.

Враховуючи, що наказ № 105-к від 01 лютого 2022 року про відсторонення позивачки від роботи, виданий відповідачем без порушення вимог законодавства, підстав вважати, що позивачка з 1 лютого 2022 року по 9 березня 2022 року перебувала у вимушеному прогулі, не вбачається, а тому підстав для стягнення на користь позивачки середнього заробітку, не мається.

Таким чином, суд приходить до переконання, що позивачка необґрунтовано звернулася до суду, так як її права відповідачем не порушені.

Отже, вислухавши учасників, дослідивши письмові докази, суд на підставі ст. 12 ЦПК України, згідно якої кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається, та ст. 13 ЦПК України, згідно якої цивільні справи розглядаються в межах заявлених вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом, суд вважає, що в задоволенні позову ОСОБА_1 належить відмовити повністю.

Згідно з ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Враховуючи результат вирішення спору, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, судові витрати, понесені позивачем, не відшкодовуються.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.3 43 Конституції України, ст. ст. 3, 4, 46 235 КЗпП України, ст.ст.5, 10 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я», ст. 27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення», ст.12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», ст.ст. 2,4, 5, 12, 13, 81, 133, 141, 223, 258-260, 263-265, 274, 279, 280 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ) до Комунального підприємства «Міський тролейбус» (місцезнаходження: м. Кривий Ріг, вул. Дніпровське шосе, буд. 22, офіс 3, ) про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду протягом 30 днів з дня проголошення шляхом подання апеляційної скарги через Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження, або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 20 листопада 2023 року.

Головуючий суддя: В.М. Прасолов