РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
28 листопада 2023 року м.Харків
Київський районний суд м. Харкова в складі:
головуючого судді Губської Я.В.,
при секретарі -Мордухович К.Г.,
Позивач, ОСОБА_1 15.09.2021 звернулась до суду з позовом до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Карточка Плюс», в якому просила суд: скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень приватного нотаріуса ХМНО Вахрушевої О.О., індексний №59607598 від 02.08.2021 про державну реєстрацію права власності за ТОВ «Карточка Плюс» житлового будинку з надвірними будівлями, загальною площею 90,5 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; поновити право власності на житловий будинок з надвірними будівлями, загальною площею 90,5 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 за позивачем; зобов`язати Департамент реєстрації ХМР вчинити дії щодо поновлення в реєстрації ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 ; судові витрати покласти на відповідача.
Ухвалою Київського районного суду м.Харкова від 21.09.2021 позовну заяву залишено без руху.
Ухвалою Київського районного суду м.Харкова від 17.09.2021 заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задоволено частково.
Ухвалою Київського районного суду м.Харкова від 10.11.2021 відкрито загальне позовне провадження у справі.
Ухвалою Київського районного суду м.Харкова від 10.05.2023 в задоволенні клопотання представника відповідача про скасування заходів забезпечення відмовлено. Закрито підготовче провадження по справі.
15.11.2023 до суду надійшли письмові пояснення позивача, в яких вона вказала, що представник відповідача не довів суду поважність причин пропуску строків надання відзиву на позов. Крім того вказала, що матеріали справи свідчать про те, що незаконну реєстрацію права власності на житловий будинок, що є предметом забезпечення згідно укладеного іпотечного договору, належного позивачу, було здійснено відповідачем 29.07.2021, тобто під час продовження дії ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки 23.04.2021 набрав чинності ЗУ №1381-ІХ від 13.04.2021 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо споживчих кредитів, наданих в іноземній валюті», спрямований на захист та відновлення платоспроможності позичальників, які отримали споживчі кредити в іноземній валюті, шляхом їх реструктуризації. Таким чином, ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» поновив свою дію на 5 місяців з дня набранням чинності ЗУ №1381-ІХ від 13.04.2021, тобто діє з 23.04.2021 по 23.09.2021.
Позивач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилась, представник позивача надав заяву, в якій позовну заяву підтримав в повному обсязі та просив її задовольнити з підстав викладених в ній, справу просив розглядати за їх відсутності.
Представник відповідача надав заяву в якій просив слухати справу за їх відсутності, заперечував щодо задоволення позовних вимог в повному обсязі та просила відмовити в позові у зв`язку із їх недоведеністю та необґрунтованістю.
Третя особа в судове засідання не з`явилась. Про час та місце судового засідання повідомлена належним чином.
Відповідно до ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, оскільки сторони не з`явилися у судове засідання.
Дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність сторін, враховуючи строки розгляду справи.
Суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.
Частиною 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" роз`яснено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
У п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.
Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
У справі Bellet v. France Суд зазначив, що"стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права".
Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Як вбачається з матеріалів справи, та не оспорювалось сторонами, 07.04.2008 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № ML - 707/058/2008, за умовами якого остання отримала кредит в сумі 95 000 доларів США зі сплатою 5,99% річних з кінцевим терміном повернення 07.04.2017 року.
В забезпечення виконання умов зазначеного кредитного договору між ОСОБА_1 та ЗАТ «ОТП Банк» 07.04.2008 було укладено договір іпотеки №РML-707/058/2008, який посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Карташовою С.І. за реєстровим номером 1274. Предметом договору іпотеки є житловий будинок з надвірними будівлями, загальною площею 90,5 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та належить ОСОБА_1 на праві власності на підставі договору купівлі продажу №924-04 від 24.09.1996.
29.06.2010 року між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» було укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю, за яким до позивача перейшли всі права вимоги до боржника за вищевказаним кредитним договором.
Ухвалою Харківського апеляційного суду від 17.11.2021 року ТОВ «Фінансова компанія «Карточка плюс» залучена до участі у справі в якості правонаступника позивача.
Рішенням Київського районного суду м.Харкова від 16.08.2018 в цивільній справі №640/22879/14-ц в задоволені позову ТОВ ОТП Факторинг Україна до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості відмовлено внаслідок застосування строку позовної давності.

Постановою Харківського апеляційного суду від 20.11.2018 апеляційну скаргу ТОВ ОТП Факторинг Україна залишено без задоволення, а рішення Київського районного суду м.Харкова від 16.08.2018 без змін.

Постановою Верховного суду України від 09.06.2021 касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», подану його представником Збицькою Елліною Павлівною, задоволено частково. Постанову Харківського апеляційного суду від 20 листопада 2018 року в частині вирішення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 скасовано, справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. У іншій частині рішення Київського районного суду міста Харкова від 16 серпня 2018 року та постанову Харківського апеляційного суду від 20 листопада 2018 року залишено без змін.

Постановою Полтавського апеляційного суду від 19.07.2022 апеляційну скаргу Товариства з обмежено відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», правонаступником якого є Товариство з обмежено відповідальністю «Фінансова компанія «Карточка плюс», - задоволено частково. Рішення Київського районного суду м. Харкова від 16 серпня 2018 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_1 змінено, врахувавши мотиви викладені в цій постанові.

В своїй позовній заяві позивач посилається на те, що всупереч ст. ст. 35, 37 Закону України «Про іпотеку» право власності на будинок було набуто відповідачем в порядку звернення стягнення на нерухоме майно в період дії мораторію на примусове відчуження, відповідачем не виконані вимоги ст.35 ЗУ «Про іпотеку», а саме не надіслано іпотечне повідомлення та не надано строк на усунення порушень умов кредитного договору, відповідач не мав права реєструвати право власності на предмет іпотеки за собою, оскільки не було дотримано порядку здійснення звернення стягнення на майно та реєстрації права власності, передбаченого ст. 37 ЗУ «Про іпотеку»; відповідачем порушено вимоги ст. 106 ЖК України, ст.40 ЗУ «Про іпотеку», а саме не надано іншого житлового приміщення, оскільки кредит надавався під заставу нерухомості, що є серед іншого підставою поновлення в реєстрації.

Згідно із ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право у разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

У разі порушення іпотекодавцем обов`язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом (частина перша статті 12 Закону України «Про іпотеку»).

Відповідно до змісту ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до принципу свободи договору саме сторони договору вправі визначати процедуру та порядок направлення та вручення відповідних повідомлень та виконання інших вимог, встановлених Законом України «Про іпотеку», і за відсутності в договорі відповідних умов слід виходити з такого.

Згідно із підпунктом 1 пункту 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не може бути примусово звернено стягнення (відчужене без згоди власника) на майно, що віднесене до об`єктів житлового фонду (далі - нерухоме житлове майно), об`єкт незавершеного житлового будівництва, майнові права на нього, що є предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно/об`єкт незавершеного житлового будівництва/майнові права виступають як забезпечення виконання зобов`язань фізичної особи (позичальника або майнового поручителя) за кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:

- таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного житлового будівництва, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності немає іншого нерухомого житлового майна; або;

- таке нерухоме житлове майно придбавалося за кредитні кошти і при цьому умовами кредитного договору передбачена заборона реєстрації місця проживання позичальника або майнового поручителя за адресою знаходження нерухомого житлового майна, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності немає іншого нерухомого житлового майна;

- загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного житлового будівництва) не перевищує 140 квадратних метрів для квартири та 250 квадратних метрів для житлового будинку.

Пунктом 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» передбачено, що протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Відповідно до абзацу 4 пункту 2 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Кодексу України з процедури банкрутства (у редакції Закону України від 16 вересня 2020 року № 895-IX) Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» втрачає чинність через вісімнадцять місяців з дня введення в дію цього Кодексу, тобто 21 квітня 2021 року.

13 квітня 2021 року Верховна Рада України прийняла Закон України № 1381-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо споживчих кредитів, наданих в іноземній валюті», відповідно до пункту 2 розділу ІІ якого Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» втрачає чинність через п`ять місяців з дня набрання чинності цим Законом.

Також 13 квітня 2021 року Верховна Рада України прийняла Закон України № 1382-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реструктуризації зобов`язань за кредитами в іноземній валюті та адаптації процедур неплатоспроможності фізичних осіб», яким внесла зміни до Кодексу України з процедур банкрутства у розділі «Прикінцеві та перехідні положення» та абзац четвертий пункту 2 виклала в такій редакції: «Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» втрачає чинність через двадцять місяців з дня введення в дію цього Кодексу».

Закони № 1381-IX та № 1382-IX Президент України 21 квітня 2021 року підписав, та 22 квітня 2021 року їх опубліковано в офіційному друкованому виданні - газеті «Голос України».

Закони України від 13 квітня 2021 року № 1381-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо споживчих кредитів, наданих в іноземній валюті» та № 1382-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реструктуризації зобов`язань за кредитами в іноземній валюті та адаптації процедур неплатоспроможності фізичних осіб» набрали чинності 23 квітня 2021 року.

Відповідно до цих законів Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (який втратив чинність 21 квітня 2021 року) поновлює свою дію на п`ять місяців з дня набрання чинності Законом № 1381-IX, тобто діє з 23 квітня 2021 року до 23 вересня 2021 року.

В оцінці правомірності дій іпотекодержателя щодо звернення стягнення на предмет іпотеки 29 липня 2021 року потрібно враховувати, що Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» втратив чинність 21 квітня 2021 року та поновив свою дію 23 квітня 2021 року.

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

За правилами частин першої та третьої статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Закріплення названого принципу на конституційному рівні є гарантією стабільності суспільних відносин, у тому числі відносин між державою і громадянами, зумовлює у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене в результаті прийняття пізніше іншого закону чи інакшого нормативно-правового акта.

У Рішенні Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99 у справі про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів наголошується на тому, що до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

У Рішенні від 12 липня 2019 року № 5-р(I)/2019 Конституційний Суд України висловив думку, що за змістом частини першої статті 58 Основного Закону України новий акт законодавства застосовується до тих правовідносин, які виникли після набрання ним чинності. Якщо правовідносини тривалі і виникли до ухвалення акта законодавства та продовжують існувати після його ухвалення, то нове нормативне регулювання застосовується з дня набрання ним чинності або з дня, встановленого цим нормативно-правовим актом, але не раніше дня його офіційного опублікування (абзац четвертий пункту 5 мотивувальної частини).

З урахуванням наведених приписів Закону та Рішення Конституційного Суду України є підстави для висновку, що іпотекодержатель, звертаючись до державного реєстратора з метою позасудового врегулювання спору, мав керуватися тією нормою права, яка сформульована саме у законі, яка була чинною на момент вчинення ним відповідної реєстраційної дії, зокрема й звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом реєстрації права власності на нього за іпотекодержателем. За умови дотримання вимог позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки, чинних на момент вчинення такої дії, рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем є правомірним та не підлягає скасуванню судом.

Враховуючи, що станом на 29 липня 2021 року дію Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» було поновлено з 23 квітня 2021 року, тому суд прийшов до висновку, що на момент звернення стягнення на предмет іпотеки мораторій діяв, а тому посилання позивача щодо дії мораторію є обґрунтованими.

Судом встановлено, що спірний будинок підпадає під дію Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки виступає предметом іпотеки за кредитом в іноземній валюті, використовується як місце постійного проживання іпотекодавця та членів її сім`ї, є їх єдиним житлом, а загальна площа не перевищує 250 кв. метрів.

Враховуючи викладене, обґрунтованою є також вимога позивача щодо поновлення права власності на житловий будинок з надвірними будівлями, загальною площею 90,5 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 .

Щодо відсутності доказів отримання позивачем письмової вимоги про усунення порушень.

Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Отже, за загальним правилом право розпоряджатися майном належить власнику, а особа, яка не є власником, таким правом не наділена.

Особа, яка не є власником майна, вправі розпоряджатися цим майном лише у випадках, встановлених законом.

Відповідно до частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Згідно із частиною першою статті 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. У цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку (частина друга статті 35 зазначеного Закону).

Отже, за змістом частини першої статті 33 та частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» реалізації права іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки передує реалізація ним права вимагати дострокового виконання основного зобов`язання. І лише якщо останнє не виконане чи неналежно виконане, іпотекодержатель, якщо інше не передбачено законом, може звертати стягнення на предмет іпотеки. Недотримання цих правил є перешкодою для звернення стягнення на предмет іпотеки, але не перешкоджає іпотекодержателю звернутися з позовом до боржника про виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання відповідно до частини другої статті 35 Закону України «Про іпотеку».

Вимоги частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» не перешкоджають іпотекодержателю здійснювати права, визначені цим Законом та/або іпотечним договором, без попереднього повідомлення іпотекодавця тільки тоді, якщо викликана таким повідомленням затримка може спричинити знищення, пошкодження чи втрату предмета іпотеки (частина третя зазначеної статті).

Умови договору іпотеки та вимоги частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» пов`язують можливість задоволення вимог кредитора про звернення стягнення на предмет іпотеки з дотриманням іпотекодержателем процедури належного надсилання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, вимоги про усунення порушення основного зобов`язання.

Належним слід вважати надсилання вимоги з дотриманням встановленого договором порядку на адресу отримувача, яка вказана в договорі або додатково повідомлена відповідно до умов договору. Якщо такий порядок договором не визначений, відповідно до звичаїв ділового обороту належне направлення вимоги може здійснюватися засобами поштового зв`язку чи кур`єрської служби, які дозволяють встановити зміст відправлення та підтвердити його вручення, наприклад, цінним листом з описом вкладеного відповідно до Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2009 року № 270.

Суд звертає увагу на те, що належним дотриманням іпотекодержателем процедури повідомлення іпотекодавця та боржника, якщо він є відмінним від іпотекодавця, про вимогу стосовно усунення порушення також слід вважати також таке повідомлення, що було надіслане належним чином, проте не отримане внаслідок недбалості або ухилення від отримання.

Направлення такої вимоги іпотекодавцю про усунення порушень основного зобов`язання обґрунтовується саме тим, що іпотекодавець має право замість боржника усунути порушення основного зобов`язання і тим самим убезпечити себе від звернення стягнення на належний йому предмет іпотеки.

В разі дотримання іпотекодержателем порядку належного надсилання вимоги про усунення порушення основного зобов`язання діє презумпція належного повідомлення іпотекодержателя про необхідність усунення порушень основного зобов`язання, яка може бути спростована іпотекодавцем в загальному порядку.

За відсутності такого належного надсилання вимоги відповідно до частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець не набуває права звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання.

Таким чином, недотримання вимог частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» щодо належного надсилання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, вимоги про усунення порушення основного зобов`язання унеможливлює застосовування позасудового способу задоволення вимог іпотекодержателя.

При цьому метою повідомлення іпотекодержателем іпотекодавця та інших осіб є доведення до їх відома наміру іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. Тому іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання лише за умови належного надсилання вимоги, коли іпотекодавець фактично отримав таку вимогу або мав її отримати, але не отримав внаслідок власної недбалості чи ухилення від такого отримання.

В іншому випадку іпотекодержатель не набуває права звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання, зокрема не вправі відчужувати предмет іпотеки іншій особі. За таких умов предмет іпотеки, придбаний іншою особою за договором з іпотекодержателем, є майном, придбаним в особи, яка не мала права його відчужувати. При цьому добросовісна особа, яка придбаває майно в особи, яка не є його власником, має пересвідчитися у наявності в останньої права розпоряджатися чужим майном.

Так, в матеріалах справи міститься копії вимог про усунення порушення від 06.07.2021 та 27.05.2021, рекомендованих повідомлень, проте такі повідомлення не містять підпису позивача про їх отримання. Також ,стороною відповідача не заперечувався факт того, що вказані вимоги не були отримані позивачем.

Отже, вказані поштові повідомлення є неналежним доказом виконання ТОВ «ФК «Карточка Плюс» вимог Закону України «Про іпотеку».

Також позивач вказує, що не отримував від відповідача письмової вимоги про усунення порушень.

Таким чином, під час розгляду справи відповідачем ТОВ «ФК «Карточка Плюс» не надано належного доказу щодо отримання іпотекодавцем письмових вимог від іпотекодержателя про усунення порушень та звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття на нього права власності. Через відсутність такого доказу не є підтвердженим факт отримання іпотекодавцем вимоги про усунення порушень та унеможливило встановлення реєстратором завершення 30-денного строку, з моменту отримання іпотекодавцем письмової вимоги, сплив якого пов`язується з проведенням ним подальших дій зі звернення стягнення на предмет іпотеки, що однозначно свідчить про недотримання відповідачем процедури позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки, визначеної п. 61 Порядку 1127 та вимог Закону України «Про іпотеку».

Дана позиція суду узгоджується в висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29.04.2019 року у справі №638/20000/16-ц, відповідно до якої для реєстрації права власності на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, до державного реєстратора має звернутись належна особа-іпотекодержатель, та надати документи, які підтверджують: - направлення та вручення іпотекодавцю вимоги про усунення порушень; - сплив 30-денного терміну з моменту отримання іпотекодавцем вимоги про усунення порушень.

Державна реєстрація права власності на предмет іпотеки за ТОВ «ФК «Карточка Плюс» проведена всупереч нормам чинного законодавства, є установленим факт порушення порядку звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття права власності.

Стосовно пред`явленої позовної вимоги до Департаменту реєстрації Харківської міської ради про поновлення реєстрації , суд зазначає наступне.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частини перша та третя статті 13 ЦПК України).

Позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи (частина друга статті 48 ЦПК України).

Визначення відповідачів, предмета і підстав спору є правом позивача. Водночас встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Аналогічні висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (пункт 41), від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц (пункт 49), від 21 листопада 2018 року в справі № 127/93/17-ц (пункт 50), від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (пункт 31.4), від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц (пункти 37, 54), від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17 (пункт 38), від 13 березня 2019 року у справі № 757/39920/15-ц (пункт 31), від 27 березня 2019 року у справі № 520/17304/15-ц (пункт 63).

Спір про скасування рішення, запису про державну реєстрацію речового права на нерухоме майно треба розглядати як спір, пов`язаний з порушенням цивільних прав позивача на нерухоме майно іншою особою, за якою зареєстроване речове право на це майно. Аналогічний висновок викладено, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16 (пункт 36).

За змістом пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон України № 1952) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до статті 11 зазначеного Закону державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав. Втручання, крім випадків, передбачених цим Законом, будь-яких органів влади, їх посадових осіб, юридичних осіб, громадян та їх об`єднань у діяльність державного реєстратора під час проведення реєстраційних дій забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом.

Так, відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини третьої статті 26 Закону України № 1952 відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню.

У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Зміст і характер відносин між учасниками справи та встановлені судом обставини справи підтверджують, що спір у позивача існує саме з ТОВ «ФК «Карточка плюс» із приводу порушення ним права власності позивача на житловий будинок з надвірними спорудами внаслідок його дій щодо реєстрації за собою цього права.

Державний реєстратор зобов`язаний виконати рішення суду щодо скасування державної реєстрації речового права або його обтяження незалежно від того, чи був цей реєстратор залучений до участі у справі (відповідачем, співвідповідачем або третьою особою, третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору).

З огляду на те, що позивач, пред`явивши вимогу про зобов`язання Департаментом реєстрації Харківської міської ради вчинити дії щодо поновлення в реєстрації ОСОБА_1 , обрала неналежний спосіб захисту, оскільки позивач не позбавлена права самостійно, пред`явити рішення суду скасування державної реєстрації речового права або його обтяження, а державний реєстратор, в свою чергу зобов`язаний виконати рішення суду щодо скасування державної реєстрації речового права або його обтяження незалежно від того, чи був цей реєстратор залучений до участі у справі (відповідачем, співвідповідачем або третьою особою, третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору), а тому вказана вимога задоволенню не підлягає.

Відповідно до приписів п.3 ч.1 ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений судовий збір, пропорційно розміру задоволених позовних вимог, у розмірі 11804,00 грн.

На підставі викладеного, ст.ст.15, 526-530, 1054 ЦК України, керуючись ст.ст.5-13, 133, 141, 259, 263-265, 274-279 ЦПК України, суд-

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Товариства з обмеженою відповідальністю «Карточка Плюс»(01004, м.Київ, вул.Басейна, б.23, оф.21), третя особа приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Вахрушева Ольга Олександрівна (м.Харків, вул. Полтавський шлях б.140 А) про скасування реєстрації права власності, поновлення права власності та поновлення реєстрації місця проживанням задовольнити частково.

Скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень приватного нотаріуса ХМНО Вахрушевої О.О., індексний №59607598 від 02.08.2021 про державну реєстрацію права власності за ТОВ «Карточка Плюс» житлового будинку з надвірними будівлями, загал ьною площею 90,5 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Поновити право власності на житловий будинок з надвірними будівлями, загальною площею 90,5 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ).

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Карточка Плюс»(01004, м.Київ, вул.Басейна, б.23, оф.21, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) витрати зі сплати судового збору в сумі 11804 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

На рішення суду першої інстанції протягом 30 днів з дня його проголошення, може бути подана апеляційна скарга безпосередньо до Харківського апеляційного суду. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення, а у випадку проголошення в судовому засіданні лише вступної та резолютивної частини судового рішення строк для апеляційного оскарження обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Суддя: