КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
провадження №22-ц/824/9316/2023 Головуючий у суді ІІ інстанції: Сушко Л.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

Головуючого судді: Сушко Л.П.,

суддів: Кулікової С.В., Олійника В.І.,

секретар судового засідання: Максимук Л.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 01 березня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави України в особі Державної казначейської служби України, Національного антикорупційного бюро України про відшкодування шкоди спричиненої органам досудового розслідування,

ВСТАНОВИВ:

28 червня 2022 року позивач звернувся до суду з позовом про відшкодування шкоди спричиненої органом досудового розслідування.

В обґрунтування позову позивач зазначав, що листом від 06.03.2019 №111-188/7620 в.о. керівника Управління по роботі з громадськістю Г.Головацького позивача повідомлено про рішення Директора (уповноважених осіб) НАБУ не виконати вимоги ст. 214 КПК України, при отриманні заяви/повідомлення про кримінальні правопорушення (звернення до депутата Верховної ради України О.Р. Березюка) №34 від 16.02.2019 року за ст.ст. 364, 375, 382 КК України. У подальшому, заява/повідомлення про кримінальні правопорушення № 34 від 16.02.2019 року вживається як «Заява».

10.07.2019 року ухвалою слідчого судді Солом`янського районного суду м.Києва В.С. Жовноватюк скаргу позивача від 22.03.2019 року задоволено та зобов`язано внести до ЄРДР відомості про вчинення кримінального правопорушення, зазначені в заяві. Тобто, наведене свідчить про існування правової ситуації - представником держави Україна (уповноважена особа НАБУ) вчинено порушення конституційних прав позивача незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу досудового розслідування.

На підставі наведеного, позивач просив стягнути з держави Україна через Державну казначейську службу України у відновлення порушених конституційних прав відшкодування заподіяної шкоди ОСОБА_1 - 4 136 000 євро у гривнях по курсу НБУ на дату вирішення судом справи.

05.01.2023 року позивач подав уточнену позовну заяву, в якій позивач просив стягнути з держави Україна через Державну казначейську службу України у відновлення порушених конституційних прав відшкодування заподіяної шкоди ОСОБА_1 у розмірі 95 403 528, 40 грн.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 01 березня 2023 року відмовлено в задоволені позову.

Не погодившись з вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив його скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.

Доводи апеляційної скарги обгрунтовані тим, що суд першої інстанції у порушення ч. 4 ст. 263 ЦПК України та практики ЄСПЛ поклав на потерпілого громадянина обов`язок довести спричинення йому моральної шкоди.

Вказував на те, що рішення суду першої інстанції побудовано на висновках постанови Верховного Суду від 19.03.2020 року (справа № 686/13212/19) та являє собою ненаведення та неспростування аргументів позовної заяви, які спростовують законність висновків суду, судового рішення та наведеного висновків Верховного Суду через істотні порушення норм процесуального права та встановлення, на підставі наведених порушень, останніми обставин зворотньо дійсним.

Доводи апеляційної скарги обгрунтовані також тим, що суд першої інстанції не спростував достовірними та достатніми доказами і не взяв до уваги, що джерелом дій громадянина, у тому числі щодо подання позову, та спричинення йому шкоди є порушення його конституційних прав і боротьба за їх забезпечення та припинення процесу отримання шкоди. Тобто, суд першої інстанції не спростував порядок подій у справі та їхню взаємопов`язаність, а також наслідки такої пов`язаності.

В обгрунтування доводів апеляційної скарги апелянт також зазначив, що суд першої інстанції не навів достовірних та достатніх доказів на спростування фактів і розміру спричинення шкоди потерпілому, злочинної бездіяльності (за ст.ст. 364, 365, 382 КК України) з метою продовження порушення прав потерпілого громадянина України (особливо з метою забезпечення невиконання ухвали від 22.01.2018) та причинного зв`язку між цими фактами.

При цьому, вказував, що аргументи суду першої інстанції щодо підстав відмови взяття до уваги аргументів потерпілого у судовому рішенні не наведені і відсутні відомості про скасування аргументів потерпілого. У той же час, на переконання апелянта, аргументи потерпілого скасовуть законність судового рішення та встановлюють обставини зворотньо наведеним судом першої інстанції.

18 жовтня 2023 року до Київського апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу від Національного антикорупційного бюро України, в якому просило апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції.

07 листопада 2023 року до Київського апеляційного суду надійшла відповідь на відзив від апелянта ОСОБА_1

01 грудня 2023 року до Київського апеляційного суду надійшло клопотання від апелянта ОСОБА_1 , в якому просив долучити уточнену редакцію апеляційної скарги та просив скасувати рішення Печерського районного суду м. Києва від 01.03.2023 року та повернути справу до Печерського районного суду м. Києва для розгляду справи зі стадії підготовчого провадження на підставі редакції від 28.11.2022 року позовної заяви від 23.06.2022 року.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Вирішуючи даний спір та відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що позивач не довів належними і допустимими доказами факт завдання йому майнової та моральної шкоди внаслідок невнесення відомостей про вчинення кримінального правопорушення за його заявою, причинний зв`язок між діями слідчого поліції та настанням тих негативних наслідків, на які він посилався.

Суд першої інстанції вважав, що факт того, що ухвалою слідчого судді Солом`янського районного суду м. Києва від 10.07.2019 у справі № 760/8663/19 зобов`язано уповноважену особу Національного бюро внести відомості про кримінальне правопорушення за зверненням позивача № 35 від 16.02.2019 до Єдиного реєстру досудових розслідувань, не доводить заподіяння йому шкоди та не підтверджує наявності причинно-наслідкового зв`язку між бездіяльністю, яка виразилася у невнесенні відомостей про вчинене кримінальне правопорушення до ЄРДР, та настанням шкоди, оскільки права позивача у зв`язку із невнесенням слідчим відомостей про вчинене кримінальне правопорушення в ЄРДР були відновлені ухвалою слідчого судді Солом`янського районного суду м. Києва від 10.07.2019 року, що є достатньою сатисфакцією із урахуванням обставин цієї справи.

Також суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази - фактичні дані, на підставі яких суд може встановити наявність обставин, що обґрунтовують позовні вимоги про те, що позивачу бездіяльністю уповноваженими особами Національного антикорупційного бюро України було завдано моральну шкоду, а також відсутні інші обставини, які містять інформацію щодо предмета доказування та які мають значення для вирішення справи. Крім того, суд першої інстанції зазначав, що позивач у своєму позові не навів, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди в сумі 95 403 528, 40 грн.

Тому суд першої інстанції прийшов до висновку, що позивач не довів, що внаслідок бездіяльності уповноваженими особами Національного антикорупційного бюро України йому завдано моральну шкоду, а також причинного зв`язку між шкодою і протиправною поведінкою слідчих прокуратури, тому вважав, що у задоволенні позову слід відмовити.

Такі висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до частин 1-5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Відповідно до ч. 2 ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені ст. 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється ч. 1 ст. 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування ч. 1 ст. 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (ст. ст. 1173, 1174 цього Кодексу).

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи, відшкодовується на підставі ст. 1174 ЦК України.

Відповідно до цієї норми обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна.

При цьому, ст. 1174 ЦК України є спеціальною і передбачає певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Зокрема, положеннями вказаної статті передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою.

Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, довести наявність яких має саме позивач, звертаючись до суду з позовом про стягнення шкоди на підставі ст. 1174 ЦК України.

У деліктних правовідносинах на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди і причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Відсутність хоча б одного із цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч.ч. 1 і 2 статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до частин 1, 5 і 6 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Встановлено, що ухвалою слідчого судді Галицького районного суду м. Львова від 22.01.2018 року у справі 461/458/18 задоволено скаргу ОСОБА_1 та зобов`язано уповноважених осіб Головного управління Національної поліції у Львівській області внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за зверненням ОСОБА_1 від 31.10.2017 року, адресованим Прем`єр-міністру України, яке долучено до кримінального провадження № 0000081 (а.с. 14-15).

14.04.2018 року ОСОБА_1 подано заяву/повідомлення про кримінальні правопорушення (звернення до Голови Верховної Ради України) № 25, у тому числі щодо навмисної відмови уповноважених осіб виконат ухвалу від 22.01.2018 року (а.с. 16).

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 03.07.2018 року у справі 757/26898/18-к скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність Генеральної прокуратури України, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви про кримінальне правопорушення задоволено частково. Зобов`язано уповноважену особу Генеральної прокуратури України внести відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за заявою ОСОБА_1 про кримінальне правопорушення від 17.04.2018 року, розпочати розслідування та через 24 години з моменту внесення таких відомостей надати заявнику витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Встановлено, що листом від 06.03.2019 №111-188/7620 в.о. керівника Управління по роботі з громадськістю Г.Головацького позивача повідомлено про рішення Директора (уповноважених осіб) НАБУ не виконати вимоги ст. 214 КПК України, при отриманні заяви/повідомлення про кримінальні правопорушення (звернення до депутата Верховної ради України О.Р. Березюка) №34 від 16.02.2019 року за ст.ст. 364, 375, 382 КК України. У подальшому, заява/повідомлення про кримінальні правопорушення № 34 від 16.02.2019 року вживається як «Заява».

10.07.2019 року ухвалою слідчого судді Солом`янського районного суду м.Києва В.С. Жовноватюк скаргу позивача від 22.03.2019 року задоволено та зобов`язано внести до ЄРДР відомості про вчинення кримінального правопорушення, зазначені в заяві.

Звертаючись до суду з позовом позивач вказував на те, що внаслідок неправомірних дій, органу, що здійснює досудове розслідування, який є представником держави Україна позивачу завдано моральної шкоди.

ОСОБА_1 обґрунтовував позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди бездіяльністю уповноважених осіб НАБУ, які не внесли до ЄРДР його заяву про вчинення кримінального правопорушення, зокрема від 16.02.2019 року, не виконували ухвалу суду.

Позивач надав лише докази прийнятого судового рішення за результатом розгляду його скарги на бездіяльність уповноважених осіб НАБУ щодо невнесення до ЄРДР відомостей про кримінальне правопорушення.

Проте інші обов`язкові складові цивільно-правової відповідальності не доведені.

Однією із засад кримінального провадження є забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого.

Суд, здійснюючи нагляд за дотриманням верховенства права та законності у процесуальній діяльності слідчого та прокурора, забезпечує дотримання основних прав та інтересів особи, реалізує відповідний судовий контроль за їх діяльністю, що має на меті усунути недоліки у такій діяльності. Наявність певних недоліків у процесуальній діяльності зазначених посадових осіб саме по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої і не може бути підставою для безумовного відшкодування моральної шкоди (такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 20.01.2021 року у справі № 686/27885/19).

Позивач скористався своїм правом на оскарження у судовому порядку бездіяльності уповноважених осіб НАБУ, яка полягала у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР за його заявою від 16.02.2019 року та отримав захист своїх прав за результатами судового розгляду скарги.

З матеріалів справи вбачається, що звернення ОСОБА_1 № 34 являло собою супровідний лист до звернень №№ 35-42 та не містило відомостей, які б свідчили про наявність ознак кримінальних корупційних правопорушень, які належать до підслідності Національного бюро, як і не містило прохання внести відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ознаками того чи іншого кримінального правопорушення.

З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки ОСОБА_1 не надав належних і допустимих доказів на підтвердження незаконних дій відповідача, що принижують його честь та гідність, порушують конституційні права, у зв`язку з невнесенням відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ознаками кримінального правопорушення.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не дослідив письмових доказів та не взяв до уваги факту спричинення йому моральної шкоди уповноваженими особами, суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки суд першої інстанції, відмовляючи в позові, звернув увагу саме на необхідність доведення, в чому саме полягає шкода для позивача, а також розміру моральної шкоди, крім того суд зазначав, що не доведено причинно-наслідкового зв`язку між діями чи бездіяльністю уповноважених осіб відповідача та будь-якою шкодою, про яку вказує позивач, оскільки в деліктних правовідносинах саме на позивачів покладається обов`язок довести наявність причинно-наслідкового зв`язку між неправомірними діями відповідача та спричиненням моральної шкоди.

Суд апеляційної інстанції також зазначає, що зобов`язання посадових осіб відповідача ухвалами слідчих суддів вчинити відповідні процесуальні дії є судовим контролем за додержанням прав особи в кримінальному провадження у порядку, передбаченому КПК України, тому не є безумовною підставою для встановлення факту заподіяння позивачам моральної шкоди і її відшкодування.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що права позивача у зв`язку із невнесенням слідчим відомостей про вчинене кримінальне правопорушення в ЄРДР були відновлені ухвалою слідчого судді Солом`янського районного суду м. Києва від 10.07.2019 року, що є достатньою сатисфакцією із урахуванням обставин цієї справи.

Такий висновок є аналогічним висновками, викладеним у постановах Верховного Суду від 19 березня 2020 року у справі 686/17001/17, від 30 червня 2020 року у справі № 686/3050/19, від 20.01.2021 року у справі № 686/27885/19.

Суд апеляційної інстанції вважає посилання позивача на заяви громадян, як на підтвердження наявності моральних страждань є безпідставними, оскільки такі заяви не можуть вважатися достатнім та достовірним доказом на підтвердження наявності таких страждань.

Також позивачем не обгрунтовано причинно-наслідкового зв'язку між бездіяльністю, яка виразилася у невнесенні відомостей про вчинення кримінальне правопорушення до ЄРДР та настанням моральної шкоди.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

Що стосується заявленого клопотання апелянта про долучення до матеріалів справи уточненої апеляційної скарги від 21.04.2023 року (яке зареєстроване в апеляційному суді 01.12.2023 року за вх. № 147947), суд апеляційної інстанції приходить до висновку про відмову у задоволенні даного клопотання, виходячи з наступного.

Процесуальним законом не передбачено права позивача на подання заяв (клопотань) про «доповнення» або «уточнення» позовних вимог. Тому в разі надходження до суду однієї із зазначених заяв (клопотань) останній, виходячи з її змісту, а також змісту раніше поданої позовної заяви та конкретних обставин справи, повинен розцінювати її як: подання іншого (ще одного) позову, чи збільшення або зменшення розміру позовних вимог, чи об`єднання позовних вимог, чи зміну предмета або підстав позову (див постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 листопада 2021 року у справі № 405/3360/17 (провадження № 61-9545сво21)).

Як вбачається з матеріалів справи, 21.04.2023 року ОСОБА_1 надіслав апеляційну скаргу на рішення Печерського районного суду м. Києва від 01.03.2023 року до Київського апеляційного суду (яка зареєстрована в апеляційному суді 27.04.2023 року за вх. № 50754), в якій просив його скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити (а.с. 207-213 том 1).

Разом з тим в уточненій редакції апеляційної скарги від 27.11.2023 року апелянт ОСОБА_1 просив суд апеляційної інстанції скасувати рішення Печерського районного суду м. Києва від 01.03.2023 року та повернути справу до Печерського районного суду м. Києва для розгляду справи зі стадії підготовчого провадження на підставі редакції від 28.11.2022 року позовної заяви від 23.06.2022 року (а.с. 40 том 2).

Таким чином, оскільки станом на час подання ОСОБА_1 уточненої апеляційної скарги, судом апеляційної інстанції закінчено підготовчі дії та призначено справу до судового розгляду, в уточненій апеляційній скарзі фактично заявлені нові вимоги, у зв'язку з чим у задоволенні заявленого клопотання слід відмовити.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що немайнові права позивача не були порушені відповідачем.

З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції, вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог та вірно застосував до правовідносин що виникли між сторонами положення ст. 23, 1167, 1174, 1176 ЦК України.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, рішення суду ухвалене з додержанням норм процесуального права та правильним застосуванням норм матеріального права, і не може бути скасоване з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.374, 375 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 01 березня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено «07» грудня 2023 року.

Головуючий суддя Л.П. Сушко

Судді С.В. Кулікова

В.І. Олійник