Постанова

Іменем України

29 листопада 2023 року

м. Київ

справа № 523/11040/19

провадження № 61-4885св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Грушицького А. І.,

суддів: Карпенко С. О., Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Петрова Є. В., Пророка В. В.,

учасники справи:

позивач - Акціонерне товариство «Райффайзен Банк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду міста Одеси від 24 лютого 2021 року у складі судді Бузовського В. В. та постанову Одеського апеляційного суду від 15 листопада 2022 рокуу складі колегії суддів: Таварткіладзе О. М., Князюка О. В., Заїкіна А. П.

у справі за позовом Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2019 року Акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль», яке змінило назву на Акціонерне товариство «Райффайзен Банк» (далі - АТ «Райффайзен Банк»), звернулося до суду із вищевказаним позовом, в якому просило стягнути з ОСОБА_1 заборгованість, яка виникла за кредитним договором від 20 грудня 2006 року № 014/007/74/68456 в сумі 19 000 доларів США.

На обґрунтування позовних вимог АТ «Райффайзен Банк» посилалося на те, що 20 грудня 2006 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є АТ «Райффайзен Банк», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 014/0077/74/68456, відповідно до умов якого позичальник отримала кредит в розмірі 55 000 доларів США на строк до 20 грудня 2023 року під 14 % річних.

З метою зменшення фінансового навантаження на позичальника, між АТ «Райффайзен Банк» та ОСОБА_1 було укладено Додаткові угоди № 014/0077/74/68456/1 від 31 березня 2009 року та № 014/0077/74/68456/2 від 08 квітня 2010 року.

На порушення умов кредитного договору позичальник не виконала взяті на себе зобов`язання за кредитним договором, а саме не здійснювала щомісячно погашення кредитної заборгованості згідно з Графіком погашення кредиту та відсотків, у зв`язку з чим станом на 06 березня 2019 року утворилась заборгованість в розмірі 300 321,31 доларів США, яка складається із: заборгованості за кредитом в розмірі 51 020,39 доларів США;заборгованості за відсотками в розмірі 34 360,96 доларів США; заборгованості за пенею в розмірі 214 939,96 доларів США.

Відповідно до рішення кредитора сума пені не зазначається та не стягується в рамках цього спору, однак продовжує нараховуватися, що не суперечить нормам чинного в Україні законодавства.

Враховуючи те, що позичальник не виконує умови кредитного договору та вимоги банку щодо врегулювання заборгованості, тим самим нівелюючи приписи чинного в Україні законодавства, банк змушений звернутися до суду з позовом про захист порушеного права.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Суворовський районний суд міста Одеси рішенням від 24 лютого 2021 року позов задовольнив частково.

Стягнув з ОСОБА_1 на користь АТ «Райффайзен Банк» суму боргу за кредитним договором № 014/0077/74/68456 від 20 грудня 2006 року у розмірі 19 000 доларів США, в тому числі заборгованість за пенею у розмірі 19 000 доларів США.

Вирішив питання про розподіл судових витрат.

Рішення місцевого суду мотивовано тим, що з мотивувальної частини позовної заяви та розрахунку заборгованість відповідача перед позивачем станом на 06 березня 2019 року становить 300 321,31 доларів США, однак позивач заявив позовну вимогу про стягнення лише 19 000 доларів США.

Враховуючи те, що суд не може виходити за межі позовних вимог, тому відповідно до пункту 3.4 кредитного договору № 014/0077/74/68456 від 20 грудня 2006 року суд дійшов висновку про те, що 19 000 доларів США є нарахованою пенею, оскільки відповідно до умов кредитного договору вона погашається першочергово.

Також суд першої інстанції зазначив, що при укладенні додаткової угоди № 014/007/74/68456/2 від 08 квітня 2010 року до кредитного договору № 014/0077/74/68456 від 20 грудня 2006 року, АТ «Райффайзен Банк» та ОСОБА_1 , як сторони кредитного договору, досягли згоди про збільшення позовної давності до 70 років за всіма вимогами, що виникають з кредитного договору, оскільки така домовленість була укладена в письмовому вигляді у тексті додаткової угоди, яка була особисто підписана відповідачкою, тому позивачем не пропущено позовну давність.

Одеський апеляційний суд постановою від 15 листопада 2022 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Попової О. А. залишив без задоволення, а рішення Суворовського районного суду міста Одеси від 24 лютого 2021 року залишив без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що колегія суддів погоджується з висновком районного суду про наявність підстав для задоволення заявлених вимог про стягнення пені в розмірі 19 000 доларів США.

Доводи апеляційної скарги висновок районного суду не спростовують і зведені лише до незгоди з його висновком без наведення будь-яких обставин, які б ставили під сумнів набутий судом висновок або свідчили б про неправильну оцінку судом доказів, які надані сторонами та неправильне застосування законодавства, яке регулює спірні правовідносини.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У квітні 2023 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Суворовського районного суду міста Одеси від 24 лютого 2021 року та постанову Одеського апеляційного суду від 15 листопада 2022 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі як на підставу оскарження судового рішення заявник посилається на пункти 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України та, зокрема вказує, що оскаржувані судові рішення ухвалено без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 539/1582/16-ц, від 21 лютого 2018 року у справі № 910/5226/17, від 14 лютого 2018 року у справі № 760/2193/15-ц, згідно з якими єдиним допустимим доказом отримання готівкової іноземної валюти позичальником та факту виконання умов договору є касовий документ - заява про видачу готівки або меморіального ордеру - у разі зарахування коштів на поточний рахунок позичальника.

У матеріалах справи відсутні меморіальні ордери, заява на видачу готівки та будь-які інші документи, які б свідчили про отримання відповідачем грошових коштів за кредитним договором саме в тій сумі та в тій валюті, що вказана у позовній заяві.

Жоден документ не підтверджує видачу позичальнику грошових коштів за кредитним договором саме в розмірі 50 000 доларів США.

Розрахунок заборгованості не є документом первинного бухгалтерського обліку, а є одностороннім арифметичним розрахунком стягуваних сум, який повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку).

Подібних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду, про що зазначила у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, та Верховний Суд України, про що зазначив у постанові від 11 березня 2015 року у справі № 6-16цс15.

Стягуючи заборгованість за пенею судами не було перевірено правомірність нарахування такого розміру пені.

Банк ще у 2015 році направив боржнику вимогу про дострокове повернення усієї суми заборгованості за кредитом, тобто використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, та пені за порушення умов договору.

Апеляційний суд застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц.

Всупереч нормам процесуального права, положенням Конвенції та практиці ЄСПЛ суд апеляційної інстанції відмовився відкласти судове засідання за клопотанням представника ОСОБА_1 - адвоката Попової О. А. та вирішив справу за їх відсутності, чим порушив право сторони відповідача брати участь у судових засіданнях та позбавив можливості бути заслуханим судом безпосередньо та надати пояснення з приводу поданої апеляційної скарги та обставин справи (постанова Верховного Суду від 28 жовтня 2020 року у справі № 523/18181/18 (провадження № 61-14767св19)).

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

АТ «Райффайзен Банк» у серпні 2023 року подало до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просить залишити її без задоволення, посилаючись на те, що позовні вимоги банком заявлені лише в частині стягнення пені у розмірі 19 000 доларів США, виходячи з її розрахунку станом на 06 березня 2019 року у розмірі 214 939,96 доларів США. Тобто позивач заявив вимоги про стягнення пені у меншому розмірі, ніж пеня становила на дату виконання розрахунку, розпорядившись таким чином своїми правами на власний розсуд.

Касаційна скарга є безпідставною, а оскаржувані судові рішення - законними та такими, що прийняті у відповідності до вимог чинного законодавства.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Верховний Суд ухвалою від 03 липня 2023 року відкрив касаційне провадження у цій справі та витребував її матеріали із Суворовського районного суду міста Одеси.

Цивільна справа № 523/11040/19 надійшла до Верховного Суду 17 липня 2023 року.

Верховний Суд ухвалою від 08 листопада 2023 року справу призначив до судового розгляду Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в кількості п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Між АТ «Райффайзен Банк» та ОСОБА_1 20 грудня 2006 року було укладено кредитний договір № 014/0077/74/68456, відповідно до умов якого банк надав позичальнику грошові кошти в розмірі 55 000 доларів США на строк до 20 грудня 2023 року під 14 % річних.

З метою зменшення фінансового навантаження на позичальника між АТ «Райффайзен Банк» та ОСОБА_1 було укладено Додаткові угоди № 014/0077/74/68456/1 від 31 березня 2009 року та № 014/0077/74/68456/2 від 08 квітня 2010 року.

АТ «Райффайзен Банк» 16 лютого 2015 року направив ОСОБА_1 вимогу про дострокове виконання зобов`язань за кредитним договором № 014/0077/74/68456 від 20 грудня 2006 року, в якій банк, у зв`язку з наявною простроченою заборгованістю станом на 13 лютого 2015 року, вимагав протягом не більше ніж 60 календарних днів з дати цієї вимоги, здійснити дострокове погашення кредиту у повному обсязі разом із сплатою процентів та пені відповідно до умов кредитного договору.

АТ «Райффайзен Банк» 11 березня 2019 року направив ОСОБА_1 вимогу про виконання зобов`язань за кредитним договором № 014/0077/74/68456 від 20 грудня 2006 року, в якій банк, у зв`язку з наявною простроченою заборгованістю станом на 06 березня 2019 року, вимагав протягом не більше ніж 60 календарних днів з дати цієї вимоги здійснити погашення кредиту у повному обсязі разом із сплатою процентів та пені відповідно до умов кредитного договору.

ОСОБА_1 належним чином не виконувала взятих на себе зобов`язань за кредитним договором, у зв`язку з чим станом на 06 березня 2019 року утворилася заборгованість в розмірі 300 321,31 доларів США, яка складається із: заборгованості за кредитом в розмірі 51 020,39 доларів США;заборгованості за відсотками в розмірі 34 360,96 доларів США; заборгованості за пенею в розмірі 214 939,96 доларів США.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною першою статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

За змістом статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення у повній мірі не відповідають, з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК Україникожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Отже, стаття 15 ЦК Українивизначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Вказаною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність /відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб.

Відповідно до частин першої, третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Цей принцип диспозитивності у цивільному судочинстві реалізується шляхом вільного використання та розпорядження такими процесуальними правами, які, зокрема впливають на виникнення, рух, розвиток і закінчення судового розгляду (право на звернення з позовом, право на зміну предмета або підстав позову), випливають з участі у розгляді справи, забезпечують сторонам належний судовий захист.

Таким чином, суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно визначати правову підставу та предмет позову.

Звертаючись до суду з цим позовом, АТ «Райффайзен Банк» просило стягнути з відповідач на свою користь заборгованість, яка виникла за кредитним договором від 20 грудня 2006 року № 014/007/74/68456 в сумі 19 000 доларів США.

Обґрунтовуючи позовні вимоги банк посилався на те, що позичальник належним чином не виконує взяті на себе зобов`язання за кредитним договором, у зв`язку з чим утворилася заборгованість в розмірі 300 321,31 доларів США, яка складається із заборгованості за кредитом в розмірі 51 020,39 доларів США; заборгованості за відсотками в розмірі 34 360,96 доларів США; заборгованості за пенею в розмірі 214 939,96 доларів США. Однак, відповідно до рішення кредитора сума пені не зазначається та не стягується в рамках цього спору, однак продовжує нараховуватися, що не суперечить нормам чинного в Україні законодавства.

Разом з тим, задовольняючи позовні вимоги суди попередніх інстанцій виходили з того, що відповідно до пункту 3.4 кредитного договору від 20 грудня 2006 року № 014/0077/74/68456 заявлена до стягнення сума - 19 000 доларів США є пенею, оскільки вона погашається першочергово.

Крім того, апеляційний суд зазначив, що прострочення виконання зобов`язання станом на дату виконання позивачем розрахунку пені складає 1 420 днів, а заявлена банком вимога про стягнення пені в розмірі 19 000 доларів США є реалізацією банком свого права, виходячи з принципу диспозитивності, і не перевищує суму, яка розрахована банком.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Задовольняючи позовні вимоги та стягуючи з ОСОБА_1 на користь банку заборгованість за пенею у розмірі 19 000 доларів США, суди розглянули позовні вимоги, які не входили до предмету позову, про що було вказано позивачем в позовній заяві.

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 76-84, 89, 228, 229, 235, 263-265 ЦПК України визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні спору.

Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення в справі неможливо.

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Кузнєцов та інші проти Російської Федерації» зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Така позиція є усталеною у практиці ЄСПЛ (рішення у справах «Серявін та інші проти України», «Проніна проти України») і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Враховуючи викладене, суди попередніх інстанцій не виклали в судових рішеннях в достатній мірі мотиви, на яких вони базуються, адже право на захист може вважатися ефективним тільки тоді, якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином судом вивчені усі їх доводи, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення ЄСПЛ у справах «Мала проти України»; «Суомінен проти Фінляндії»).

В силу положень статті 400 ЦПК України щодо меж розгляду справи касаційним судом Верховний Суд позбавлений можливості ухвалити нове рішення у цій справі, оскільки для його ухвалення необхідно встановити обставини, що не були встановлені в судовому рішенні судів першої та апеляційної інстанцій.

Таким чином, суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову.

Тому судам під час нового розгляду справи слід встановити, які саме вимоги були заявлені банком до ОСОБА_1 чи про стягнення кредитної заборгованості за тілом кредиту, чи відсотків, як складової частини заборгованості за кредитним договором та за який період, і розглянути спір в межах заявлених позовних вимог.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Загальними вимогами процесуального права визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всім доказам, якими суд керувався при вирішенні позову. Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення в справі неможливо.

Суди на порушення статей 12, 89, 263 ЦПК України на зазначене уваги не звернули, не з`ясували належно фактичних обставин справи щодо заявлених вимог, не перевірили доводів позивача й не надали належної правової оцінки поданим ним доказам.

Зазначене вище перешкоджає суду касаційної інстанції без встановлення вказаних фактичних обставин ухвалити правильне рішення по суті спору.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

За таких обставин рішення судів попередніх інстанцій не відповідають вимогам статті 263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що на підставі положень статті 411 ЦПК України є підставою для їх скасування з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до пункту 1 частини третьої, частини четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Оскільки суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості під час розгляду справи в касаційному порядку встановлювати нові обставини або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, збирати та надавати правову оцінку новим доказам у справі, то усунути вказані недоліки розгляду справи на стадії касаційного перегляду неможливо, тому, оскільки порушення норм процесуального права допущені обома судами, справу необхідно передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Щодо судових витрат

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки Верховний Суд не змінює судове рішення та не ухвалює нове, а передає справу на новий розгляд, тому розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Суворовського районного суду міста Одеси від 24 лютого 2021 року та постанову Одеського апеляційного суду від 15 листопада 2022 рокускасувати і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийА. І. Грушицький Судді:С. О. Карпенко І. В. Литвиненко Є. В. Петров В. В. Пророк