Справа № 462/1980/21 Головуючий у 1 інстанції Гедз Б.М.
Провадження № 22-ц/811/2013/23 Доповідач в 2-й інстанції Копняк С. М.
УХВАЛА

07 грудня 2023 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Копняк С.М.,

суддів: Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретар судового засідання Марко О.Р.,

з участю представника апелянта адвоката Качан В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу Державної іпотечної установи на ухвалу Залізничного районного суду м. Львова від 15 червня 2023 року, у справі за позовом Державної іпотечної установи до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В:

в березні 2021 року Державна іпотечна установа звернулася в суд з позовом, в якому просила стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за кредитним договором № 302-4.4. від 15 квітня 2006 року у сумі 905 501 грн 67 коп., з яких 623 412 грн 30 коп. сума основного боргу, 275 452 грн 99 коп. прострочені відсотки за користування кредитом за період з 15 грудня 2017 року по 15 грудня 2020 року, 6 636 грн 38 коп. 3 % річних за безпідставне користування кредитними коштами та сплачений судовий збір у сумі 13 583 грн 53 коп.

Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 17 жовтня 2022 року застосовано до Державної іпотечної служби заходи процесуального примусу у вигляді тимчасового вилучення доказів у справі.

Тимчасово вилучено у Державної іпотечної служби оригінал Договору поруки № б/н від 15.12.2006 року, укладений між ТОВ Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_2 .

Виконання ухвали доручено Печерському відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ).

Вилучені документи слід направити до Залізничного районного суду м. Львова, для дослідження.

Провадження у справі зупинено до закінчення виконавчого провадження з вилучення доказів для дослідження судом.

В лютому 2023 року Державна іпотечна установа звернулась до суду першої інстанції із заявою про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, в якій просила визнати такою, що не підлягає виконанню ухвалу Залізничного районного суду м. Львова від 17 жовтня 2022 року про вилучення документів, повернути Державній іпотечній установі, стягнутий виконавчий збір за примусове виконання ухвали Залізничного районного суду м. Львова від 17 жовтня 2022 року.

Заява мотивована тим, що оскільки витребувані докази не знаходяться в Державній іпотечній установі, адже вилучені в межах кримінального провадження та визнанні речовими доказами у цьому провадженні, ухвала суду не може бути виконана.

Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 15 червня 2023 року у задоволенні заяви Державної іпотечної служби про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, поданої у цивільній справі №462/1980/21 за позовом Державної іпотечної установи до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором - відмовлено.

В липні 2023 року Державна іпотечна установа оскаржила ухвалу суду першої інстанції, подавши апеляційну скаргу, в якій просить визнати такою, що не підлягає виконанню ухвалу Залізничного районного суду м. Львова від 17 жовтня 2022 року.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції постановляючи оскаржувану ухвалу не врахував того, що були відсутні підстави для постановлення судом ухвали від 17 жовтня 2022 року про застосування до позивача заходів процесуального примусу у вигляді тимчасового вилучення доказів у справі, адже ним виконані попередні ухвали суду про витребування від позивача необхідних доказів. При цьому вказує, що витребуваний судом доказ знаходиться в матеріалах кримінального провадження, оскільки визначений речовим доказом в такому провадженні.

До апеляційної скарги також включено заперечення на ухвали суду першої інстанції від 20 жовтня 2021 року, від 21 січня 2022 року та від 09 серпня 2022 року про витребування доказів, а також на ухвалу від 08 липня 2022 року про перехід до розгляду справи за правилами загального позовного провадження.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив, що згідно з частиною третьою статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду судового рішення суду першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційне провадження слід закрити, виходячи з такого.

Відповідно до частини першої статті 146 ЦПК України у разі неподання письмових, речових чи електронних доказів, що витребувані судом, без поважних причин або без повідомлення причин їх неподання, суд може постановити ухвалу про тимчасове вилучення цих доказів державним виконавцем для дослідження судом.

Ухвала про тимчасове вилучення доказів для дослідження судом є виконавчим документом, підлягає негайному виконанню та має відповідати вимогам до виконавчого документа, встановленим законом (частина третя статті 146 ЦПК України).

Частиною третьою статті 431 ЦПК України визначено, що виконавчий лист, судовий наказ, а у випадках, встановлених цим Кодексом, - ухвала суду є виконавчими документами. Виконавчий лист, судовий наказ, ухвала мають відповідати вимогам до виконавчого документа, встановленим законом.

Згідно з частиною першою статті 432 ЦПК України суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню.

Ухвала суду за результатами розгляду заяви може бути оскаржена у порядку, встановленому цим Кодексом (частина п`ята статті 432 ЦПК України).

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Однією з основних засад судочинства є забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, встановлених законом (пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України, пункт 9 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 17 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Згідно з положеннями частини другої статті 352 ЦПК України учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції окремо від рішення суду лише у випадках, передбачених статтею 353 цього Кодексу. Оскарження ухвал суду, які не передбачені статтею 353 цього Кодексу, окремо від рішення суду не допускається.

Пунктом 25 частини першої статті 353 ЦПК України визначено, що окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо виправлення помилки у виконавчому документі або визнання його таким, що не підлягає виконанню.

Заперечення на ухвали, що не підлягають оскарженню окремо від рішення суду, включаються до апеляційної скарги на рішення суду (частина друга статті 353 ЦПК України).

Пунктом 4 частини п`ятої статті 357 ЦПК України передбачено, що апеляційна скарга не приймається до розгляду і повертається судом апеляційної інстанції також, якщо скаргу подано на ухвалу, що не підлягає оскарженню окремо від рішення суду.

Відповідно до частини четвертої статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно з практикою ЄСПЛ право доступу до суду є невід`ємною складовою права на суд, гарантованого пунктом 1 статті 6 Конвенції (див. mutatis mutandis рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Ґолдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), заява № 4451/70, § 36).

«Право на суд» не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду потребує регулювання з боку держави. Гарантуючи сторонам право доступу до суду для визначення їхніх «цивільних прав та обов`язків», пункт 1 статті 6 Конвенції залишає державі вільний вибір засобів, що використовуватимуться для досягнення цієї мети (див. mutatis mutandis рішення від 16 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (Kreuz v. Poland), заява № 28249/95, § 53).

Застосовані державою обмеження не можуть применшувати право доступу до суду настільки, щоби порушувати саму сутність цього права. Крім того, обмеження права доступу до суду не є сумісним із пунктом 1 статті 6 Конвенції, якщо не переслідує легітимну мету, і якщо відсутнє пропорційне співвідношення між використаними засобами та переслідуваною метою (див. mutatis mutandis рішення від 28 травня 1985 року у справі«Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom), заява № 8225/78, § 57; рішення від 21 вересня 1994 року у справі «Файєд проти Сполученого Королівства» (Fayed v. the United Kingdom), заява № 17101/90, § 65).

У справі, що переглядається остаточне рішення не ухвалено, в апеляційному порядку оскаржена ухвала про відмову у визнанні виконавчого документа (ухвали суду) таким, що не підлягає виконанню.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 12 вересня 2018 року у справі № 752/1016/17 зроблено висновок, що право на апеляційне оскарження учасники справи можуть реалізувати у порядку, визначеному процесуальним законом, не зловживаючи їхніми процесуальними правами у спосіб подання апеляційної скарги на ухвалу, що не може бути оскаржена до ухвалення рішення по суті спору й окремо від такого рішення.

Встановивши, що ухвала Херсонського міського суду Херсонської області від 08 серпня 2018 року про застосування заходів процесуального примусу у вигляді тимчасового вилучення доказів не підлягає апеляційному оскарженню окремо від рішення суду, а в частині зупинення провадження відповідачем не оскаржується, суд апеляційної інстанції обґрунтовано повернув апеляційну скаргу АТ «ПриватБанк» (див. ухвалу Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 668/1711/16-ц)).

Про закриття касаційного провадження з огляду на неможливість касаційного оскарження відповідного судового рішення Велика Палата Верховного Суду неодноразово виснувала в ухвалах від 13 червня 2018 року у справах № 522/14750/16-ц і № 761/6099/15-ц, від 4 липня 2018 року у справі № 623/3792/15-ц, від 17 жовтня 2018 року у справі № 750/14127/17, від 8 жовтня 2019 року у справі № 766/12353/18, від 27 листопада 2019 року у справі № 817/1768/18, у постанові від 13 червня 2018 року у справі № 761/30675/17, а також в ухвалі від 28 вересня 2022 року у справі № 477/1315/20.

Вказані висновки є релевантними і на стадії апеляційного перегляду судових рішень.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 14 грудня 2020 року у справі № 1909/3089/2012 викладено такий висновок щодо застосування норми права:

«Пункт 25 частини першої статті 353 ЦПК України у взаємозв`язку зі статтею 352 ЦПК України необхідно розуміти як можливість учасника справи оскаржити в апеляційному порядку окремо від рішення суду ухвалу суду першої інстанції як про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, так і про відмову у визнанні виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню».

Аналогічний висновок викладено в постанові Верховного Суду від 15 вересня 2021 року у справі справа № 2-6473/10.

Аналіз змісту даний судових рішень свідчить, що у цих справах визнався таким, що не підлягає виконанню такий виконавчий документ як виконавчий лист, виданий після набрання рішенням суду законної сили.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 01 листопада 2021 року у справі № 520/14132/18 викладено такий висновок щодо застосування норми права:

«Тлумачення та застосування положень статті 353 ЦПК України має відбуватися із урахуванням можливості/неможливості поновити свої права особою, яка подає апеляційну скаргу, в інший спосіб, аніж шляхом оскарження в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції окремо від рішення суду. При цьому будь-яка ухвала суду підлягає перегляду в апеляційному порядку самостійно або разом з рішенням суду. Законодавець розмежовує ухвали суду першої інстанції про витребування доказів та про забезпечення доказів. Якщо подається клопотання про забезпечення доказів шляхом їх витребування, тобто, за наявності підстав для забезпечення доказів та сплати судового збору за подання заяви про забезпечення доказів, то ухвала суду першої інстанції про відмову у задоволенні такого клопотання може бути оскаржена в апеляційному порядку на підставі пункту 2 частини першої статті 353 ЦПК України. Ухвала суду першої інстанції про відмову у задоволенні клопотання про витребування доказів у переліку, визначеному пунктом 2 частини першої статті 353 ЦПК України, відсутня. Ухвала суду першої інстанції про відмову у задоволенні клопотання про витребування доказів не може бути оскаржена в апеляційному порядку, оскільки, з урахуванням стадії розгляду справи, особа, яка подає апеляційну скаргу, не позбавлена можливості поновити свої права в інший спосіб - шляхом оскарження в апеляційному порядку такої ухвали разом із рішенням суду першої інстанції».

Висновки Верховного Суду щодо наявності правових підстав для оскарження окремо від рішення суду ухвал, які прямо не передбачені положеннями статті 353 ЦПК України базуються на тому, що тлумачення та застосування положень зазначеної норми має відбуватися з урахуванням можливості / неможливості поновити свої права особою, яка подає апеляційну скаргу, в інший спосіб, аніж шляхом оскарження в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції окремо від рішення суду.

Аналіз правових позицій Конституційного Суду України, висловлених у рішеннях: від 27 січня 2010 року у справі № 3-рп/2010, від 28 квітня 2010 року у справі № 12-рп/2010, від 08 липня 2010 року у справі № 18-рп/2010, від 02 листопада 2011 року у справі № 13-рп/2011, від 22 квітня 2014 року у справі № 4-рп/2014, свідчить, що при тлумаченні пунктів 2, 10, 12, 18, 28 частини першої статті 293 ЦПК України (у редакції Закону № 1618-IV від 18 березня 2004 року), суд враховував такі обставини: (а) зміст (особливість) процесуального рішення, що оскаржується; (б) стадію цивільного судочинства, що обумовлює процесуальну можливість особи поновити свої права виключно шляхом оскарження відповідної ухвали.

Враховуючи стадію розгляду справи, що переглядається, зміст (особливість) процесуального рішення, що оскаржується, а також можливість захистити права особи, що подала апеляційну скаргу шляхом включення заперечень на оскаржувану ухвалу до апеляційної скарги на судове рішення, яким буде вирішено спір по суті, колегія суддів вважає, що у даній справі апеляційне провадження слід закрити, адже таке відкрито помилково, оскільки були наявні підстави для повернення апеляційної скарги.

Оскільки право на апеляційне оскарження не є абсолютним, встановлення у процесуальному законі переліку ухвал суду першої інстанції, які не можна оскаржити в апеляційному порядку окремо від рішення суду, є розумним обмеженням, і ця мета є легітимною. Зазначене обмеження є передбачуваним, оскільки чітко регламентоване процесуальним законом. Звертаючись із апеляційною скаргою на ухвалу суду, яка за законом не підлягає оскарженню окремо від рішення суду, особа може прогнозувати юридичний наслідок такого оскарження. Таким чином, передбачені процесуальним законом обмеження права на апеляційне оскарження не нівелюють для учасника судового процесу можливості доступу до суду та не ускладнюють йому цей доступ настільки, щоби завдати шкоди самій суті цього права.

З огляду на викладені у цій ухвалі висновки про неможливість оскарження у апеляційному порядку окремо від рішення суду ухвали суду першої інстанції щодо відмови у визнанні таким, що не підлягає виконанню такого виконавчого документа як ухвала про тимчасове вилучення доказів для дослідження судом, колегія суддів вважає, що апеляційне провадження слід закрити.

Відтак, доводи апеляційної скарги щодо невірного вирішення питання щодо визнання таким, що не підлягає виконанню судом першої інстанції по суті, колегія суддів не досліджує та не аналізує.

Про закриття апеляційного провадження суд апеляційної інстанції постановляє ухвалу, яка може бути оскаржена в касаційному порядку (частина друга статті 362 ЦПК України.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі: закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.

В ухвалі Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду від 22 листопада 2019 року в справі № 816/731/16 (адміністративне провадження № К/9901/9639/19) зроблено висновок, що «пункт 5 частини першої статті 7 Закону України «Про судовий збір» передбачає можливість повернення судового збору лише у випадку закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях. Наслідком закриття провадження у справі є відсутність (скасування) рішення, яким закінчено розгляд справи по суті, тоді як закриття касаційного провадження призведе до залишення оскаржуваних судових рішень в силі. Указане підтверджує різне значення понять «закриття провадження у справі» та «закриття касаційного провадження» та неможливість їх ототожнення. Повернення судового збору у випадку закриття касаційного провадження пункт 5 частини першої статті 7 Закону України «Про судовий збір» не передбачено, що унеможливлює задоволення клопотання скаржника про повернення судового збору. Зазначений висновок узгоджується з позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеній в ухвалі від 29 травня 2019 року у справі № 820/4918/16 (провадження №11-42апп19)».

У постанові від 08 червня 2022 року в справі № 357/380/20 (провадження № 14-20цс22) Велика Палата Верховного Суду не вбачала підстав для відступу від висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного в ухвалі від 29 травня 2019 року у справі № 820/4918/16.

Отже, наведеною нормою Закону України «Про судовий збір» передбачено повернення судового збору лише у разі закриття (припинення) провадження у справі, а не у випадку закриття апеляційного провадження, тому підстави для повернення судового збору або його розподілу між сторонами, відсутні.

Керуючись статтями 259, 260, 268, 352, 353, 362, 367, 368, 381 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

апеляційне провадження відкрите за апеляційною скаргою Державної іпотечної установи на ухвалу Залізничного районного суду м. Львова від 15 червня 2023 року, у справі за позовом Державної іпотечної установи до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, закрити.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту ухвали.

Повний текст ухвали складено 11 грудня 2023 року.

Головуючий С.М. Копняк

Судді: С.М. Бойко

А.В. Ніткевич