м. Тернопіль
Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області у складі:
головуючої судді Марциновської І.В.,
за участю: секретаря судового засідання Хавщ Я.А.,
представника позивача адвоката Кметика В.Я.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення права спільної сумісної власності та визнання права особистої приватної власності на майно,
ОСОБА_1 звернулася до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області з позовом до ОСОБА_2 про припинення права спільної сумісної власності та визнання права особистої приватної власності на майно.
Позовні вимоги обґрунтувала тим, що з 05.07.2001 сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі.
30.04.2011 позивач на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Василевич О.О. та зареєстрованого в реєстрі за № 911, придбала квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідно до п. 2.1 вказаного договору продаж зазначеної квартири, за домовленістю сторін, вчиняється на суму 121337 грн, яку покупець передав продавцю до підписання цього договору.
Позивач зазначила, що квартира за адресою: АДРЕСА_1 придбана позивачем за особисті кошти, надані їй ОСОБА_3 у позику на підставі розписки від 22.04.2021.
За таких підстав позивач просить припинити право спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , та визнати за ОСОБА_1 право особистої приватної власності вказаний об`єкт нерухомого майна.
27.07.2023 позовна заява залишена без руху та позивачеві наданий строк на усунення недоліків позовної заяви. 09.08.2023 представник позивача усунув недоліки позовної заяви.
25.08.2023 відкрите провадження у справі, постановлено розглядати справу за правилами загального позовного провадження, призначене підготовче засідання на 27.09.2023 та наданий сторонам строк для подання заяв по суті справи.
27.09.2023 підготовче засідання відкладене на 25.10.2023 у зв`язку з неявкою відповідача.
25.10.2023 усною ухвалою, занесеною до протоколу судового засідання, закрите підготовче провадження та справа призначена до судового розгляду по суті на 13.11.2023.
13.11.2023 судове засідання відкладене на 30.11.2023 у зв`язку з неявкою відповідача.
У судовому засіданні 30.11.2023 представник позивача адвокат Кметик В.Я. позов підтримав з підстав, викладених у позовній заяві, та просив позов задовольнити повністю. Додатково пояснив, що станом на даний час наявне судове рішення про розірвання шлюбу між сторонами, однак таке рішення ще не набрало законної сили. Зазначив, що сторони припинили спільне проживання приблизно 5 років тому, однак надалі вказав, що сторони не проживають спільно приблизно з кінця 2015 року початку 2016 року. Також зазначив, що позивач під час проживання сторін у шлюбі працювала у палаці культури «Березіль», однак адвокат не обізнаний про розмір доходу позивача. Так само представник позивача не зміг повідомити, чи був працевлаштований відповідач та чи отримував дохід.
У судове засідання 30.11.2023 позивач ОСОБА_1 не з`явилася, однак приймає участь у судовому процесі через свого представника.
У судове засідання 30.11.2023 відповідач ОСОБА_2 , належним чином повідомлений про дату, час і місце цього судового засідання, повторно не з`явився. Правом подання відзиву відповідач не скористався. Заяви чи клопотання на день розгляду справи від відповідача до суду не надходили.
Згідно з ч. 4 ст. 223 ЦПК України, приймаючи до уваги повторну неявку в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд прийшов до переконання про можливість вирішення справи на підставі наявних у ній доказів (постановлення заочного рішення).
Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали цивільної справи, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити з таких підстав.
Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у ст. 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.
За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном.
Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості.
Відповідно до ч. 1 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).
Згідно з ч. 1, 2 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ч. 1 ст. 63 СК України).
Згідно з ч. 1 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.
Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Згідно з ч. 6 ст. 57 СК України суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.
Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована і один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їх спільною сумісною власністю. Тобто лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності.
Такі правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 372/504/17.
Суд встановив, що 05.07.2001 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрували шлюб, про що відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Лановецького районного управління юстиції у Тернопільській області складений актовий запис № 23. Після державної реєстрації шлюбу дружині присвоєне прізвище ОСОБА_5 . Указане підтверджується повторним свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 (а.с. 7).
Згідно з договором купівлі-продажу квартири від 30.04.2011, посвідченим приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Василевич О.О. та зареєстрованим в реєстрі за № 911 (а.с. 8-9), ОСОБА_6 продала, а ОСОБА_1 купила, за ціну та на умовах, передбачених договором, нерухоме майно, а саме чотирикімнатну квартиру, загальною площею 66,9 кв. м, житловою площею 44,9 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Продаж зазначеної квартири, за домовленістю сторін, вчиняється на суму 121337 грн, яку покупець передав продавцю до підписання цього договору.
Указані вище обставини підтверджуються також відомостями, які містяться у витязі про державну реєстрацію прав № 30325251 від 16.06.2011 (а.с. 11).
Відтак суд вважає доведеним той факт, що квартира, загальною площею 66,9 кв. м, житловою площею 44,9 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , була зареєстрована на ім`я ОСОБА_1 під час перебування сторін у шлюбі.
Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).
Так, в обґрунтування заявлених позовних вимог ОСОБА_1 зазначила, що спірне нерухоме майно, а саме квартира, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , придбана позивачем за особисті кошти, надані їй ОСОБА_3 у позику на підставі розписки від 22.04.2021.
Відповідно до положень ч. 3 ст. 61 СК України якщо одним з подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, у тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Наведена норма кореспондується також з ч. 4 ст. 65 СК України, яка визначає, що договір, укладений одним з подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для іншого, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
Так, у постанові Верховного Суду від 09.01.2020 у справі № 367/7110/14 зазначено, що спірне майно придбане за кредитні кошти, отримані подружжям за час шлюбу, а тому право на це майно у рівних частках набули позивач і відповідач. При цьому боргові зобов`язання є спільними для обох із подружжя, незалежно від того, із ким із подружжя укладений кредитний договір.
Також Верховний Суд у постанові від 24.11.2021 у справі № 675/347/18-ц зазначив таке:
«Спростовуючи презумпцію спільного сумісного майна в частині вказаних транспортних засобів, ОСОБА_2 вказував на те, що протягом 2012-2015 років він як фізична особа - підприємець укладав із третіми особами договори позики (поворотної фінансової допомоги), за умовами яких останні позичали йому грошові кошти для придбання транспортних засобів і механізмів на певний строк, а ОСОБА_2 зобов`язався повернути ці кошти.
Визначаючи вказані транспортні засоби особистою приватною власністю ОСОБА_2, суди не звернули уваги на те, що ці договори не можуть спростувати презумпцію спільного сумісного майна подружжя. ОСОБА_2 не доведено належними та допустимими доказами, що отримані кошти за договорами позики використані ним за призначенням, на придбання транспортних засобів. Сам по собі факт зазначення у розписках про ціль позики, безумовно не свідчить про те, що позика витрачена на придбання вказаних транспортних засобів.».
Також у постанові Верховного Суду від 13.02.2020 у справі № 320/3072/18 зазначено, що суди дійшли правильного та обґрунтованого висновку, що спірне нерухоме майно придбане подружжям під час перебування у шлюбі та за кредитні кошти, які використані в інтересах сім`ї, а тому воно підлягає поділу між ними в рівних частинах. Належних і допустимих доказів на спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно, відповідачем не надано, в тому числі не доведено факту придбання спірної квартири за власні кошти, погашення кредиту за власні кошти, що є його процесуальним обов`язком.
За таких підстав, приймаючи до уваги правові позиції Верховного Суду, викладені вище, суд доходить висновку, що сам по собі укладений ОСОБА_1 правочин не підтверджує тих обставин, що кошти, одержані від його виконання, були витрачені позивачем саме на придбання спірного нерухомого майна, а не витрачені в інтересах сім`ї під час перебування сторін у шлюбі. Так само позивач не надала належних і допустимих доказів на підтвердження факту виконання зобов`язань за договором позики за особисті кошти.
При цьому суд зауважує, що пояснення представника позивача у судовому засіданні щодо періоду спільного проживання сторін різнилися, зокрема, спочатку адвокат повідомив, що сторони перестали спільно проживати лише приблизно 5 років тому, однак надалі вказав, що сторони не проживають спільно приблизно з кінця 2015 року початку 2016 року.
Указані обставини в сукупності свідчать про те, що як станом на момент укладення позивачем договору позики, так і станом на день виконання зобов`язання в повному обсязі, тобто станом на 10.02.2016, сторони проживали спільно. Презумпція спільності придбаного у цей період нерухомого майна, а також спільності боргових зобов`язань подружжя за борговою розпискою від 22.04.2011 та спільності їх виконання позивачем під час даного судового розгляду не спростована.
Так само позивач належними та достатніми доказами не довела і ті обставини, що під час перебування сторін у шлюбі ОСОБА_1 була працевлаштована та отримувала дохід у розмірі, який був достатнім для самостійного придбання спірного нерухомого майна.
За таких підстав, дослідивши наявні у справі докази, оцінивши їх кожний окремо та взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд доходить висновку, що позов не є обґрунтованим та задоволенню не підлягає.
Щодо розподілу судових витрат суд зазначає таке.
Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Частина 1 ст. 141 ЦПК України визначає, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Так, при зверненні до суду з даним позовом позивач сплатила судовий збір у сумі 3772,40 грн, що підтверджується квитанціями до платіжної інструкції № 3 від 25.07.2023 (а.с. 21) та № 16 від 08.08.2023 (а.с. 33). Відтак з урахуванням вказаних норм закону сплачений судовий збір слід покласти на позивача.
Керуючись ст. 4, 76-82, 89, 133 ч. 1, 141 ч. 1, 223, 247 ч. 2, 259, 263-265, 280, 282-284, 288, 289, 354 ЦПК України, суд
У позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення права спільної сумісної власності та визнання права особистої приватної власності на майно відмовити повністю.
Судовий збір у сумі 3772 (три тисячі сімсот сімдесят дві) гривні 40 копійок покласти на позивача ОСОБА_1 .
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана позивачем протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Тернопільського апеляційного суду.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Відомості про учасників справи:
Позивач: ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .
Відповідач: ОСОБА_2 , останнє відоме місце проживання: АДРЕСА_2 .
СуддяІ. В. Марциновська
Повне судове рішення складене 08.12.2023.