Ухвала

08 червня 2023 року

м. Київ

справа № 404/4385/21

провадження № 61-8024ск23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Карпенко С. О.,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Кропивницького апеляційного суду від 18 квітня 2023 року у справі за позовом Акціонерного товариства «Кредобанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу недійсним,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2021 року Акціонерне товариство «Кредобанк» (далі - АТ «Кредобанк») звернулося до суду з указаним позовом, в якому просило визнати недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу від 31 січня 2020 року № 4841/2020/1910830, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Позов АТ «Кредобанк» мотивовано тим, що 18 березня 2019 року між ним і Товариством з обмеженою відповідальністю «Техніка і технології» (далі - ТОВ «Техніка і технології») в особі директора Степаненка С. В. було укладено кредитний договір № 07-2019, за умовами якого позичальник отримав кредит в розмірі 748 629, 53 грн і зобов`язався повернути його до 28 лютого 2020 року, сплативши відсотки за користування кредитом та комісію. 18 березня 2019 року в забезпечення належного виконання зобов`язань за кредитним договором між AT «Кредобанк» і ОСОБА_1 було укладено договір поруки, за яким ОСОБА_1 зобов`язався відповідати перед кредитором за виконання ТОВ «Техніка і технології» зобов`язань в повному обсязі. 13 грудня 2019 року у зв`язку з порушенням ТОВ «Техніка і технології» умов кредитного договору АТ «Кредобанк» направило ТОВ «Техніка і технології» досудову вимогу про виконання договірних зобов`язань, яку ОСОБА_1 отримав 27 грудня 2019 року. 24 червня 2020 року AT «Кредобанк» звернулося до суду з позовом про солідарне стягнення заборгованості з ТОВ «Техніка і технології» і ОСОБА_1 через порушення грошових зобов`язань. Рішенням Господарського суду Кіровоградської області від 01 грудня 2020 року у справі № 912/2126/20 стягнуто солідарно з ТОВ «Техніка і технології» і ОСОБА_1 на користь АТ «Кредобанк» суму заборгованості за кредитним договором від 18 березня 2019 року №07-2019 в розмірі 776 255,11 грн. 05 січня 2021 року AT «Кредобанк» звернулося із судовими наказами, виданими Господарським судом Кіровоградської області 28 грудня 2020 року у справі № 912/2126/20, до приватного виконавця із заявою про примусове виконання рішення суду. В ході виконавчого провадження стало відомо, що транспортний засіб марки CHEVROLET, модель ТЗ CAPTIVA CG26F, VIN: НОМЕР_1 , колір - сірий, реєстраційний номер НОМЕР_2 , що належав ОСОБА_1 , 31 січня 2020 року було перереєстровано на ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 31 січня 2020 року № 4841/2020/1910830. Вказаний транспортний засіб був єдиним майном ОСОБА_1 , на яке можливо було звернути стягнення в майбутньому для виконання рішення суду. Правочин купівлі-продажу транспортного засобу був здійснений після отримання ОСОБА_1 досудової вимоги про погашення заборгованості, є фіктивним, а тому підлягає визнанню недійсним.

Рішенням Кіровського районного суду міста Кіровограда від 24 травня 2022 року в задоволенні позову відмовлено.

Постановою Кропивницького апеляційного суду від 18 квітня 2023 року апеляційну скаргу AT «Кредобанк» задоволено. Рішення Кіровського районного суду міста Кіровограда від 24 травня 2022 року скасовано. Позов задоволено. Визнано недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу CHEVROLET CAPTIVA, VIN- НОМЕР_3 , від 31 січня 2020 року № 4841/2020/1910830, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Вирішено питання про розподіл судових витрат.

26 травня 2023 року ОСОБА_1 подав засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Кропивницького апеляційного суду від 18 квітня 2023 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення і залишити в силі рішення Кіровського районного суду міста Кіровограда від 24 травня 2022 року.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки скарга подана на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є: справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Предметом позову в цій справі є визнання договору купівлі-продажу автомобіля недійсним.

Згідно з частиною четвертою статті 274 ЦПК України ця справа не відноситься до тієї категорії справ, що не можуть бути розглянуті в порядку спрощеного позовного провадження.

Зазначена справа є незначної складності та не належить до виключень з цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того, визнав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, враховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України розміщена у Загальних положеннях цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

Касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять посилань на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судові рішення у малозначних справах підлягають касаційному оскарженню.

Посилання заявника на правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14, в постановах Верховного Суду від 08 лютого 2018 року у справі № 756/9955/16-ц, від 14 лютого 2018 року у справі № 379/1256/15-ц, від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц, від 21 травня 2020 року у справі № 468/1736/17-ц, від 25 листопада 2020 року у справі № 760/21747/19, від 16 грудня 2020 року у справі № 461/6252/18, про те, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки, не заслуговує на увагу, оскільки судом апеляційної інстанції було встановлено наявність в оспорюваному правочині ознак фраудаторного правочину. У справі № 369/11268/16-ц Верховним Судом сформульовано підхід, за яким допускається кваліфікація фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як: фіктивного (стаття 234 Цивільного кодексу України); такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 Цивільного кодексу України).

Крім цього, посилання заявника на неврахування апеляційним судом висновків, викладених в постановах Верховного Суду, щодо застосування норми права у подібних правовідносинах є підставою касаційного оскарження судових рішень, передбаченою пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, втім не є доводом, який у розумінні підпунктів а)-г) пункту 2 частини третьої статті 389 цього Кодексу підтверджує наявність випадку/випадків, який/які дає/дають право вважати судові рішення такими, що підлягають касаційному оскарженню.

Виходячи із статусу Верховного Суду, в деяких випадках вирішення питання про можливість касаційного оскарження має відноситися до його дискреційних повноважень, так як розгляд скарг касаційним судом покликаний забезпечувати сталість судової практики, а не можливість проведення «розгляду заради розгляду».

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 жовтня 2020 року у справі № 127/18513/18 (провадження № 14-145цс20) вказала, що касаційний перегляд вважається екстраординарним з огляду на специфіку повноважень суду касаційної інстанції з точки зору обмеження виключно питаннями права та більшим ступенем формальності процедур. У ЦПК України визначено баланс між такими гарантіями права на справедливий судовий розгляд, як право на розгляд справи судом, встановленим законом (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), та принципом остаточності судових рішень res judicata, фактично закріплено перехід до моделі обмеженої касації, що реалізується за допомогою введення процесуальних фільтрів з метою підвищення ефективності касаційного провадження.

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для суспільства та держави, та не є «судом фактів».

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, за статтею 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Верховним Судом досліджено та взято до уваги: предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановлено випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цих Рекомендацій скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитися з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (рішення у справі ZUBAC v. CROATIA (Зубац проти Хорватії) від 05 квітня 2018 року).

Зазначення апеляційним судом в оскаржуваній постанові про можливість її оскарження до суду касаційної інстанції не змінює характер та предмет позову в цій справі та не спростовує наявність у Верховного Суду повноважень на відмову у відкритті касаційного провадження.

Оскільки оскаржуване заявником судове рішення ухвалено у малозначній справі і воно не підлягає касаційному оскарженню, то у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.

У зв`язку з відмовою у відкритті касаційного провадження у справі не підлягають окремому розгляду заяви ОСОБА_1 про поновлення строку на касаційне оскарження постанови Кропивницького апеляційного суду від 18 квітня 2023 року, а також - про зупинення її дії.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 2 частини шостої статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Кропивницького апеляційного суду від 18 квітня 2023 року у справі за позовом Акціонерного товариства «Кредобанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу недійсним.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук

В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко