Справа № 308/331/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 листопада 2023 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі:

головуючого-судді Бенца К.К.,

при секретарі - Майор Ю.В. розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ужгород цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ПАТ «ВТБ Банк» про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 звернулась до Ужгородського міськрайонного суду з позовною заявою до ПАТ ВТБ Банк про захист прав споживачів та визнання недійсними споживчого кредитного договору №0824 SK.

Мотивуючи позовні вимоги, вказує на те, що 09.06.2008 року між Позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ВАТ ВТБ Банк в особі Ужгородської філії ВАТ ВТБ Банк укладено кредитний договір №0824 SK за яким банк надав позичальнику кредитні кошти в сумі 29000 доларів США, зі сплатою відсотків у розмірі 13% річних, строком на 20 років до 08.06.2028 року.

В забезпечення виконання зобов`язань за даним кредитним договором 09.06.2008 року укладено договір іпотеки квартири №0824І відповідно до якого ОСОБА_1 передала в іпотеку ПАТ ВТБ Банк квартиру за АДРЕСА_1 .

05 січня 2011 року укладено договір про внесення змін №1 до кредитного договору №0824SK від 09.06.2008 року.

08.12.2016 року укладено договір про внесення змін №2 та №3 до кредитного договору №0824SK від 09.06.2008 року.

В обґрунтування своїх вимог посилається, на те, що пунктами 2.5 та 4.3 кредитного договору передбачено, що за управління кредитом Позичальник зобов`язаний сплатити Банку грошові кошти в розмірі одного відсотка від суми кредиту в гривнях по курсу НБУ, що діє в день сплати комісії на рахунок № НОМЕР_1 в день підписання Кредитного договору.

Позивач стверджує, що спірний договір містить пункти 2.5; 4.3; 4.6; 9.2; 9.4 які є несправедливими, а тому можуть бути визнані судом недійсними.

Дані положення договору позивач вважає несправедливими і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Окремо Позивач зазначає, що відповідно до п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача, тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Банк встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за управління кредитом, не зазначив про те, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу. При цьому нарахування даної комісії проводиться відповідачем та сплачується позивачем за послуги, що супроводжують кредит, що є незаконним.

Позивач вважає вказані умови кредитного договору несправедливими. Окрім того, позивач вказує на те, що умови оспорюваного договору відповідно до ч.5 ст.11, ст.18 Закону України "Про захист прав споживачів" є несправедливими.

Також позивач обґрунтовує свої вимоги тим, що не зважаючи на норми Закону України «Про захист прав споживачів», у змісті Кредитного договору містить пункт 9.2, який передбачає що позичальник сплачує Кредиторові пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, від несвоєчасно сплаченої суми за кожен день прострочення. З посиланням на відповідні розрахунки які містяться у позовній заяві констатує, що умова пункту 9.2 Договору призводить до того, що за 1 день прострочення заборгованості позичальник повинен сплати пеню у розмірі 12*2=24%, що є непропорційно великою сумою компенсації та не відповідає нормам ч.5 п.3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Позивачем також наголошується що пункти кредитного договору які зобов`язують позичальника застрахувати заставне майно в рекомендованій банком страховій компанії також є недійсними в силу вимог ч. 2 ст. 6 ЗУ «Про страхування»; статті 627 ЦК України; частини 3 ст. 55 ЗУ «Про банки та банківську діяльність» та статті 42 Конституції України.

На думку позивача, слід приймати до уваги пункт 6 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», який встановлює, що у разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача договір може бути визнаним недійсним у цілому, у зв`язку з чим і просить задовольнити позов в повному обсязі.

Поряд з цим, позивач вказав, що відповідач надаючи кредит ввів в оману позичальника шляхом надання недостовірної інформації щодо сукупної вартості кредиту.

Позивач з посиланням на Закон України «Про захист прав споживачів» та інші законодавчі акти України просить суд: визнати недійсним кредитний договір №0824 SK від 09.06.2008 року; визнати недійсним договір про внесення змін до кредитного договору №1 від 05 січня 2011 року; визнати недійсним договір про внесення змін до кредитного договору №2 від 08 грудня 2016 року; визнати недійсним договір про внесення змін до кредитного договору №3 від 08 грудня 2016 року; зобов`язати Реєстраційну службу Ужгородського міськрайонного управління юстиції зняти заборону на відчуження квартири загальною площею 30,9 кв.м., житловою площею 16,6 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , та виключити її з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна; застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину до кредитного договору №0824S від 09.06.2008 року та до додаткових договорів №1 та №2.

18.07.2019 року представник відповідача подав до суду відзив на позовну заяву . У відзиві на позов відповідач заперечив проти його задоволенн та зазначає, що позов не підлягає до задоволення у зв`язку з тим, що враховуючи цивільно-правовий принцип свободи договору, Позивач не була позбавлена можливості обрати інші умови кредитування та не укладати спірний правочин. Окрім того, відповідач зазначив, що позивач не надала жодних належних та допустимих доказів, які б підтверджували ті обставини на які посилається у своїй позовній заяві.

Відповідач у відзиві вказав що пунктом 2.4. Кредитного договору зазначається, що підписанням цього договору Позичальник стверджує, що він письмово ознайомлений про особу та місцезнаходження Банку, а також про його кредитні умови та умови договору застави та про сукупну вартість кредиту та послуг з оформленням договорів застави та страхування, оцінки майна та інші фінансові зобов`язання. Позичальник цим підтверджує свою згоду із зазначеними діючими умовами. Представник відповідача у відзиві зазначив, що на момент укладення кредитного договору, обидві сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасників було вільним та відповідало їхній внутрішній волі, правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, зокрема надання позичальнику кредиту та виконання останнього умов договору протягом певного періоду часу.

Щодо обґрунтування позовних вимог представник відповідача у відзиві відмітив, що посилання позивача на те, що Банк не зазначив які саме послуги Банк надає Позичальнику за плату щомісячної комісії є таким що не відповідає дійсності так як щомісячно комісії умовами договору не передбачено.

Щодо обґрунтованості вимог стосовно умови Договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації представник відповідача зазначив, що надання споживчого кредиту є послугою, а не продукцією, відповідно до частини 5 пункту 3 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» не може застосовуватись при регулюванні кредитних правовідносин, так як така норма застосовується у разі компенсації вартості продукції, а не надання послуги.

Що стосується питання про обов`язок Позичальника застрахувати заставне майно у рекомендованій банком страховій компанії представник відповідача звернув увагу на те, що в договорі не встановлено монопольне право Банку визначати страхову компанію у якій позичальник зобов`язаний застрахувати предмет застави, а навпаки умовами договору передбачено можливість вибору страхової компанії на розсуд Позичальника. Окрім того зазначено, що витрати за договором страхування включені до розрахунку сукупної вартості кредиту, то така умова договору не може бути розцінена як несправедлива.

Окрім того, відповідач послався на пропуск позивачем строків позовної давності. У зв`язку з вищевикладеним представник Відповідача просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Позиція сторін справи :

В судове засідання позивач та представник позивача не зявилися. На адресу суду від представника позивача надійшла заява про розгляд справи у їх відсутності, позовні вимоги підтримують.

В судове засідання представник відповідача АТ «ВТБ БАНК» не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, шляхом надсилання судової повістки про виклик поштовим зв`язком, про причини неявки суд не повідомив.

Заяви, клопотання.

03.07.2019 року представником АТ «ВТБ БАНК» подано до суду клопотання про перенесення розгляду справи;

18.07.2019 року представником АТ «ВТБ БАНК» подано до суду відзив на позовну заяву;

24.09.2019 року представником АТ «ВТБ БАНК» подано до суду клопотання про перенесення розгляду справи;

06.12.2019 року представником позивача подано до суду заяву про розгляд справи без участі;

25.02.2020 року представником позивача подано до суду заяву про розгляд справи без участі;

В ході розгляду справи проведені наступні процессуальні дії:

26.02.2019 року ухвалою Ужгородського міськрайонного суду прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі;

06.12.2019 року ухвалою Ужгородського міськрайонного суду закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду.

Вивчивши та перевіривши в судовому засіданні матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті суд приходить до наступного.

За правилами ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 5. даної статті передбачено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи , а ч.6 що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч.7 ст. 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власноїініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).

Фактичні обставини справи:

Як встановлено судом, 09.06.2008 року між Позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ВАТ ВТБ Банк в особі Ужгородської філії ВАТ ВТБ Банк укладено кредитний договір №0824 SK за яким банк надав позичальнику кредитні кошти в сумі 29000 доларів США, зі сплатою відсотків у розмірі 13% річних, строком на 20 років до 08.06.2028 року. ( а.с. 9-16)

В забезпечення виконання зобов`язань за даним кредитним договором 09.06.2008 року між Позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ВАТ ВТБ Банк укладено договір іпотеки квартири №0824І відповідно до якого ОСОБА_1 передала в іпотеку ПАТ ВТБ Банк квартиру за АДРЕСА_1 . ( а.с. 34-36)

Як встановлено судом, 05 січня 2011 року укладено договір про внесення змін №1 до кредитного договору №0824SK від 09.06.2008 року.

Як встановлено судом, 08.12.2016 року укладено договір про внесення змін №2 та №3 до кредитногодоговору №0824SK від 09.06.2008 року.

На виконання вимог Закону України "Про акціонерні товариства" Відкрите акціонерне товариство " ВТБ Банк" змінило своє найменування на Публічне акціонерне товариство "ВТБ Банк".

Пунктом 2.5. Договору №0824 SK від 09.06.2008 сторонами обумовлено, що в рамках цього договору Позичальнику надаються банківські та супутні послуги, які сплачуються:

-Банківські послуги згідно діючих тарифів банку;

-Послуги нотаріуса згідно статей 19, 31 Закону України «Про нотаріат»;

-Послуги страхових компаній та суб`єктів оціночної діяльності згідно діючих тарифів.

Розрахунок сукупної вартості кредиту з урахуванням вищенаведених витрат надається в Додатку №1 до цього Договору.

Пункт 4.3. Договору встановлює, що за управління кредитом позичальник зобов`язаний сплатити Банку грошові кошти в розмірі (Одного) відсотка від суми кредиту в гривнях по курсу Національного банку України, що діє в день сплати комісії на рахунок № НОМЕР_1 в день підписання Кредитного договору.

Позичальник зобов`язується застрахувати у акредитованих Банком страхових компаніях за власний рахунок на весь період дії цього Договору на користь Банку предмет застави, переданий у забезпечення виконання зобов`язань за цим договором, на умовах, погоджених з Банком. Позичальник зобов`язується надати Банку копії договору страхування та платіжних документів, щодо сплати страхових платежів. З переліком акредитованих страхових компаній та їх тарифами Позичальник ознайомлений у момент отримання консультації за умовами кредиту (пункт 4.6. Договору).

Окрім того, договір містить умови за якими у разі несвоєчасної (неналежної) сплати процентів за користування кредитом, Позичальник сплачує Банку пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми боргу за кожен день прострочення виконання, та умову про те, що при здійсненні Позичальником страхування предмету застави на умовах, що не були погоджені з Банком або страхування предмету застави у неакредетованій Банком страхові компанії, Банк підвищує відсоткову ставку за кредитом на 2% річних в порівнянні з діючою відсотковою ставкою за даним кредитним договором. У разі ненадання позичальником документального підтвердження страхування предмету застави на наступний день після строку страхування, вказаного в договорі застави або в перший день наступного року кредитування, Банк підвищує відсоткову ставку за кредитними договором на 2% річних в порівнянні з діючою відсотковою ставкою за даним кредитним договором. При цьому Позичальник підписанням цього договору підтверджує, що для вказаного вище застосування нової процентної ставки не вимагається підписання Сторонами будь-яких інших додаткових документів, крім цього договору (пункти 9.2 та 9.4. Кредитного договору відповідно).

Предметом спору є визнання недійсним кредитного договору.

Нормативно-правове обґрунтування :

Правовідносини між сторонами по справі є цивільно правовими та урегульовані положеннями ЦК України.

Як роз`яснено судам в п.14 постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215,1048-1052,1054-1055), статті 18-19 Закону України «Про захист прав споживачів». При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати роз`яснення, наведені в постанові Пленуму Верховного Суду України від 6.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними».

Аналогічну думку висловлено пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», яким роз`яснено, що судам необхідно враховувати, згідно із статтями 4, 10 та 203 Цивільного кодексу України, що зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та Цивільного кодексу України, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повиненсуперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач у силу ст. 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину.

Згідно зі статтею 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до частини першої статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладені договору, виборі контрагента, визначені умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частин другої, третьої статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Недійсність - це така ознака правочину, який його сторони мали намір укласти чи уклали, яка має бути притаманна цьому юридичному факту на момент його вчинення. Якщо недійсність обґрунтовується обставинами, які на момент його вчинення не існували, це не може бути підставою для рішення суду про визнання його недійсним.

Позивач звернувшись до суду з позовом про визнання недійсним договору кредиту посилався на несправедливість умов договору кредиту.

Недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини (стаття 217 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому.

Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання (правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18)).

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені Законом України «Про захист прав споживачів».

Згідно з абзацом другим частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на час укладення кредитного договору) споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі.

Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів (в редакції, чинній на час укладення кредитного договору) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.

16 жовтня 2011 року набрав чинності Закон України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», яким частину четверту статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» доповнено нормою такого змісту: кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) визначено, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до частини першої статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами НБУ та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Згідно з пунктом 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління НБУ від 10 травня 2007 року № 168 (далі - Правила № 168), банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

У постанові Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/16902/16-ц (провадження № 61-9391зпв18) зазначено, що пункт кредитного договору, за яким позичальник у день надання йому кредиту за договором сплачує кредитору плату за ініціювання кредиту, є платою споживача кредиту за дії банку щодо встановлення правовідносин, а саме укладення договору, а тому банк не дотримався вимог пункту 3.6 Правил № 168, згідно з яким банк не має права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь або що їх вчиняє банк або споживач із метою встановлення, зміни або припинення правовідносин. Проте у суду відсутні підстави вважати, що оспорюваний договір кредиту є недійсним у цілому, оскільки несправедливість пункту договору про плату за ініціювання кредиту сама по собі не впливає на зміст договору, його істотні умови, цілі, яких прагнули досягти сторони при укладенні цього договору, необхідності у зв`язку із цим змінювати інші умови договору, а також змінювати суть та зміст правовідносин сторін тощо.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року у справі № 524/5152/15-ц (провадження № 61-8862сво18) наведено правовий висновок про те, що у відповідності до частин першої-третьої статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» (в редакції, чинній на час укладення спірного кредитного договору) відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами НБУ та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг. Положення кредитного договору від 28 травня 2008 року про сплату позичальником на користь банку комісій у вигляді винагороди за додатковий моніторинг погашення кредиту та за резервування ресурсів є нікчемними, оскільки вказані платежі є платою, встановлення якої було заборонено частиною третьою статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», частиною четвертою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» і пунктом 3.6 Правил № 168, які були чинними на момент укладення спірного договору, а встановлення всупереч вимогам нормативно-правових актів цих невиправданих платежів спрямоване на незаконне заволодіння грошовими коштами фізичної особи-споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, отже, такі умови договору порушують публічний порядок.

Отже, несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо сплати винагороди.

Оскільки у спірному договорі сплата винагороди за надання фінансового інструменту визначена в процентах від суми наданого кредиту, то в силу вищевикладених обставин така умова суперечить положенням ч. 5 ст. 11 вищевказаного Закону.

В той же час, передбачена ч. 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», в редакції на момент укладення спірного договору, можливість визнання несправедливих положень договору недійсними, не звільняє позичальника від обов`язку виконання інших зобов`язань за умовами кредитного договору. Вказана позиція висловлена у постанові Верховного суду від 19 грудня 2018 року у справі №551/424/16-ц.

Щодо питання наявності умови Договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції (послуг) у разі невиконання ним зобов`язань за договором суд резюмує наступне.

Умовами укладеного сторонами кредитного договору передбачено, що у разі порушення строків сплати по кредиту позичальник позичальник сплачує Кредиторові пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, від несвоєчасно сплаченої суми за кожен день прострочення

Згідно зі статтею 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Для кваліфікації умов договору як несправедливих необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві, а у випадку визнання окремого положення договору несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір.

Згідно з частиною другою статті 549 ЦК України штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Штраф є особливим видом відповідальності за неналежне виконання зобов`язання, яка має на меті, крім відшкодування збитків після вчиненого порушення щодо виконання зобов`язання, додаткову стимулюючу функцію для добросовісного виконання зобов`язання.

Окрім того, до моменту вчинення порушення штраф відіграє забезпечувальну функцію і, навпаки, з моменту порушення - є мірою відповідальності.

Відповідно до частини другої статті 551 ЦК України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі.

Встановлення штрафу у договорі є санкцією за невиконання стороною своїх зобов`язань за кредитним договором, укладеним між позивачем і фінансовою установою.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина перша статті 530 ЦК України).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина перша статті 612 ЦК України).

Таким чином, стягнення штрафу як одного із видів неустойки може мати місце у випадку прострочення виконання зобов`язання, однак не може застосовуватися до часу відсутності факту прострочення боржником виконання свого зобов`язання.

Такий висновок викладений в постанові Верховного Суду від 07 квітня 2021 року в справі № 623/2936/19.

Умова спірного договору в частині обов`язку Позичальника сплати Кредиторові пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, від несвоєчасно сплаченої суми за кожен день прострочення є несправедливою та суперечить принципу розумності та добросовісності.

У частині третій статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором.

Законом України «Про національний Банк України», визначено облікова ставка Національного банку України - один із монетарних інструментів, за допомогою якого Національний банк України встановлює для банків та інших суб`єктів грошово-кредитного ринку орієнтир щодо вартості залучених та розміщених грошових коштів.

Судом встановлено, що на момент укладення спірного договору обілкова ставка НБУ складала 12%.

Таким чином, встановлення сторонами умови кредитного договору в частині обов`язку позичальника сплачувати пеню, а саме в розмірі 24% від суми заборгованості за 1 день прострочення, що становить до 8 760 % на рік (24%х365 днів), є несправедливою у розумінні статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», суперечить принципам розумності та добросовісності, є наслідком дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду позичальника, як споживача послуг відповідача, оскільки встановлює вимогу щодо сплати непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за кредитним договором.

Щодо умов пунктів 2.5 та 4.6. спірного договору стосовно обов`язку позичальника застрахувати заставне майно в рекомендованій банком страховій компанії слід відмітити, що суд погоджується з аргументами відповідача та констатує той факт, що судом не встановлено імперативну та категоричну умову договору, яка може трактуватись як монопольне право банку визначати страхову компанію у якій позичальник зобов`язаний застрахувати предмет застави.

Умова пункту 4.6 спірного договору встановлює що Позичальник зобов`язаний застрахувати предмет застави у акредитованих Банком страхових компаніях…

З даної умови вбачається, що у Позичальника наявне право та можливість вибору саме тієї страхової компанії, яка буде відповідати саме його вимогам. Означена норма договору, на думку суду, не призводить до порушення Конституційних чи будь яких інших прав Позичальника, так як принцип свободи вибору контрагента у Позичальника зберігається.

Поряд з цим, частиною 6 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», яка була чинною на момент укладення спірного договору, встановлено, що у разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення також підлягають зміні; або договір може бути визнаним недійсним у цілому.

Тобто законодавець передбачив можливість споживача у разі визнання окремих положень договору недійсними, вимагати заміни таких положень або вимагати визнання недійсним договору в цілому.

У справі що розглядається позивач, як споживач послуг, просить суд визнати кредитний договір №0824 SK від 09.06.2008 року недійсним в цілому.

Як зазначалось вище, суд при прийнятті рішень керується практикою Верховного суду.

Так, у постанові Верховного суду від 29.08.2022 року у справі №569/10527/15-ц Верховний суд з посиланням на постанову Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/16902/16-ц (провадження № 61-9391зпв18) зазначив, що пункт кредитного договору, за яким позичальник у день надання йому кредиту за договором сплачує кредитору плату за ініціювання кредиту, є платою споживача кредиту за дії банку щодо встановлення правовідносин, а саме укладення договору, а тому банк не дотримався вимог пункту 3.6 Правил № 168, згідно з яким банк не має права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь або що їх вчиняє банк або споживач із метою встановлення, зміни або припинення правовідносин. Проте у суду відсутні підстави вважати, що оспорюваний договір кредиту є недійсним у цілому, оскільки несправедливість пункту договору про плату за ініціювання кредиту сама по собі не впливає на зміст договору, його істотні умови, цілі, яких прагнули досягти сторони при укладенні цього договору, необхідності у зв`язку із цим змінювати інші умови договору, а також змінювати суть та зміст правовідносин сторін тощо.

Визнання недійсним пункту договору про непропорційно велику суму компенсації за порушення умов договору теж, на думку суду не є підставою для визнання недійсним договору в цілому, так як дана умова теж не змінює суть правовідносин стосовно порядку видачі кредиту, його суми, або порядку його сплати. Дана умова може бути застосована тільки у разі порушення позичальником умов договору щодо строків сплати кредиту. Позивачем не доведено що дана умова застосовувалась відповідачем що свідчить про те, що позивач намагається захистити в судовому порядку право ще не порушено, а яке тільки може бути порушене у майбутньому.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Таким чином, суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову.

Позивач на власний розсуд обрав спосіб захисту у даній справі і просив суд визнати недійсними не окремі пункти кредитного договору, а визнати його недійсним у цілому.

Поряд з цим, як констатувалось судом, суд не зважаючи на несправедливість умов спірного кредитного договору не знайшов підстав які б могли стверджувати про необхідність і можливість визнання спірного кредитного договору недійсним у цілому.

З огляду на вищевикладене суд приходить до висновку що у задоволенні вимоги про визнання недійсним спірного кредитного договору слід відмовити.

Щодо інших позовних вимог які ставились позивачем, суд констатує, що такі є похідними від вимоги про визнання недійсним кредитного договору, у зв`язку з чим такі теж не підлягають до задоволення.

Щодо заяви відповідача про застосування строків позовної давності

Оцінюючи заяву відповідача про застосування строків позовної давності, суд прийшов до наступного висновку.

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позову. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушено право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушено, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість.

І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушено, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем (див., зокрема, постанови від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц, від 7 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц, від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункт 73), від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (пункт 80), від 5 грудня 2018 року у справах № 522/2202/15-ц (пункт 61), № 522/2201/15-ц (пункт 62) та № 522/2110/15-ц (пункт 61), від 7 серпня 2019 року у справі № 2004/1979/12 (пункт 71), від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18 (пункт 134), від 16 червня 2020 року у справі № 372/266/15-ц (пункт 51), від 7 липня 2020 року у справі № 712/8916/17-ц (пункт 28), від 29 червня 2021 року у справі № 904/3405/19 (пункт 57), від 18 січня 2023 року у справі № 488/2807/17 (пункт 129).

Враховуючи відсутність підстав для задоволення позовних вимог, суд не вбачає підстав для застосування строку позовної давності.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.

Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України,№ 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

З урахуванням всіх обставин справи, враховуючи вимоги ст. 81 ЦПК України - кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін, та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, виходячи із принципів розумності та справедливості, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити з підстав та мотивів викладених вище.

Щодо розподілу судових витрат

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, у разі відмови в позові, судові витрати покладаються на позивача.

Виходячи з встановлених вище обставин, суд не знаходить підстав для розподілу судових витрат, оскільки при відмові в задоволенні позовних вимог, відповідно до змісту вимог ст. 141 ЦПК України, судові витрати покладаються на позивача.

Позивач звільнений від сплати судового збору.

Керуючись Конституцією України, ст.ст. 11,18,19 ЗУ «Про захист прав споживачів» , ст.ст. 4, 5, 12, 13, 76, 81, 82, 89, 141, 223, 247, 258, 259, 263-265, 268, 273, 354, 355 ЦПК України , ст.ст.15, 16, 57, 60, 203, 215 , 256, 257, 261, 627, 1054 Цивільного кодексу України, суд, -

У Х В А Л И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ПАТ «ВТБ Банк» про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору - відмовити.

Рішення може бути оскаржене у апеляційному порядку до Закарпатського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги через Ужгородський міськрайонний суд.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення (ч.1 ст.354, ст.355 ЦПК України).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду (ч.ч.1, 2 ст.273 ЦПК України).

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення (п.1 ч.2 ст.354 ЦПК України).

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин (ч.3 ст.354 ЦПК України).

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 (місце проживання : АДРЕСА_3 )

Відповідач: ПАТ «ВТБ Банк» (місце знаходження : 01004, м. Київ, б-р Тараса Шевченка, вул. Пушкінська, 8/26).

Дата складання повного тексту судового рішення - 08.12.2023 .

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду: К.К. Бенца