Справа № 211/7920/21
Провадження № 2/211/345/23
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 червня 2023 року Довгинцівський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді Сарат Н.О.

секретаря Зоріної С.М.

за участі

представника відповідача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Кривого Рогу цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування, -

ВСТАНОВИВ:

позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з вищезазначеним позовом до відповідача ОСОБА_2 та просить визнати недійсним договір дарування від 08 липня 1998 року, посилаючись на вчинення його за життя ОСОБА_4 , померлою ІНФОРМАЦІЯ_1 , унаслідок помилки. В обгрунтування позовних вимог зазначив, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його мати, ОСОБА_4 . Після смерті, відкрилася спадщина на нерухоме майно, яке розташоване в АДРЕСА_1 .

Під час оформлення спадкових прав на нерухоме майно, виявилось, що

вищезазначене майно за життя матері було оформлене на ім`я

ОСОБА_2 .

Він звернувся до приватного нотаріуса Криворізького міського нотаріального

округу Кульбіди Є.М., щодо видачі мені свідоцтва про право на спадщину за законом на

вищевказане нерухоме майно, однак 26.02.2020 року отримав постанову про відмову у

вчиненні нотаріальної дії, у зв`язку з тим, що був пропущений строк у шість місяців,

встановлений законом для подачі заяви і прийняття спадщини.

Рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської

області від 07 червня 2021 року, йому визначено додатковий строк для подачі заяви про прийняття спадщини, яка відкрилась після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 в два місяці з моменту набрання рішенням суду законної сили.

09 серпня 2021 року він від КП Криворізке БТІ отримав архівну довідку, відповідно до якої, право власності на вищезазначене нерухоме майно зареєстровано за іншою фізичною особою.

Відповідно до відповіді на ухвалу Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від КП Криворізьке бюро технічної інвентаризації ДОР від 14 листопада 2021 року, квартира АДРЕСА_2 зареєстрована за ОСОБА_2 , на підставі свідоцтва про право власності виданого Управлінням житлово- комунального господарства виконавчого комітету Криворізької міської ради народних депутатів, згідно з розпорядженням від 12.04.1996 року № Д 342, договору дарування, посвідченого 08.07.1998 року Глущенко О.А., приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу, зареєстрованого в реєстрі за № 743.

Він вважає, що вищезазначений договір дарування було вчинено під впливом помилки, а саме його мати - ОСОБА_4 , помилилась щодо обставин укладення договору дарування. У зв`язку з чим просив позов задовольнити.

Ухвалою суду від 10 січня 2022 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі, розгляд якої ухвалено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Від представника відповідача адвоката Ніколенко М.Є. до суду надійшов відзив на позовну заяву. Просив в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі, посилаючись, на те що позивачем не надано суду жодних належних письмових доказів на підтвердження наявності умислу в діях відповідача на введення ОСОБА_4 в оману щодо природи укладеного договору. Покликання позивача, як на факт вчинення під впливом помилки зі сторони відповідача є вигаданим та не відповідає дійсності. Крім того, це було особисте волевиявлення померлої скласти договір дарування 08.07.1998 року за довго до смерті 2012 році. Крім того, просив застосувати строк позовної давності, оскільки позивач знав про те, що його мати ОСОБА_4 08.07.1998 року уклала договір дарування з онукою, склала заповіт на ОСОБА_2 та не заперечував про даний факт. ІНФОРМАЦІЯ_2 у віці 84 років помирає ОСОБА_4 . Позивач знав, що на момент смерті майно, яке належало ОСОБА_4 було подаровано ОСОБА_2 .

У судове засідання позивач та його представник не з`явилися. Представник позивача адвокат Дербін Д.О. до суду надав заяву про прозгдяд справи у його відсутність та й відсутність позивача на позовних вимогах наполягає.

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 та її представник адвокат Ніколенко М.Є. проти позовних вимог заперечували, посилаючись на обставини викладені у відзиві на позовну заяву. Просили застосувати строк позовної давності.

Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню із наступних підстав.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України).

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 від 28.05.1996 року квартира за адресою: АДРЕСА_1 на праві спільної сумісної власності належала ОСОБА_4 та ОСОБА_2 ( а.с. 74).

08.10.1997 року ОСОБА_4 на випадок своєї смерті заповідала частину квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_2 ( а.с. 70).

08.07.1998 року між ОСОБА_4 з однієї сторони і ОСОБА_2 а з другої сторони укладений договір дарування квартири, у відповідності до якого ОСОБА_4 подарувала, а відповідач прийняла в дар квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ( а.с. 71).

Договір посвідчено приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Глущенком О.А., зареєстровано в реєстрі за № 743 та зареєстровано в Криворізькому міському БТІ 12.08.1998 року ( а.с. 72).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла ( а.с. 13).

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Частиною першою та третьою статті 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Частина перша статті 229 ЦК України, вказує, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом

Згідно зі статями 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

Вирішуючи питання про наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладання договору дарування, суду необхідно встановити: вік позивача, його стан здоров`я та потребу у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного, відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдарованому та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладання договору дарування, тощо.

Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Відповідно до статті 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Стаття 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Позивачем, взагалі не зазначено та не обґрунтовано внаслідок якої саме помилки, було укладено спірний договір дарування, в чому саме помилась дарувальниця.

Щодо посилання позивача, що договір дарування не відповідає інтересам сторін, їх волевиявленням, не є вільним і усвідомленим, суд відноситься критично. Оскільки при підписанні договору, нотаріусом вставлено особи сторін, їх дієздатність, вільне волевиявлення ( а.с. 72)

Враховуючи наведене, за таких правових підстав, наданих позивачем доказів, а також доказів, наданих відповідачем на спростування позовних вимоги позивача, суд вважає, що вимоги позивача не доведені, обставини, викладені в позовній заяві не підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами, відтак законні підстави для задоволення позову судом не встановлені, адже кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.1 ст. 81 ЦПК України).

Суд не застосовує за заявою представника відповідача до спірних правовідносин строк позовної давності з підстав необґрунтованості, зазначених у цьому рішенні, позовних вимог.

Так, суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. Саме такої позиції дотримуються суді при розглядів спорів (зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц, від 7 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц тощо).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст.81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення ч.1 ст. 141 та ч.2 ст. 141 ЦПК України, й судові витрати (судовий збір) покласти на позивача.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 141, 263-265, 268 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування - відмовити у повному обсязі.

Рішення суду може бути оскаржене до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 13 червня 2023 року.

Суддя: Н. О. Сарат