ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Єдиний унікальний номер 625/33/23
Номер провадження 22-ц/818/1562/23
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 грудня 2023 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Мальованого Ю.М.,

суддів: Пилипчук Н.П., Тичкової О.Ю.,

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю агропромислове об`єднання «Мрія» на рішення Коломацького районного суду Харківської області від 31 травня 2023 року (суддя першої інстанції Скляренко М.О.), у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю агропромислове об`єднання «Мрія» про стягнення орендної плати за користування земельною ділянкою, -

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю агропромислове об`єднання «Мрія» про стягнення орендної плати за користування земельною ділянкою.

Позов мотивовано тим, що ОСОБА_1 є власником земельних ділянок із цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 6,36 га та 6,84 га з кадастровими номерами :01:000:0186 та :01:000:0333 відповідно, які розташовані на території Покровської сільської ради Коломацького району Харківської області. Вказані земельні ділянки були нею передано в оренду Товариству з обмеженою відповідальністю агропромислове об`єднання «Мрія» (далі ТОВ АПО «Мрія») на підставі договору оренди землі від 19 жовтня 2007 року, укладеного між позивачем та відповідачем. Згідно вказаного договору за користування земельною ділянкою була встановлена орендна плата у розмірі 1251 грн 88 коп., яка повинна сплачуватись орендарем щорічно з 01 січня до 31 грудня поточного року дії договору оренди. 18 липня 2013 року між нею і ТОВ АПО «Мрія» укладена додаткова угода №1 до зазначеного вище договору оренди, відповідно до якої орендар зобов`язався виплачувати орендодавцеві орендну плату за користування земельної ділянки у розмірі 5% від грошової оцінки земельної ділянки.В позовній заяві позивачка зазначила, що строк дії договору оренди земельних ділянок скінчився 19 жовтня 2022 року, однак відповідач не сплатив орендну плату за користування її земельними ділянками за 2022 рік.

Посилаючись на викладені обставини, ОСОБА_1 просила суд стягнути з відповідача заборгованість з орендної плати за 2022 рік за користування земельними ділянками за вищевказаним договором оренди у розмірі 23854 грн. та судові витрати.

04 травня 2023 року до суду від представника відповідача надійшли письмові пояснення, які мотивовані тим, що ТОВ АПО «Мрія» не визнає заявлені позивачкою вимоги, вважає їх безпідставними і такими, що задоволенню не підлягають з таких підстав: 1) посилання позивачки на ту обставину, що строку дії договору оренди, укладеного між нею та ТОВ АПО «Мрія» закінчився 19 жовтня 2022 року є необґрунтованими, позаяк цей договір вважається автоматично пролонгованим на один рік з дати закінчення строку його дії на підставі ч.1 ст.1 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення умов для забезпечення продовольчої безпеки в умовах воєнного стану» та п.27 розділу Х «Перехідні положення» Земельного кодексу України; 2) заборгованість за користування належною позивачці земельною ділянкою з кадастровим номером :01:000:0333 станом на 04 травня 2023 року повністю їй сплачена; 3) заборгованість за користування на умовах оренди іншою земельною ділянкою кадастровий номер :01:000:0186 ТОВ АПО «Мрія» не визнається, позаяк відповідач вважає, що в його користуванні така земельна ділянка взагалі не перебуває, бо в земельному кадастрі відсутні відомості про земельну ділянку із вищевказаним кадастровим номером.

Рішенням Коломацького районного суду Харківської області від 31 травня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнути із ТОВ АПО «Мрія» на користь ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 9601 грн 21 коп. орендної плати за користування земельною ділянкою відповідно до договору оренди земельної ділянки зареєстрованого у Коломацькому районному відділі земельних ресурсів, про що у книзі № 4 записів державної реєстрації договорів оренди землі Покровської сільської ради Коломацького району Харківської області вчинено запис від 19 жовтня 2007 року за № 28 та витрати зі сплати судового збору в розмірі 432 грн. 12 коп.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що 19 квітня 2023 року відповідачем ТОВ АПО «Мрія» позивачці ОСОБА_1 частково виплачена заборгованість зі сплати орендної плати за користування належними їй земельними ділянками за 2022 рік у сумі 9601 грн 21 коп. Таким чином, на час розгляду справи залишилися несплаченою відповідачем на користь позивачки частина орендної плати за користування відповідачем у 2022 році належними їй земельними ділянками в сумі 9601 грн 21 коп. (23853 грн 94 коп. (сума нарахованої орендної плати за 2022 рік) - 4651 грн 52 коп (сума сплачених відповідачем податку та військового збору) - 9601 грн 21 коп (частина сплаченої позивачці орендної плати за 2022 рік) = 9601 грн 21 коп (несплачена частина орендної плати за 2022 рік). За таких обставин, суд першої інстанції дійшов до висновку, що в порушення умов укладеного між сторонами договору оренди землі відповідачем ТОВ АПО «Мрія» на користь позивачки не сплачено залишок суми у розмірі 9601 грн 21 коп. із нарахованої суми орендної плати за 2022 рік за користування належними ОСОБА_1 земельними ділянками, яку стягнув із відповідача на користь позивачки.

10 липня 2023 року адвокат Власенко В.І., який діє в інтересах ТОВ АПО «Мрія», подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення норм процесуального та матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи просив рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що заборгованість зі сплати орендної плати за користування земельною ділянкою кадастровий номер :01:000:0186 відповідач не визнає, адже вважає, що ТОВ АПО «Мрія» фактично не користується даною земельною ділянкою, оскільки інформація про вищевказану земельну ділянку в Державному земельному кадастрі з вказаним кадастровим номером відсутня та відсутня інформація у відповідача про проведення позивачкою інвентаризації земельних ділянок, які перебувають у користуванні відповідача.

Відповідач посилається на те, що після прийняття оскаржуваного рішення судом першої інстанції 02 червня 2023 року позивачка ОСОБА_1 здійснила державну реєстрації права власності на земельну ділянку :01:000:0186, на підставі державного акту на право приватної власності на земельну ділянку, серії та Р3 № 832664 від 27 грудня 2002 року. Після здійснення державної реєстрації кадастровий номер земельної ділянки, яка перебуває у оренді ТОВ АПО «Мрія» змінився на :01:000:0565.

31 липня 2019 року укладено договір оренди б/н земельної ділянки з кадастровим номером :01:000:0565 між Коломацькою селищною радою Богодухівського району Харківської області та ТОВ АПО «Мрія», який 01 серпня 2019 року зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за реєстровим № 32707141. За даним договором ТОВ АПО «Мрія» вже сплачено орендну плату у розмірі 15350 грн 97 коп. Тому вважає, що вказані факти, що не були належним чином перевірені судом першої інстанції мають істотне значення, адже підтверджують факт відсутності заборгованості відповідача та факт відсутності земельної ділянки в реальному світі на момент розгляду справи по суті.

28 серпня 2023 року ОСОБА_1 подано відзив на апеляційну скаргу, в якому вона вказує на безпідставність заперечень відповідача, викладених у апеляційній скарзі та заперечувала проти наведених у апеляційній скарзі аргументів відповідача. Тому просила залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу ТОВ АПО «Мрія» без задоволення.

Відповідно до частин 1, 2, 4, 5 статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частиною 3 статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно зі статтею 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Суд апеляційної інстанції розглядає апеляційну скаргу ТОВ АПО «Мрія» на рішення Коломацького районного суду Харківської області від 31 травня 2023 року в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами на підставі частини 1 статті 369 ЦПК України.

Суд апеляційної інстанції, за результатами розгляду апеляційної скарги, має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (пункт 2 частини 1 статті 374 ЦПК України).

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, земельна ділянка кадастровий номер :01: 000:0186належить ОСОБА_1 на підставі державного акту на право приватної власності не землю серії Р3 № 832664, виданого 27 грудня 2002 року головою Коломацької райдержадміністрації Ради народних депутатів, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за реєстровим № 123 (а.с.8, 83).

Крім того, позивачці ОСОБА_1 належить земельна ділянка кадастровий номер :01:000:0333на підставі державного акту на право приватної власності не землю серії Р3 № 832794, виданого 02 січня 2003 року головою Коломацької райдержадміністрації Ради народних депутатів, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за реєстровим № 194 (а.с.9, 84). Вищевказані державні акти на право приватної власності не землю серій Р3 № 832664 та Р3 № 832794 видано ОСОБА_1 на підставі розпорядження Коломацької райдержадміністрації Ради народних депутатів № 262 від 24 грудня 2002 року (а.с.8-9, 83-84).

19 жовтня 2007 року між ОСОБА_1 та ТОВ АПО «Мрія» укладено договір оренди земельної ділянки (далі Договір) строком на 15 років з моменту підписання договору та державної реєстрації (п.1.2 Договору), за умовами якого ОСОБА_1 передала в оренду ТОВ АПО «Мрія» вищевказані земельні ділянки. Орендна плата становить 1251 грн 88 коп. та повинна сплачуватись щорічно у термін з «01» січня до «31» грудня поточного року (п.2.2 Договору) (а.с.6).

19 жовтня 2007 року Договір зареєстровано у Коломацькому районному відділі земельних ресурсів, про що у Книзі № 4 записів державної реєстрації договорів оренди землі Покровської сільської ради Коломацького району Харківської області вчинено запис «19» жовтня 2007 року за № 28 (а.с.7).

Як вбачається із договору оренди земельної ділянки, зареєстрованого у Коломацькому районному відділі земельних ресурсів, про що у книзі № 4 записів державної реєстрації договорів оренди землі Покровської сільської ради Коломацького району Харківської області вчинено запис від 19 жовтня 2007 року за № 28, ОСОБА_1 (орендодавець) та Закрите акціонерне товариство агропромислове об`єднання «Мрія» (орендар) уклали договір, за яким орендодавець передала орендарю земельні ділянки площею 6,36 га та 6,84 га з кадастровими номерами :01:000:0186 та :01:000:0333, відповідно ( а.с.6-7).

18 січня 2013 року між ОСОБА_1 та ТОВ АПО «Мрія» укладено додаткову угоду №1 до Договору оренди земельної ділянки № б/н від 05 лютого 2006 року про внесення змін до абзацу 1 п.2.1 Договору та доповнено розділ 5 Договору «Інші умови» новим пунктом 5.9 (а.с.5). Зі змісту умов додаткової угоди № 1 вбачається, що сторони домовилися щодо внесення змін в пункт 2.1 Договору, відповідно до яких орендар зобов`язується виплачувати орендодавцеві орендну плату за користування земельною ділянкою протягом терміну встановленого в договорі оренди у розмірі 5 (п`ять) % від грошової оцінки земельної ділянки та поступово збільшувати цю плату залежно від результатів господарської діяльності та фінансово-економічного стану Орендаря. Доповнили розділ 5 Договору «Інші умови» новим пунктом 5.9 такого змісту «Право оренди земельної ділянки може передаватися у заставу, а також вноситися до статутного фонду орендарем лише за письмовою згодою орендодавця». (а.с. 5).

Крім того, у вказаній додатковій угоді №1 зазначено, що Товариство з обмеженою відповідальністю Агропромислове об`єднання «Мрія» є правонаступником Закритого акціонерного товариства агропромислове об`єднання «Мрія», а також що вказана додаткова угода є невід`ємною частиною договору оренди земельної ділянки від 05 лютого 2006 року, який зареєстровано у Коломацькому районному відділі земельних ресурсів, про що у книзі № 4 записів державної реєстрації договорів оренди землі Покровської сільської ради Коломацького району Харківської області вчинено запис від 19 жовтня 2007 року за № 28 (а.с.5).

Статтею 2 Закону України "Про оренду землі" у редакції, чинній на момент укладання та державної реєстрації договору, передбачено, що відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі.

Відповідно до ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків (ст. 11 ЦК України).

Згідно із ст.627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до вимог ч.2 ст.792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.

За ст.1 Закону України «Про оренду землі» (далі Закон) оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Згідно із ч.1 ст.13 цього Закону договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально (ч.1 ст.14 Закону).

Відповідно до ч.1, 2 ст.15 Закону України «Про оренду землі» істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); дата укладення та строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату.

За згодою сторін у договорі оренди землі можуть зазначатися інші умови.

Право оренди вищевказаних земельних ділянок ТОВ АПО «Мрія» набуло з моменту його державної реєстрації 19 жовтня 2007 року.

Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року на всій території України введено воєнний стан, який триває на час розгляду цього провадження.

Підпунктом 2 пункту 27 Перехідних положень ЗК України передбачено, що під час дії воєнного стану вважаються поновленими на один рік без волевиявлення сторін відповідних договорів і без внесення відомостей про поновлення договору до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно договори оренди, суборенди, емфітевзису, суперфіцію, земельного сервітуту, строк користування земельними ділянками щодо яких закінчився після введення воєнного стану до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо відновлення системи оформлення прав оренди земельних ділянок сільськогосподарського призначення та удосконалення законодавства щодо охорони земель» № 2698-IX, щодо земельних ділянок сільськогосподарського призначення.

Оскільки строк дії договору оренди земельних ділянок від 19 жовтня 2007 року (зі змінами від 18 липня 2013 року) закінчився в період із 24 лютого 2022 року (введення воєнного стану) до 19 листопада 2022 року (набрання чинності Законом № 2698-IX), тому він вважається поновленим на один рік.

Згідно зі ст. 2 Закону України «Про оренду землі» у редакції, чинній на момент укладання та державної реєстрації договору, відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються ЗК України, ЦК України, цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі.

Частинами 1 та 2 ст. 21 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою. Розмір, форма і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України).

Положеннями частин 1, 2 статті 22 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що орендна плата справляється у грошовій формі. За згодою сторін розрахунки щодо орендної плати за землю можуть здійснюватися у натуральній формі. Розрахунок у натуральній формі має відповідати грошовому еквіваленту вартості товарів за ринковими цінами на дату внесення орендної плати.

Частиною 1 статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

На виконання Договору ОСОБА_1 передала в користування відповідачу ТОВ АПО «Мрія» належні їй земельні ділянки, а орендар користувався ними та сплачував орендну плату і земельний податок, що сторонами у справі не заперечується.

Звернувшись до суду із вказаними позовними вимогами, позивач посилалась на те, що у порушення пункту 2.2 Договору оренди земельної ділянки від 19 жовтня 2007 року та п.2 Додаткової угоди № 1 від 18 січня 2013 року орендну плату за користування земельними ділянками відповідач за 2022 роки не сплатив і тому просила стягнути з відповідача заборгованість по орендній платі за 2022 рік у розмірі 23854 грн.

Із роздрукованих відомостей із Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про джерела/суми виплачених доходів та утриманих податків станом на 15 грудня 2022 року вбачається, що в 2022 році нарахування у виді орендної плати за землю позивачці від Товариства з обмеженою відповідальністю Агропромислове об`єднання «Мрія» не здійснювалося, а відтак орендна плата не виплачувалася (а.с. 10).

Крім того, згідно вищевказаних відомостей нарахування відповідачем та виплата ним орендної плати позивачці здійснювалися регулярно та в повному обсязі у період з 2015 року по 2021 рік включно.

Так, відповідачем у вищевказаний період нараховані на користь позивачки у якості орендної плати за користування належними їй земельними ділянками наступні грошові суми: в 2015 році - 17217 грн. 04 коп.; в 2016 році - 23853 грн 94 коп.; в 2017 році - 23853 грн 94 копійки; в 2018 році - 23853 грн 94 коп.; в 2019 році - 23853 грн 94 коп.; в 2020 році - 23853 грн 94 коп.; в 2021 році - 23853 грн 94 коп., а також сплачено відповідні суми після відрахування утриманих податків (а.с.10).

Правовідносини з приводу користування зазначеними земельними ділянками між ТОВ АПО «Мрія» і ОСОБА_1 у 2022 році не припинилися. Відповідач продовжує користуватися земельними ділянками. Однак у 2022 році ОСОБА_1 нараховувалась орендна плата, яку вона не отримала.

Як вбачається з довідки, виданої ТОВ АПО «Мрія» 12 квітня 2023 року за № 223, відповідачем на користь позивачки здійснено нарахування орендної плати за користування землею у 2022 році у сумі 23853 грн 94 коп. Із вищевказаної нарахованої орендної плати у грудні 2022 року відповідачем сплачено прибутковий податок у сумі 4293 грн 71 коп. та військовий збір у сумі 357 грн 81 коп., а всього 4651 грн 52 коп. (а.с.65).

Крім того, згідно платіжного документа (платіжна інструкція № 891 від 19 квітня 2023 року) відповідачем ТОВ АПО «Мрія» позивачці ОСОБА_1 19 квітня 2023 року частково виплачена заборгованість зі сплати орендної плати за користування належними їй земельними ділянками за 2022 рік у сумі 9601 грн 21 коп. (а.с.70).

Частиною 1 ст. 23 Закону України «Про оренду плату» (далі Закон) передбачено, що орендна плата за земельні ділянки, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, переглядається за згодою сторін.

Відповідно до положень абз.7 ч. 2 ст. 25 Закону орендар зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі сплачувати орендну плату за земельну ділянку, а в разі оренди земельної ділянки в комплексі з розташованим на ній водним об`єктом - також і орендну плату за водний об`єкт.

У відповідності до абз. 5 ч. 1 ст. 24 цього Закону, орендодавець має право вимагати від орендаря своєчасного внесення орендної плати за земельну ділянку, а в разі оренди землі в комплексі з розташованим на ній водним об`єктом - також орендної плати за водний об`єкт.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Під принципами виконання зобов`язань розуміються загальні засади, згідно з якими здійснюється виконання зобов`язання. Як правило виокремлюється декілька принципів виконання зобов`язань, серед яких: належне виконання зобов`язання; реальне виконання зобов`язання; справедливість, добросовісність та розумність (ч.3 ст.509 ЦК).

Принцип належного виконання полягає в тому, що виконання має бути проведене: належними сторонами; щодо належного предмету; у належний спосіб; у належний строк (термін); у належному місці.

Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року в справі № 180/1735/16-ц (провадження № 61-18013сво18).

Судом першої інстанції в ході розгляду даної справи обґрунтовано встановлено, що відповідачем не доведено належними та достатніми, у розумінні статей: 77, 80 ЦПК України, доказами, тих обставин, що обов`язки відповідача по сплаті орендної плати за укладеним договором із позивачкою виконані в повному обсязі, а також не доведено обставин відсутності заборгованості по сплаті позивачу орендної плати за укладеним договором.

Суд апеляційної інстанції дійшов до висновку, що позивач належним чином обґрунтував свої вимоги, спрямовані на отримання від відповідача орендної плати за 2022 рік, у зв`язку з користуванням відповідачем земельною ділянкою, натомість позиція відповідача зводиться до заперечення позову з метою уникнення сплати за користування земельною ділянкою, тоді як плата за користування земельною ділянкою є обов`язком відповідача.

В ході розгляду даної справи судом першої інстанції встановлено правові підстави для задоволення вимог заявленого позову, оскільки позивач, як орендодавець, надавши відповідачу у оренду належну їй на праві власності земельну ділянку, мала правомірні очікування на отримання орендної плати у строки, які визначені умовами укладеного між сторонами спору договору оренди землі.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010, провадження № 14-308цс18, вказала, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Згідно з практикою Європейського Суду з прав людини, а саме, справа Суханов та Ільченко проти України (Заяви №68385/10 та 71378/10), Страсбург, 26.06.2014 року, Остаточне 26/09/2014, майно може являти собою існуюче майно або засоби, включаючи право вимоги, відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні законне сподівання/правомірне очікування (legitimate expectation) стосовно ефективного здійснення права власності.

Європейський Суд з прав людини неодноразово вказував, що володінням, на яке поширюються гарантії статті 1 Протоколу № 1, є також майнові інтереси, вимоги майнового характеру, щодо яких особа має правомірне очікування, що такі вимоги будуть задоволені.

У поданій апеляційній скарзі ТОВ АПО «Мрія», зокрема, наголошує на відсутності відомостей у Державному земельному кадастрі про належну позивачці на праві приватної власності земельну ділянку кадастровий номер :01:000:0186. З огляду на дані доводи відповідача колегія суддів зазначає наступне.

Частинами 1 та 2 статті 116 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) (в редакції станом на 2002 рік) визначено, що громадяни і юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Частиною 1 статті 126 даного Кодексу (в редакції станом на 2002 рік), чинного на час видачі ОСОБА_1 державного акту, було передбачено, що право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті.

Згідно зі статтею 125 ЗК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Статтею 126 ЗК України (в редакції станом на 2002 рік) передбачено, що державний акт є документом, що посвідчує право власності на земельну ділянку, надану у власність відповідним рішенням.

Частиною 1 статті 79-1 ЗК України встановлено, що формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.

Державна реєстрація земельних ділянок здійснюється у Державному земельному кадастрі в порядку, встановленому Законом (стаття 202 ЗК України).

Частиною 1 статті 1 Закону України «Про Державний земельний кадастр» яка кореспондується з положеннями статті 193 ЗК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), визначено поняття Державного земельного кадастру, відповідно до якого - це єдина державна геоінформаційна система відомостей про землі, розташовані в межах кордонів України, їх цільове призначення, обмеження у їх використанні, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, про розподіл земель між власниками і користувачами.

Статтею 3 Закону України «Про Державний земельний кадастр» визначено, що Державний земельний кадастр базується на таких основних принципах: обов`язковості внесення до Державного земельного кадастру відомостей про всі його об`єкти; єдності методології ведення Державного земельного кадастру; об`єктивності, достовірності та повноти відомостей у Державному земельному кадастрі; внесення відомостей до Державного земельного кадастру виключно на підставі та відповідно до цього Закону; відкритості та доступності відомостей Державного земельного кадастру, законності їх одержання, поширення і зберігання; безперервності внесення до Державного земельного кадастру відомостей про об`єкти Державного земельного кадастру, що змінюються; документування всіх відомостей Державного земельного кадастру.

Згідно зі статтею 21 Закону України «Про Державний земельний кадастр» відомості про межі земельної ділянки вносяться до Державного земельного кадастру: на підставі відповідної документації із землеустрою щодо формування земельних ділянок - у випадках, визначених статтею 79-1 ЗК України, при їх формуванні; на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) - у разі встановлення (відновлення) меж земельної ділянки за її фактичним використанням відповідно до статті 107 ЗК України; на підставі проектів землеустрою щодо впорядкування існуючих землеволодінь - у разі зміни меж суміжних земельних ділянок їх власниками.

Відповідно до пункту 2 розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Державний земельний кадастр» земельні ділянки, право власності (користування) на які виникало до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера. У разі якщо відомості про зазначені земельні ділянки не внесені до Державного реєстру земель, їх державна реєстрація здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) або комплексного плану просторового розвитку території територіальної громади, генерального плану населеного пункту, детального плану території за заявою їх власників (користувачів земельної ділянки державної чи комунальної власності) або особи, яка подала заяву про визнання спадщини відумерлою, якщо така справа прийнята до провадження судом, або органу місцевого самоврядування, що затвердив комплексний план просторового розвитку території територіальної громади, генеральний план населеного пункту, детальний план території. Заява також може подаватися особою, якій на підставі рішення Кабінету Міністрів України та відповідного договору було передано у господарське відання об`єкт державної власності, що використовується у процесі провадження діяльності з передачі електричної енергії і транспортування та/або зберігання природного газу, і на замовлення якої була розроблена технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) з метою передачі земельної ділянки, на якій розміщений такий об`єкт, у постійне користування зазначеній особі.

Згідно з частиною 3 статті 79-1 ЗК України сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі.

Стаття 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр» регулює питання державної реєстрації земельних ділянок. Вказана стаття передбачає порядок реєстрації земельних ділянок, перелік документів, які подаються для реєстрації земельної ділянки (частина 4 ), підстави для відмови у здійсненні державної реєстрації земельної ділянки (частина 6) та випадки скасування державної реєстрації земельної ділянки Державним кадастровим реєстратором (частина 9).

Враховуючи норми вищевказаного законодавства, суд апеляційної інстанції дійшов до висновку, що державна реєстрація є не підставою набуття права власності, а лише є засвідченням державою вже набутого особою права власності, і ототожнювати факт набуття права власності із фактом його державної реєстрації не можна. Досліджуючи обставини наявності в особи права власності, насамперед необхідно з`ясувати підстави, з яких особа набула такого права, оскільки факт реєстрації права власності є лише елементом юридичного складу, що зумовлює визнання права власності, а не підставою набуття цього права. Сама по собі реєстрація права не є підставою виникнення права власності, оскільки такої підстави закон не передбачає.

Подібний висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 у справі № 911/3594/17, а також у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 лютого 2018 у справі № 925/1121/17, від 17 квітня 2019 у справі № 916/675/15, від 24 січня 2020 року у справі №910/10987/18.

Отже, враховуючи обставини справи та вказані вимоги закону, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що фактичне попереднє виконання умов Договору відповідачем свідчить про реальне його виконання сторонами, в тому числі і передачу позивачкою земельних ділянок відповідачеві для використання ним на умовах оренди та прийняття їх відповідачем, а відсутність відомостей у Державному земельному кадастрі про належну позивачці на праві приватної власності земельну ділянку кадастровий номер :01:000:0186 не свідчить про її фактичну відсутність у користуванні відповідача та не спростовує наявності в ТОВ АПО «Мрія» взятого на себе зобов`язання щодо своєчасної сплати позивачці орендної плати за користування цією земельною ділянкою.

Відповідач в апеляційній скарзі зазначив, що суд першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення не вірно застосував норми процесуального права. Зазначені доводи відповідача не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції, а тому не вплинули на правильність постановленого судового рішення про стягнення заборгованості по орендній платі.

Окремо, колегія суддів звертає увагу, що долучена відповідачем ТОВ АПО «Мрія» вже до апеляційної скарги актуальна інформація про нерухомість з реєстру речових прав на нерухоме майно від 04 липня 2023 року (а.с.138) та копія довідки ТОВ АПО «Мрія» № 345 від 21 червня 2023 року щодо відсутності заборгованості за користування земельною ділянкою з кадастровим номером :01:000:0565 (а.с.139), не може бути прийнята до уваги колегією суддів з огляду на наступне.

У пункті 6 частини 2 статті 356 ЦПК України передбачено, що в апеляційній скарзі мають бути зазначені, зокрема, нові обставини, що підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці, обґрунтування поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції, заперечення проти доказів, використаних судом першої інстанції.

Відповідно до частини 3 статті 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Тлумачення пункту 6 частини 2 статті 356, частин 1 - 3 статті 367 ЦПК України свідчить, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею. У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції.

Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини 1 статті 44 ЦПК України щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи. Про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання або в ухваленому судовому рішенні.

Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Аналогічні за змістом висновки містяться у постанові Верховного Суду у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі №145/474/17 (провадження №61-35488св18), постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2018 року у справі №346/5603/17 (провадження №61-41031св18) та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 травня 2018 року у справі № 404/251/17 (провадження № 61-13405св18).

Надаючи відповідний доказ суду апеляційної інстанції без попереднього його надання для оцінки судом першої інстанції, апелянт поважність причин неподання до суду першої інстанції вказаного доказу не зазначає, в той же час колегія суддів зауважує, що цивільне процесуальне судочинство здійснюється, зокрема, на основі принципів змагальності та диспозитивності, що знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом або витребування відповідних доказів у сторін, які в силу вимог процесуального закону повинні самостійно довести обставини, які мають значення для справи і на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, зокрема шляхом подання відповідних доказів, в той час як суд тільки оцінює надані сторонами матеріали.

Таким чином, враховуючи не наведення апелянтом поважності причин неподання відповідного доказу до суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судом першої інстанції, з огляду на положення статті 367 ЦПК України.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, фактично зводиться до переоцінки доказів, яким судом надана належна оцінка.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції вважає законними та обґрунтованим висновок суду першої інстанції щодо доведеності обставини наявності в відповідача ТОВ АПО «Мрія» заборгованості зі сплати орендної плати за користування належними ОСОБА_1 земельними ділянками за 2022 рік у розмірі 9601 грн 21 коп.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст. ст. 367, 374 ч. 1 п. 2, 376, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю агропромислове об`єднання «Мрія» залишити без задоволення.

Рішення Коломацького районного суду Харківської області від 31 травня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 11 грудня 2023 року.

Головуючий Ю.М. Мальований

Судді Н.П. Пилипчук

О.Ю.Тичкова