Справа № 189/3019/23
РІШЕННЯ

Іменем України

06.12.2023 року смт. Покровське

Покровський районний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Степанової О.С.

при секретарі Комеристій І.А.,

за участю представника позивачки ОСОБА_1 - адвоката Давидова А.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт. Покровське в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Управління «Служба у справах дітей» Сумської міської ради про позбавлення батьківських прав,-

ВСТАНОВИВ:

Позивачка ОСОБА_1 , звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа Управління «Служба у справах дітей» Сумської міської ради про позбавлення батьківських прав, який був уточнений. В обґрунтування позову зіслалася на те, що 17 червня 2014 року вона зареєструвала шлюб з відповідачем ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . ІНФОРМАЦІЯ_2 позивачка народила доньку ОСОБА_3 . Батьком дитини у свідоцтві про народження записаний ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Відношення між нею та батьком дитини не склалося. Відповідач виявився легковажною особою, не здатним на себе брати відповідальність за створення сім`ї на засадах доброзичливості, справедливості, добросовісності та взаєморозуміння, відповідно до моральних засад суспільства. Він не розуміє, та не хоче розуміти сутності проблем, які виникли між ними, не здатен підтримувати нормальну моральну атмосферу піклуватися про побудову сімейних відносин на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги, які передбачено вимогами ст. 55 СК України. Після припинення шлюбних відносин було ще декілька спроб відновити сімейні відношення, але всі вони виявились безрезультатними, оскільки сторони не можуть досягти компромісу, відповідач не змінює своєї поведінки та здійснює моральне насильство. До того ж, відповідач ОСОБА_2 є зрадником її Батьківщини та свідомо підтримує окупаційну владу на Луганщині, він є членом терористичної організації ЛНР, свідомим сепаратистом, зневажає суверенітет та незалежність України, взагалі не визнає державність України, працює у так званій «прокуратурі ЛНР» та у тому числі «проводить розслідування» та переслідує і карає громадян за їх проукраїнську громадянську позицію. На даний час, можливо, взявши зброю до рук вбиває наших громадян, Захисників України. Відомості про нього містяться на сайті «МИРОТВОРЕЦЬ». Його свідома сепаратистська, терористична позиція підтверджується тим, що до початку повномасштабного вторгнення, перебуваючи у цілковитій безпеці на території України він свідомо перебрався в тимчасово окуповану Луганщину, причому перебирався в обхід пунктів пропуску, вночі у не досить сприятливу погоду перепливав через річку Сіверський Донець. Свідоме повернення на непідконтрольну територію, не бажання стати на шлях виправлення, повернутися в Україну, стати на захист її суверенітету, захищати свою донечку у тому числі від російської навали свідчить про умисну, винну поведінку відповідача. Глибока образа на чоловіка, що він її кинув і повернувся в Луганську область м. Слав`яносербськ спонукали позивачку щоб вона 16 грудня 2020 року звернулась до Зарічного районного суду м. Суми про розірвання шлюбу, не знаючи що вагітна. Доньці виповнилось два рочки, але відповідач байдужий до життя та здоров`я дитини. Він її жодного разу не бачив, не бере участі в її вихованні, не цікавиться розвитком доньки, не спілкується, не вітає зі святами, зовсім не допомагає матеріально. Батько повністю самоусунувся від виконання батьківських обов`язків, а на фоні політичних розбіжностей «взагалі втратив мозок», з ним неможливо взагалі спілкуватися, не кажучи вже про досягнення якихось компромісів, він не визнає позивачку людиною, вважає себе якоюсь надістотою, а всіх українців недолюдьми. Проте, коли буває на підпитку, телефонує позивачкі та «качає права», погрожуючи, що забере доньку і вона її зовсім не побаче, що він батько і має на це право...Через причини, що батько не проживає поряд, та не оформлює необхідних документів (довіреності) у неї немає можливостей, навіть, зареєструвати місце проживання доньки за місцем її реєстрації, оскільки для цього необхідна згода батька. Відповідно до листа ТОВ «Науково-виробниче підприємство «БЕСТШВЕСТ» медичний центр «Еледія» відповідач дитину для відвідування дитячого лікаря не приводив, не цікавився станом здоров`я, не приводив на щеплення, заходи щодо оздоровлення доньки не вживав. Позивачка піклується про дитину та постійно займається її вихованням, а батько самоусунувся від виховання та забезпечення доньки всім необхідним, нехтує своїми батьківськими обов`язками. Таким чином вищезазначена бездіяльність відповідача, свідчить про його свідоме ухилення від виконання ним своїх обов`язків, що є підставою для позбавлення відповідача, ОСОБА_2 , батьківських прав відносно його дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . У зв`язку з чим, позивачка просить позбавити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , батьківських прав стосовно його малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ; стягувати щомісячно з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на користь ОСОБА_1 , аліменти на утримання доньки, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку; здійснити розподіл судових витрат.

В судовому засіданні представник позивачки ОСОБА_1 - адвокат Давидов А.Г., позов підтримав, посилаючись на обставини викладені в ньому, просив задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, про дату та час слухання справи в суді повідомлений належним чином, через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, відповідно до положень ч. 11 ст. 128 ЦПК України, а також з урахуванням постанови Верховного Суду від 27.03.2019 року (у справі №201/6092/17, провадження № 61-48215св18). Заяв від відповідача про розгляд справи за його відсутності, відкладення слухання справи або відзиву до суду не надходило.

Суд ухвалює про заочний розгляд справи відповідно до вимог ст.ст.280,281 ЦПК України, про що не заперечував представник позивачки.

Представник третьої особи - начальник Управління «Служба у справах дітей» Сумської міської ради Подопригора В.В., в судове засідання не з`явився, надіслав до суду заяву про розгляд справи в його відсутності.

Свідок ОСОБА_4 в судовому засіданні пояснила, що позивачка є її сестрою. Відповідача ОСОБА_2 знає, він у 2020 році втік від ОСОБА_1 на окуповану територію України. Неповнолітню доньку ОСОБА_3 жодного разу не бачив, з пологового будинку не забирав. Участі у вихованні дитини не бере, будь - якої допомоги не надає.

Свідок ОСОБА_5 в судовому засіданні пояснила, що позивачку знає, вона є її кращою подругою та хрещеною матір`ю неповнолітньої дитини ОСОБА_3 . Відповідача ОСОБА_2 також знає. Позивачка та відповідач перебували у шлюбі, мають спільних дітей. Коли народилася ОСОБА_3 , відповідач переїхав на окуповану територію України. Дитину відповідач не бачив, лише по відео зв`язку. Участі у вихованні дитини не бере, будь - якої допомоги не надає.

Заслухавши представника позивача, свідків, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступного висновку.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Приписами статті 165 СК України передбачено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Згідно із статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що згідно копії свідоцтва про народження, серії НОМЕР_1 , виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Суми Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) 09 липня 2021 року, батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , зазначені: батько - ОСОБА_2 , мати - ОСОБА_1 (а.с.10).

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 25 червня 2021 року, розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 27 червня 2014 року Відділом ДРАЦС Слов`яносербського РУЮ у Луганській області, за актовим записом №34 (а.с. 11-12).

Як вбачається з копії довідки директора ТОВ НВП Бестінвест Куц В.А. №26 від 26.07.2023 року, батько ОСОБА_2 не приводив дитину ОСОБА_3 для відвідування дитячого лікаря, не цікавився здоров`ям дитини у дитячого лікаря, не приводив доньку на щеплення до дитячого лікаря. Відомості про вживання батьком ОСОБА_2 заходів по оздоровленню дитини відсутні (а.с. 13).

З копії довідки МЄІРЦ видно, що ОСОБА_1 та донька ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_6 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 14).

Як вбачається з висновку №1559/27.1-26 від 04.10.2023 року про можливість позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , Управління «Служба у справах дітей» Сумської міської ради вважає не доцільним позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно малолітньої ОСОБА_3 (а.с. 48-49).

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Захист інтересів дитини знаходиться в одній площині поряд із такими фундаментальними правовими цінностями, як життя, здоров`я, свобода, безпека, справедливість. Захист інтересів дитини, її виховання обома батьками є запорукою становлення сильної держави, правового суспільства, оскільки зростаючи дитина перетворюється на правового партнера дорослих членів суспільства.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

У частині першій статті 9 зазначеної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і потрібно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Забезпечення найкращих інтересів дитини - це дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити (абзац четвертий частини першої статті 1 Закону України «Про охорону дитинства»).

Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини (стаття 141 Сімейного кодексу України).

Обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини визначені статтею 150 СК України.

Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності (частина перша статті 155 СК України).

Статтею 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Тобто перелік підстав батьківських прав є вичерпним.

Тлумачення пункту 2 частини 1 статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення й розвитку; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до дитини та її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти тощо.

Позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Правовий висновок про те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків, викладено, зокрема в постановах Верховного Суду від 29 липня 2021 року у справі № 686/16892/20, від 03 серпня 2022 року у справі № 306/7/20, від 07 грудня 2022 року у справі № 562/2695/20, від 11 січня 2023 року у справі № 461/7447/17.

У п.п.16, 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 р. №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» зазначено, що особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст.164 СК. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення;не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для тримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках у разі доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька й матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

У частині першій статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав та свобод людини та практику ЄСПЛ як джерело права.

У рішенні від 16 липня 2015 року справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків.

Відповідно до положень частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Загалом принцип змагальності прийнято розглядати як основоположний компонент концепції «справедливого судового розгляду» у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що також включає споріднені принципи рівності сторін у процесі та ефективної участі.

Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є, серед іншого, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Аналізуючи встановлені судом обставини, суд приходить до висновку про недостатність доказів та мотивів, які б свідчили про наявність підстав для позбавлення відповідача ОСОБА_2 передбачених в частині першій статті 164 СК України батьківських прав щодо неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_7 .

Крім того, суд враховує висновок №1559/27.1-26 від 04.10.2023 року про можливість позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , з якого вбачається що Управління «Служба у справах дітей» Сумської міської ради вважає не доцільним позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно малолітньої ОСОБА_3 , посилаючись на те, що ОСОБА_1 не довела у чому полягає захист інтересів дитини шляхом позбавлення її батька батьківських прав по відношенню до неї та не надала доказів, які б безспірно свідчили про умисне ухилення відповідачем від виконання батьківських обов`язків. Всі обставини справи ґрунтуються виключно на словах позивачки. В свою чергу, через відсутність можливості з`ясувати думку відповідача щодо обставин справи та з приводу позбавлення його батьківських прав відносно меншої дитини, спеціалісту Управління не вдалося встановити наявність доказів того, що відповідач не визнає свою меншу дитину та умисно ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків відносно неї.

Крім того, суд критично ставиться до показань свідка ОСОБА_4 , яка є сестрою позивачки та свідка ОСОБА_5 , яка є кращою подругою позивачки та хрещеною матір`ю неповнолітньої ОСОБА_3 , оскільки вони можуть бути зацікавленими в результатах розгляду справи.

У статті 7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Аналіз викладеного дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків.

З огляду на необхідність забезпечення якнайкращих інтересів дитини, зокрема в частині її права на спілкування з батьком та збереження зв`язків із ним, суд вважає, що відсутні підстави для застосування до відповідача такого крайнього (виняткового) заходу впливу, як позбавлення батьківських прав (прав на виховання дитини, захист її інтересів та ін.), що надані батьку до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті кровної спорідненості з нею.

Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (рішення Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», пункт 49), проте, наявності таких обставин у цій справі не доведено.

Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18, від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18, від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17, від 02 жовтня 2019 року у справі № 461/7387/16-ц, від 08 травня 2019 року у справі № 409/1865/17-ц. Судова практика щодо застосування положень статті 164 СК України є усталеною.

Суд звертає увагу на те, що у матеріалах справи відсутні докази застосування до відповідача ОСОБА_2 заходів впливу у зв`язку із неналежним виконанням батьківських обов`язків з боку органів Національної поліції, органів опіки та піклування, суду, у тому числі притягнення до адміністративної відповідальності за неналежне виконання батьківських обов`язків, а також належні та допустимі докази вчинення ним домашнього насильства щодо колишньої дружини або докази притягнення його до відповідальності за вчинення таких дій.

Виходячи з викладеного та враховуючи, що визначальною обставиною, яка має значення для вирішення цього спору, є інтереси дитини, враховуючи, що законодавством передбачений вичерпний перелік підстав для позбавлення батьківських прав, суд дійшов висновку про відсутність підстав для застосування виключного заходу - позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно його доньки ОСОБА_3 .

З урахуванням викладеного, суд доходить висновку, що той факт, що на час розгляду справи малолітня ОСОБА_3 проживає окремо від батька, знаходиться на повному матеріальному забезпечені позивачки, яка турбується про відповідний духовний та інтелектуальний розвиток дитини, з урахуванням встановлених і наведених вище фактичних обставин справи не є безумовною підставою для застосування таких наслідків як позбавлення відповідача батьківських прав.

Фактичні обставини справи, зокрема відсутність участі відповідача у вихованні дитини, свідчать про його низький батьківський потенціал, однак це, враховуючи вік дитини та життєву ситуацію в якій опинилися сторони, не може виправдовувати позбавленням його батьківських прав, оскільки таку ситуацію можливо вирішити за допомогою менш радикальних засобів.

Суд враховує, що позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, тобто природних прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність та пропорційність застосування якого за обставин цієї справи не доведено.

Отже, суд приходить до висновку, що у задоволені позову ОСОБА_1 в частині позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав у відношенні його неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , необхідно відмовити.

Щодо позовних вимог в частині стягнення з відповідача ОСОБА_2 на користь позивачки ОСОБА_1 аліментів на утримання неповнолітньої доньки, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , суд дійшов до наступного висновку.

Відповідно до статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно з частиною третьою статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі.

Відповідно до статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно ч.2 ст.182 СК України - розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Аналогічні обставини викладені в п.17 постанови Пленуму Верховного суду України №3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів».

Судом встановлено, що неповнолітня дитина, ОСОБА_3 , проживає разом з позивачкою, яка повністю утримує доньку, тому потребує матеріальної допомоги з боку батька, який добровільно матеріальної допомоги не надає.

Відповідно до ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.

Таким чином, з відповідача ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , необхідно стягнути на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , аліменти на утримання неповнолітньої доньки, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , в розмірі 1/4 частки всіх видів заробітку (доходу) ОСОБА_2 , але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 28.08.2023 року і до досягнення дитиною повноліття, тому позовні вимоги в цій частині слід задовольнити.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Відповідно до вимог п.п. 2 пункту 1 частини 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви немайнового характеру фізичною особою справляється судовий збір в розмірі - 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в частині позбавлення батьківських прав, тому судові витрати відповідно до ст. 141 ЦПК України покладаються на позивачку.

Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача необхідно стягнути 1073,60 грн. судового збору в дохід держави, оскільки позивачка звільнена від сплати судового збору при зверненні до суду з позовною вимогою про стягнення аліментів.

Відповідно до ст.430 ЦПК України рішення суду підлягає обов`язковому негайному виконанню в межах суми платежу за один місяць.

Керуючись ст.ст.150,164,165,180,182 СК України, ст.ст. 12,13,81,141,259,263-265,280-282, 430 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Управління «Служба у справах дітей» Сумської міської ради про позбавлення батьківських прав - задовольнити частково.

Стягувати з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП- НОМЕР_2 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , РНОКПП НОМЕР_3 , аліменти на утримання неповнолітньої доньки, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , в розмірі 1/4 частки всіх видів заробітку (доходу) ОСОБА_2 , але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 28.08.2023 року і до досягнення дитиною повноліття.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП- НОМЕР_2 , на користь держави судовий збір у сумі 1073,60 грн.

Рішення підлягає обов`язковому негайному виконанню в межах суми платежу за один місяць.

У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 11.12.2023 року.

Суддя: О.С. Степанова

06.12.2023