КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 листопада 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Голуб С.А.,

суддів: Писаної Т.О., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Гаврилко Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 20 червня 2023 року у справі за поданням головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Борисюка Романа Анатолійовича про тимчасове обмеження боржника ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України,

в с т а н о в и в:

У травні 2023 року головний державний виконавець відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (далі - ВПВР Департаменту ДВС Мін`юсту України) Борисюк Р.А.звернувся до суду з поданням про тимчасове обмеження боржника ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України.

На обґрунтування подання зазначив, що починаючи з 04 липня 2017 року на виконанні у ВПВР Департаменту ДВС Мін`юсту України перебуває виконавче провадження № НОМЕР_2 з примусового виконання постанови державного виконавця № 46696336 від 16 березня 2015 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь держави виконавчого збору у розмірі 62 123,68 доларів США. В рамках вказаного виконавчого провадження було вжито низку заходів щодо примусового виконання виконавчого документа, однак боржник ухиляється від виконання покладених на неї зобов`язань, проігнорувала виклик виконавця та не вчинила дій, спрямованих на сплату суми виконавчого збору. Разом із тим, згідно інформації Державної прикордонної служби України боржник регулярно перетинає державний кордон України і останній в`їзд у країну датується 15 травня 2023 року. Таким чином, встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України буде спонукати боржника, яка свідомо ухиляється від виконання виконавчого документа, до вчинення дій щодо сплати виконавчого збору та в даному випадку є єдиним методом впливу з метою забезпечення фактичного виконання рішення.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 20 червня 2023 року подання задоволено.

Тимчасово обмежено у праві виїзду за кордон громадянку ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до виконання нею зобов`язань, покладених згідно виконавчого провадження № НОМЕР_2 з примусового виконання постанови про стягнення виконавчого збору № 46696336, виданої 16 березня 2015 року державним виконавцем ВПВР ДВС України про стягнення з ОСОБА_1 на користь держави виконавчого збору у розмірі 62 123,68 доларів США.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що виклик державного виконавця було надіслано боржнику поштовим відправленням за адресою, зазначеною у виконавчому документі, проте боржником рішення не виконано та не подано виконавцю декларацію про доходи та майно.Відповідно до частини першої статті 28 Закону України «Про виконавче провадження» боржник вважається повідомленою про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_2, однак без об`єктивних причин не вчиняла будь-яких дій щодо виконання зобов`язань, покладених на неї виконавчим документом. Таким чином, зазначене свідчить, про свідоме ухилення ОСОБА_1 від виконання рішення, а тому наявні підстави для тимчасового обмеження її у праві виїзду за межі України.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, боржник в особі представника - адвоката Богдан З.С. звернулася з апеляційною скаргою, в яких просить його скасувати з мотивів порушення судом першої інстанції норм процесуального й неправильного застосування норм матеріального права, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні подання державного виконавця відмовити.

ОСОБА_1 посилається на те, що на адресу її місця проживання: АДРЕСА_1 , де вона зареєстрована з грудня 2015 року, тобто ще до моменту відкриття виконавчого провадження, не надходило вимог виконавця про надання декларації про доходи та майно боржника фізичної особи, відтак з незалежних від неї причин така декларація не могла бути подана. У матеріалах виконавчого провадження відсутні докази, які б підтверджували факт вручення їй вимоги державного виконавця надати відповідну декларацію про доходи та майно, а судом першої інстанції проігноровано заперечення боржника та інформацію про те, що з грудня 2015 вона не проживає за адресою: АДРЕСА_2 і не отримувала жодних процесуальних документів у виконавчому провадженні.

Вказує, що є пенсіонером і в неї відсутнє рухоме та нерухоме майно, за рахунок якого вона б могла погасити заборгованість по виконавчому збору. Пенсія, яку вона отримує, також не дає їй можливості повного мірою погасити борг, тому сума виконавчого збору у розмірі 62 123,68 доларів США не може бути сплачена з незалежних від неї причин, а не через її небажання сплачувати цю суму. Більше того, на її пенсію було звернуто стягнення, чому вона не чинила жодних перешкод, та лише після введення у державі воєнного стану в силу законодавчих вимог таке стягнення з пенсії призупинено.

Стверджує, що хворіє бронхіальною астмою з важким перебігом, що підтверджується випискою із медичної карти стаціонарного хворого № 190/22 від 16 грудня 2022 року, консультаційним висновком спеціаліста від 26 січня 2023 року, а також випискою із медичної карти стаціонарного хворого № 186 від 26 травня 2023 року. За підтримки чоловіка, в тому числі й фінансової, вона має можливість у супроводі чоловіка на його автомобілі зрідка відвідувати за кордоном міста, клімат в яких підходить її організму та дає можливість тимчасового покращення дихання через контакт з морським повітрям, а хвороба час від часу перебуває в стані ремісії, відтак нечасті поїздки за межі України, пов`язані не з бізнесом чи туризмом, дають їй можливість підтримувати стан здоров`я. Через окупацію російською федерацією АРК, а згодом, після повномасштабного вторгнення в Україну у 2022 року, окупації півдня України, можливість відвідування санаторних закладів поблизу Чорного моря та й загалом можливість лікування контактами із морським повітрям на території України є для неї закритою, перебування на відповідних тимчасово окупованих територіях поблизу морських узбережь України є небезпечним для життя. Відтак, нечасті відвідування схожих місць з лікувальним морським повітрям за межами України є для неї не просто відпочинком, а способом підтримання здоров`я та життя, адже саме це дає їй шанс на чергові ремісії при ускладненому диханні з огляду на бронхіальну астму та емфізему легень з важким перебігом. Окрім цього, за кордоном на даний час через війну в Україні проживають її онуки з донькою та дружиною сина, яких вони з чоловіком хоча б зрідка, але намагається відвідувати. Вказані доводи вона викладала також у своєму запереченні на подання, що надсилалося до суду першої інстанції, однак такі пояснення залишилися поза увагою суду та не враховано при постановленні оскаржуваної ухвали.

Зазначає, що її тимчасове обмеження в даний час у виїзді за межі України може нести загрозу її життю, адже у ЗМІ неодноразово зазначається про можливість наступу на Україну з території Білорусі, тому у випадку виправдання таких прогнозів вона навіть не зможе евакуюватися до більш безпечного місця за кордоном, попри те, що там у неї проживає донька та невістка з онуками. На даний час у неї немає фінансової можливості та майна, за рахунок якого можливо б було погасити заборгованість по виконавчому збору, що само по собі не може свідчити про факт навмисного ухилення від виконання виконавчого документа.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник боржника - адвокат Богдан З.С.підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити.

Державний виконавець в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, відзиву на апеляційну скаргу не подав і причини неявки до апеляційного суду не повідомив, тому колегія суддів дійшла висновку, що його неявка відповідно до вимог частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення представника боржника в судовому засіданні, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.

За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що на виконанні у ВПВР Департаменту ДВС Мін`юсту України перебуває виконавче провадження № НОМЕР_2 з примусового виконання постанови державного виконавця ВПВР ДВС України № 46696336 від 16 березня 2015 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь держави виконавчого збору у розмірі 62 123,68 доларів США.

04 липня 2017 року державним виконавцем Кузьменком О.С. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_2.

17 лютого 2021 року державним виконавцем Рубель І.В. винесено постанову про арешт майна боржника в межах суми стягнення 62 123,68 доларів США і внесено відповідні записи про обтяження до Державного реєстру обтяжень рухомого майна та Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

17 лютого 2021 року, 07 лютого 2022 року та 20 липня 2022 року державним виконавцем Рубель І.В. винесено постанови про арешт коштів боржника, розміщених в банківських установах.

Як вбачається з матеріалів виконавчого провадження № НОМЕР_2, боржником не подавалася декларація про доходи та майно фізичної особи, а згідно відповідей компетентних органів, наданих на запити державного виконавця, рухомого майна, цінних паперів, земельних ділянок, транспортних засобів, сільськогосподарської техніки та іншого будь-якого майна, належного боржнику на праві власності, за боржником не зареєстровано.

06 грудня 2022 року матеріали вказаного виконавчого провадження передано на виконання державному виконавцю Борисюку Р.А .

Згідно відомостей ДФС України та МВС України від 15 грудня 2022 року інформація щодо джерел отримання боржником доходів в ДРФО відсутня, як і відсутні дані про зареєстровані за боржником транспортні засоби.

22 грудня 2022 року державним виконавцем Борисюком Р.А. було направлено на адресу ОСОБА_1 виклик державного виконавця.

Згідно відповідей ДПС України від 15 грудня 2022 року та 22 травня 2023 року на запит державного виконавця щодо перетину боржником державного кордону, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі закордонного паспорту НОМЕР_1 протягом 2019-2023 року перетинала держаний кордон України, останній в`їзд у країну датується 15 травня 2023 року.

Відповідно до статті 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

За змістом статті 441 ЦПК України тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення або рішення інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом. Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), якщо така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним рішенням, на строк до виконання зобов`язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні.

Закон України «Про порядок виїзду з України та в`їзду в Україну громадян України» регулює порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в`їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, визначає випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і встановлює порядок розв`язання спорів у цій сфері.

У пункті 5 статті 6 вищевказаного Закону передбачено, що право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, коли він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, - до виконання зобов`язань або сплати заборгованості зі сплати аліментів

Згідно із пунктом 19 частини третьої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.

Таким чином, ухилення від виконання зобов`язань, покладених судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи), позначає з об`єктивної сторони такі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні нею зазначених обов`язків, у зв`язку з чим і здійснюється застосування до такої особи тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.

Установлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (статті 81 ЦПК України).

Отже, за змістом вищенаведених правових норм, обов`язковою обставиною, яка підлягає встановленню судом першої інстанції, є факт умисного ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням суду зобов`язань та доведення цього факту виконавцем в порядку, встановленому статтею 81 ЦПК України.

Перевіривши надані головним державним виконавцем ВПВР Департаменту ДВС Мін`юсту УкраїниБорисюком Р.А.докази, колегія суддів вважає, що в розпорядженні суду першої інстанції не було достатніх даних про ухилення ОСОБА_1 від виконання фінансових зобов`язань, покладених на неї постановою від 16 березня 2015 року про стягнення виконавчого збору, оскільки на момент звернення з поданням факт такого ухилення боржника повинен вже відбутися і бути об`єктивно наявним та вбачатися з матеріалів виконавчого провадження.

Статтею 2 Протоколу 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, в межах цієї території має право на свободу пересування і свободу вибору місця проживання.

Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включаючи своєю власну.

На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Права, викладені в пункті 1, також можуть у певних місцевостях підлягати обмеженням, що встановлені згідно із законом і виправдані суспільними інтересами в демократичному суспільстві.

Передбачені у законі обмеження є заходами, які покладаються на боржника з метою заклику до його правосвідомості, якщо останній ухиляється від виконання свого обов`язку, або ж переслідують пасивне та незаборонене примушування боржника до вчинення ним активних дій, щоб якнайскоріше задовольнити інтереси кредитора та позбутися обмежувальних заходів.

У законодавстві України зазначені правовідносини регулюються статтею 313 ЦК України, відповідно до якої фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.

Це право віднесено у ЦК України до особистих немайнових прав фізичної особи, а саме до особистих немайнових прав, що забезпечують природне існування фізичної особи.

Отже, тимчасове обмеження боржника в праві виїзду за межі України є винятковим заходом обмеження особистої свободи фізичної особи, який застосовується лише за наявності достатніх підстав вважати, що така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним судовим рішенням, має намір вибути за межі України з метою невиконання цього рішення.

Зокрема, у справі «Гочев проти Болгарії» Європейський суд з прав людини підсумував принципи, що відносяться до оцінки необхідності заходів, яке обмежують свободу пересування наступним чином:

У відношенні пропорційності обмеження, встановленого у зв`язку з неоплаченими боргами, Європейський суд у пункті 49 цього рішення зазначив, що таке обмеження є виправданим лише остільки, оскільки сприяє досягненню переслідуваної мети гарантування повернення вказаних боргів (див. рішення Європейського суду з прав людини від 13 листопада 2003 року за справою «Напияло проти Хорватії» (Napijalo v. Croatia), скарга № 66485/01, §§ 78 - 82).

Окрім того, навіть якщо міра, що обмежує свободу пересування особи є початково обґрунтованою, вона може стати неспіврозмірною й порушити права особи, якщо автоматично продовжується протягом тривалого часу (див. рішення Європейського суду з прав людини за справою «Луордо проти Італії» (Luordo v. Italy), скарга № 32190/96, § 96, ECHR 2003-IX), рішення за справою «Фельдеш та Фельдешне Хайлік проти Угорщини» (Foldes and Foldesne Hajlik v. Hungary), скарга № 41463/02, § 35, ECHR 2006, рішення за справою «Рінер проти Болгарії», § 121).

Надалі у пункті 50 вказаного рішення Європейський суд з прав людини підкреслив, що у будь-якому випадку влада країни зобов`язана забезпечити те, що порушення права особи залишати його або її країну було від самого початку і протягом всієї тривалості - виправданим та пропорційним за будь-яких обставин.

Влада не може продовжувати на довготривалі строки заходи, що обмежують свободу пересування особи без регулярної перевірки їх обґрунтованості (див. згадуване вище рішення Європейського суду за справою «Рінер проти Болгарії», § 124 і згадуване вище рішення за справою «Фельдеш и Фельдешне Хайлік проти Угорщини», § 35). Така перевірка має, як правило, проводитися судами принаймні, в останній інстанції, оскільки вони забезпечують найкращі гарантії незалежності, неупередженості й законності процедури (див. рішення Європейського суду від 25 січня 2007 року за справою «Сіссаніс проти Румунії», скарга № 23468/02, § 70).

Охоплення судової перевірки має дозволити суду взяти до уваги всі фактори, що відносяться до справи, включаючи ті, що стосуються співмірності обмежувального заходу (див. з необхідним змінами рішення Європейського суду від 23 червня 1981 року за справою «Ле Конт, Ван Лейвен і Де Мейере проти Бельгії» (Le Compte, Van Leuven and De Meyere v. Belgium), Series A, № 43, § 60)...».

Тобто, застосовуючи статтю 2 Протоколу 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, які є джерелом права в Україні, суд зобов`язаний забезпечити, щоб порушення права особи залишати країну було виправданим та пропорційним за будь-яких обставин.

Передбачені законом юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду за кордон можуть бути установлені судом не за наявність факту невиконання зобов`язання, установленого рішенням суду, а за ухилення від його виконання.

З матеріалів справи вбачається, що державним виконавцем вказано лише про обов`язок боржника в добровільному порядку повернути суму виконавчого збору відповідно до постанови від 16 березня 2015 рокута/або подати йому декларацію про доходи та майновий стан з метою виконання цього рішення за рахунок її майна, однак не визначено в чому саме полягає ухилення боржника від виконання покладених на неї зобов`язань виконавчим документом.

Долучені до подання письмові матеріали факту умисного ухилення ОСОБА_1 від погашення заборгованості не підтверджують, зокрема державним виконавцем надано суду матеріали виконавчого провадження № НОМЕР_2, при дослідженні яких не встановлено того, що боржнику в будь-який спосіб направлялася кореспонденція від виконавців, у тому числі постанова про відкриття виконавчого провадження, датована ще 04 липня 2017 року,у відповідності до вимог частини першої статті 28 Закону України «Про виконавче провадження», а також того факту, що боржник уникала виклики чи навмисно не виконувала вимоги виконавців, приховувала майно, змінила місце проживання чи роботи з метою ухилення від сплати виконавчого збору.

При цьому матеріали вказаного виконавчого провадження свідчать, що єдиним процесуальним документом, що направлявся боржнику на адресу: АДРЕСА_3 , є виклик державного виконавця Борисюка Р.А. від 22 грудня 2022 року № 20.1/НОМЕР_2/8 (поштове відправлення повернулося за закінченням терміну зберігання), проте 13 серпня 2015 року, тобто ще до відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_2, ОСОБА_1 була знята з реєстрації місця проживання за зазначеною адресою та 08 грудня 2015 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

Колегія суддів враховує, що чинне законодавство не містить визначення поняття «ухилення» і практика Конституційного Суду України щодо його офіційного тлумачення відсутня.

У сучасній українській мові слово «ухилення» тлумачиться так: - відступати, відхилятися, вивертатися; - намагатися не робити чого-небудь, не брати участі в чомусь; уникати; - навмисно не давати відповіді на запитання або говорити про щось інше.

Отже, з огляду на викладене, значення словосполучення «ухилення від виконання зобов`язань, покладених судовим рішенням», означає з об`єктивної сторони такі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні нею зазначених обов`язків. У зв`язку з цим і здійснюється примусове виконання. Це також є підставою для звернення з поданням до суду щодо вирішення питання про застосування до такої особи тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.

Про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов`язків у виконавчому провадженні може свідчити невиконання ним своїх обов`язків, передбачених частиною п`ятою статті 19 Закону України «Про виконавче провадження», як то: утримуватися від вчинення дій, що унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення; допускати в установленому законом порядку виконавця до житла та іншого володіння, приміщень і сховищ, що належать йому або якими він користується, для проведення виконавчих дій; за рішеннями майнового характеру подати виконавцю протягом п`яти робочих днів з дня відкриття виконавчого провадження декларацію про доходи та майно боржника, зокрема про майно, яким він володіє спільно з іншими особами, про рахунки у банках чи інших фінансових установах, небанківських надавачах платіжних послуг, електронні гаманці в емітентах електронних грошей, про майно, що перебуває в заставі (іпотеці) або в інших осіб, чи про кошти та майно, належні йому від інших осіб, за формою, встановленою Міністерством юстиції України; 4) повідомити виконавцю про зміну відомостей, зазначених у декларації про доходи та майно боржника, не пізніше наступного робочого дня з дня виникнення відповідної обставини; своєчасно з`являтися на вимогу виконавця; надавати пояснення за фактами невиконання рішень або законних вимог виконавця чи іншого порушення вимог законодавства про виконавче провадження.

Законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявність факту невиконання зобов`язань, а за ухилення від їх виконання. У зв`язку з цим з метою всебічного і повного з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин, суду належить з`ясувати, чи дійсно особа свідомо не виконувала належні до виконання зобов`язання в повному обсязі або частково.

Ухилення боржника від виконання своїх зобов`язань є оціночним поняттям. Теоретично їх невиконання може бути зумовлене об`єктивними причинами, наприклад, внаслідок відсутності майна, роботи, незадовільного фінансового стану, тривалого відрядження, важкої хвороби тощо. Однак воно може мати й принципово інше походження, суб`єктивне, коли боржник свідомо ухиляється від виконання - має змогу виконати зобов`язання у повному обсязі або частково, але не робить цього без поважних причин.

Судовим розглядом не встановлено, що ОСОБА_1 вчинялися дії направленні на ухилення від виконання рішення органу державної виконавчої служби, а з урахуванням того, що до подання державного виконавця не надано відповідних доказів та не зазначено конкретного правового обґрунтування з посиланням на відповідні докази, які б свідчили про те, що боржник має намір виїхати за межі України з метою уникнення від сплати виконавчого збору, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до необґрунтованого висновку про задоволення подання.

Саме по собі самостійне невиконання боржником зобов`язань протягом встановленого строку, про що вказує державний виконавець, за встановлених обставин даної справи не може свідчити про ухилення боржника від сплати заборгованості, а як наслідок підставою для застосування санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.

Вищевикладене свідчить, що висновок суду першої інстанції про свідоме ухилення ОСОБА_1 від виконання постанови про стягнення виконавчого збору є необґрунтованим та суперечить наявним у матеріалах справи доказам, яким належна правова оцінка надана не була.

Згідно із пунктом 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин, оскаржувана ухваласуду першої інстанції щодо задоволення подання про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України не відповідає матеріалам справи та вимогам статей 260, 263 ЦПК України, вона постановлена з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, та з порушенням норм матеріального і процесуального права, що в силу статті 376 ЦПК України є підставою для її скасування з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні вказаного подання державного виконавця в даній справі.

Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 20 червня 2023 року у даній справі скасувати та ухвалити нове судове рішення.

В задоволенні подання головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Борисюка Романа Анатолійовича про тимчасове обмеження боржника ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та відповідно до пункту 2 частини першої статті 389 ЦПК України оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий С.А. Голуб

Судді: Т.О. Писана

Д.О. Таргоній