ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4655/23 Справа № 226/5/23 Суддя у 1-й інстанції - Рибкін О.А. Суддя у 2-й інстанції - Остапенко В. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2023 року м.Кривий Ріг

справа № 226/5/23

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Остапенко В.О.,

суддів Бондар Я.М., Зубакової В.П.

секретар судового засідання Шумило І.В.

сторони:

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі, в режимі відеоконференції, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Димитровського міського суду Донецької області від 09 лютого 2023 року, яке ухвалено суддею Рибкіним О.А. у м. Мирноград Донецької області та повне судове рішення складено 06 березня 2023 року,

УСТАНОВИВ:

В січні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 , про зменшення розміру аліментів.

В обґрунтування позову позивачем зазначено, що 11 лютого 2022 року Димитровським міським судом Донецької області винесено заочне рішення про стягнення аліментів на користь ОСОБА_2 на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на час його навчання в розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітків (доходів) щомісячно, починаючи з 13 грудня 2021 року і до закінчення навчання 30 червня 2024 року.

В судовому засіданні він присутнім не був, однак 16 лютого 2022 року в канцелярії суду він отримав вищевказане рішення та йому не було роз`яснено порядок його оскарження.

На теперішній позивач працює на ДП ВК «Краснолиманська», однак підприємство має заборгованість з виплати заробітної плати і це є загальновідомим фактом. При цьому підприємство не надає ніяких довідок за заявами працівників, щоб останні не подавали до суду позовів про стягнення заробітної плати, тому підтвердити факт затримки виплати заробітної плати він не має можливості.

У червні 2022 року позивач подав документи до ПФУ м.Покровськ (за місцем проживання) для оформлення пільгової пенсії. Однак, у зв`язку із введенням на території України воєнного стану, відділення ПФУ м. Покровська виїхало та працює дистанційно. Його документи були загублені і тільки в жовтні місяці йому вдалося їх відновити.

У зв`язку з наведеними вище обставинами у позивача утворилася заборгованість, яку в даний час відраховують з його заробітної плати (яку він отримує частками) та пенсії в розмірі 50%.

Крім того, після розлучення із ОСОБА_2 він проживає із своєю матір`ю ОСОБА_4 , 1949 року народження, яка потребує стороннього догляду та має купу діагнозів у зв`язку зі станом здоров`я. Часу та сил йому вистачає щоб доглядати матір похилого віку, однак бракує коштів для купівлі ліків та засобів гігієни для матері, а вона отримує невелику пенсію.

Також позивач вказував, що відповідно до ст.7 Закону «Про Державний бюджет України на 2022 рік» з 01 грудня 2022 року збільшиться прожитковий мінімум, який складе 2 589 гривень на одну особу в розрахунку на місяць, а для основних соціальних і демографічних груп населення: мінімальний гарантований розмір аліментів для дітей до 6 років складе 1 136 грн, а для дітей від 6 до 18 років - не менше 1 416,5 грн. (50% прожиткового мінімуму). Мінімальний рекомендований розмір аліментів складає розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, тобто для дітей у віці до 6 років - 2272 грн, а від 6 до 18 років 2 833 грн. Мінімальний розмір аліментів може бути навіть нижчим, ніж 50 % прожиткового мінімуму на дитину від 6 до 18 років. Однак, обов`язок батька утримувати дитину є рівним як і матері, а тому позивач вважає, що розмір аліментів на утримання повнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , має складати 1/8 частину його доходів.

В даний час їх дитина навчається дистанційно, та відповідно не має витрат на проїзд, харчування поза місцем проживання. Вважає, що таким чином право на утримання (аліменти) має непрацездатна особа, яка не забезпечена прожитковим мінімумом, тому аліменти в у розмірі 1/8 частини його заробітку (доходу) як платника аліментів будуть достатніми для утримання повнолітньої дитини.

На підставі наведеного вище позивач просив суд зменшити розмір аліментів, які стягуються з нього на підставі рішення Димитровського міського суду Донецької області від 11 лютого 2022 року на користь ОСОБА_2 на утримання повнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який продовжує навчання, з 1/4 частини заробітку (доходу) до 1/8 частини його заробітку (доходу), але не менш ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісячно, до 30 червня 2024 року.

Рішенням Димитровського міського суду Донецької області від 09 лютого 2023 року ОСОБА_1 відмовлено в задоволенні його позовних вимог.

В апеляційній скарзі позивач просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення по справі про задоволення його позовних вимог посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин справи.

Апелянт зауважує на тому, що на момент ухвалення рішення про стягнення з нього аліментів на утримання сина, який продовжує навчання, він мав стабільний заробіток, однак його матеріальне становище змінилось, стан здоров`я матері погіршився, його документи, на підставі яких йому нараховувалась пенсія, були втрачені, тому до поновлення нарахування йому пенсій утворилась заборгованість по аліментам.

Апелянт зауважує на тому, що мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, при цьому відповідач по справі не з`явилась до суду першої інстанції та не заперечувала проти задоволення позовних вимог .

Також апелянт зазначає, що в даний час їх дитина навчається дистанційно, та відповідно не має витрат на проїзд, харчування поза місцем проживання тому позивач вважає, що право на утримання (аліменти) має непрацездатна особа, яка не забезпечена прожитковим мінімумом, тому аліменти в у розмірі 1/8 частини його заробітку (доходу) як платника аліментів будуть достатніми для утримання повнолітньої дитини.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_5 , в режимі відеоконференції, яка підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції про права дитини держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до статей 150, 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття.

Згідно з положеннями статті 181 СК України, способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Частина третя статті 181 СК України визначає, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Частиною першої статті 192 СК України встановлено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим кодексом.

Згідно з пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них.

Враховуючи зміст статей 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів один із батьків дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища платника аліментів може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів.

У постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року у справі № 6-143 цс 13 зроблено висновок, що розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів.

Звертаючись до суду з позовом про зміну (зменшення) розміру аліментів, позивач посилався на те, що у нього змінився матеріальний стан у зв`язку з наявністю заборгованості по заробітній платі, пенсії та у зв`язку із знаходженням на його утриманні хворої матері.

Статтею 192 СК України передбачено можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених у судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Аналіз цієї норми права дає підстави для висновку що підставами зміни розміру аліментів є як зміна матеріального, так і зміна сімейного стану як самостійна підстава для зменшення або збільшення розміру аліментів.

При цьому такі положення закону не виключають одночасне настання обох підстав для зміни розміру аліментів: і зміни сімейного і зміни матеріального стану. Однак, зміна сімейного стану є самостійної, не залежної від зміни матеріального стану підставою для зміни розміру аліментів.

Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України).

Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

У матеріалах цивільної справи не має жодного доказу з приводу зміни майнового стану позивача.

Як убачається із матеріалів справи, станом на час ухвалення судом рішення від 11 лютого 2022 року про стягнення аліментів позивач вже проживав за однією адресою зі своєю матір`ю ОСОБА_4 , 1949 року народження і мав можливість надати суду докази того, що його мати потребує стороннього догляду за станом здоров`я для врахування судом при розгляді справи та визначення розміру аліментів відповідно до ст.182 СК України. Якщо він не був присутній у судовому засіданні з поважних причин, то він мав ініціювати перегляд заочного рішення суду відповідно до ст.ст.284, 287, 288 ЦПК України для врахування зазначеної інформації, чого позивачем зроблено не було.

Слід зауважити, що матеріали справи не місять належних та допустимих доказів погіршення стану здоров`я матері позивача після ухвалення судового рішення від 11 лютого 2022 року про стягнення з позивача аліментів.

Також слід зауважити що матеріали справи не містять доказів того, що ДП ВК «Краснолиманська», де працює позивач, має заборгованість з виплати заробітної плати, не містять доказів направлення позивачем до ДП ВК «Краснолиманська» будь яких запитів стосовно наявності заборгованості по заробітні платі. Крім того позивачем не надано суду доказів на підтвердження як факту призначення йому пенсії, так і розміру цієї пенсії.

При цьому наявність заборгованості по аліментам не підтверджує та не спростовує зміну майнового стану.

Відповідно до частини другої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно з статтями 18, 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Колегія суддів зауважує, що аргументи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані, підтверджуються письмовими доказами та не спростовуються доводами, викладеними в апеляційній скарзі.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст.367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Димитровського міського суду Донецької області від 09 лютого 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 13 червня 2023 року.

Головуючий:

Судді: